mot · GX02Fi261 · 2009-10-06 00:00:00 — Den helt överväldigande merparten av dessa förslag träder dock i kraft först , dvs. ungefär 1 ½ år efter det att finanskrisen gick in i sitt akuta skeende och då olika stimulansförslag behövdes som mest och hade gjort störst nytta. Bortsett från resurstillskottet till kommunerna är de finanspolitiska insatserna mestadels ineffektiva. Man fortsätter på sin inslagna väg med permanenta skattesänkningar där det mesta går till de individer som har de högsta inkomsterna, vilket har en mycket begränsad stimulanseffekt eftersom dessa individer sparar en större del av en inkomstökning jämfört med om låginkomsttagare hade fått en motsvarande inkomstförstärkning. Sammantaget har regeringen nu sänkt skatterna med . Detta som man sade att man inte hade pengar för att tillföra kommunerna ett extra resurstillskott för att hindra de personalneddragningar som äger rum. Denna politik säger mycket om regeringens politiska prioriteringar. 4.6Regeringens ekonomiska politik är en politik för låga löner Den hade, för att använda affärspressens ord, ett guldläge när de tog över regeringsmakten efter valet . De offentliga finanserna gick med stora överskott och sysselsättningen ökade i snabb takt. Regeringen hade kunnat använda överskotten för investeringar som hade stärkt långsiktiga tillväxtförutsättningar och välstånd. Men vad gäller den ekonomiska politiken hade regeringen, med finansminister i spetsen, bara ett fokus, vilket kan sammanfattas med deras paroll att öka drivkrafterna att gå från bidrag till arbete. Alliansens politik vilade alltså på, och präglas alltjämt av en uppfattning att stora grupper av människor medvetet väljer att vara sjuka eller arbetslösa. Direkt efter den borgerliga valsegern sänkte man därför ersättningsnivåerna i a-kassan och sjukförsäkringen och försvårade möjligheterna att överhuvudtaget kvalificera sig till ersättning vid arbetslöshet eller sjukdom. Men sänkta ersättningar i a-kassan och sjukförsäkringen leder naturligtvis inte i sig till fler arbeten. Detta inser även regeringen. Strategin är att genom olika åtgärder sätta press på de lägsta lönerna nedåt. Genom att sänka ersättningen i arbetslöshets- och sjukförsäkringen och ställa hårdare krav på de arbetslösa och sjukskrivna sänker man lönekraven. Parallellt med detta minskade regeringen direkt efter valet de arbetslösas möjligheter till förkovran genom neddragningar inom högskolan, arbetsmarknadsutbildningen och den kommunala vuxenutbildningen. Allt i syfte att pressa fram låglönejobb och tvinga de arbetslösa att ta dessa. Flera andra förslag följer samma linje. Detta gäller inte minst för regeringens paradnummer, det s.k. jobbskatteavdraget, som motsvarar hela . Jobbskatteavdraget sänker det relativa värdet av inkomstförsäkringarna. Detta för med sig att den relativa kostnaden för arbetslöshet och sjukdom ökar, vilket sätter press på lönerna nedåt. Ökade egenavgifter i arbetslöshetsförsäkringen och slopad skattereduktion på fackföreningsavgifter ökar kostnaderna för att vara med i facket, vilket leder till lägre facklig organisationsgrad och därmed försvagad förhandlingsstyrka. Regeringens förda politik avslöjar vad det är för människosyn som ligger bakom den allmänt hållna parollen om att öka drivkrafterna till arbete. För de välbeställda är det moroten som gäller i form av sänkta eller slopade skatter, medan det för arbetslösa och sjukskrivna är piskan som gäller i form av sänkta ersättningsnivåer i a-kassan och sjukförsäkringen. Regeringen har med andra ord sedan den tillträdde satsat allt på ett kort beträffande den ekonomiska politiken: att sätta press på de lägsta lönerna nedåt för att på så sätt tvinga fram en låglönemarknad inom framförallt den privata tjänstenäringen. Alla någorlunda oberoende ekonomer har förstått denna strategi. Det anmärkningsvärda är att regeringen konsekvent förnekat att den förda politiken syftar till att sätta press på de lägsta lönerna nedåt. Så sent som framträdde i SVT:s program Rapport och försäkrade att: Vi vill inte ha lönesänkningar32. har emellertid en intern promemoria från läckt ut som tidningen publicerade delar av . I avsnittet som handlar om det s.k. jobbskatteavdraget slås bl.a. följande fast: Förbättrar lönebildningen: förstärker outsider och sänker reservationslönen33. Uttrycket sänkt reservationslön är en nationalekonomisk term som på vanlig svenska betyder sänkta lägstalöner. Regeringens ekonomiska politik är en fundamental omläggning av den ekonomiska politik som förts i . Den svenska arbetsmarknadsmodellen kännetecknades tidigare av starka kollektivavtal, en solid arbetslöshetsförsäkring, hög facklig anslutningsgrad och goda vidareutbildningsmöjligheter. Detta har medfört att det svenska löntagarkollektivet har haft lättare än i många andra länder att acceptera jobbiga men ofta nödvändiga strukturomvandlingar i näringslivet. Resultatet av denna arbetsmarknadsmodell har i ett internationellt perspektiv varit gott. Näringslivet har kännetecknats av ett starkt omvandlingstryck som medfört hög produktivitetstillväxt och en öppenhet mot omvärlden, en rörlig och dynamisk arbetsmarknad med en arbetslöshet som legat klart lägre än i de flesta länder. Detta förhållande har också medfört att den svenska reallöneutvecklingen varit starkare än i de flesta andra länder under de flesta av . Regeringens nya (gamla) omläggning av den ekonomiska politiken innebär att kostnaderna och riskerna för arbetslösheten i stor utsträckning övervältras på de enskilda. Målet är att skapa en typ av arbetsmarknad som är etablerad i länder som och , där inkomstklyftorna är väsentligt större än i Sverige34 och där det finns en bred grupp av arbetande fattiga. Regeringens politik syftar till att pressa fram detta utbud av arbetskraft. Detta skapar en skarpare uppdelning mellan dem som har en mycket fast förankring på arbetsmarknaden och dem som har en mer lös anknytning dit, och som med hårdhänta metoder hänvisas till att acceptera väsentligt sämre villkor på arbetsmarknaden. Detta är en traditionell högerpolitik som syftar till att slå sönder solidariteten mellan människor. avvisar bestämt denna politik och föreslår reformer som pekar i motsatt riktning. För oss i är jämlikhet ett mål i sig. I grunden bottnar detta i vår uppfattning om alla människors lika värde. Vi vet att människors livsmöjligheter skiljer sig åt beroende på arv och social miljö. Politiken kan och bör därför på olika sätt utjämna dessa skillnader. Ett jämlikt samhälle ökar människors reella frihet och valmöjligheter, vilket ökar den sociala rörligheten och bidrar till en mer dynamisk ekonomi. Den politiska högern ser å sin sida ökade inkomstklyftor och förmögenhetsanhopning som viktiga verktyg för att få samhällsekonomin att fungera. Att de ekonomiska klyftorna har ökat dramatiskt med borgerlig regering är därför inget misslyckande, utan resultatet av en medveten politisk strategi för att omfördela inkomster. I huvudsak har denna omfördelning skett genom sänkta skatter för dem som har inkomst av arbete och förmögenheter, vilket finansierats med kraftiga nedskärningar i transfereringssystemen, i synnerhet arbetslöshets- och sjukförsäkringarna. De sociala och samhällsekonomiska konsekvenserna av denna omfördelning är redan uppenbara, men kommer att bli dramatiska då arbetslösheten förväntas stiga till nivåer på . Det kommer då också att bli uppenbart att den retorik regeringen använt för att legitimera sin omfördelningspolitik, nämligen att den ska leda till minskat utanförskap helt saknar grund i verkligheten. har låtit beräkna effekterna av regeringens fördelningspolitik . Resultatet ger en tydlig illustration av det ökade utanförskap regeringen i själva verket skapat, som inkomsterna ökat kraftigt i de högsta inkomstskikten. Den rikaste tiondelen av befolkningen har fått totalt av regeringens samlade skattesänkningar och utgiftssatsningar. Den fattigaste tiondelen av befolkningen har bara fått av regeringens satsningar. De genomsnittliga inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män har ökat med , eller i månaden.35 Andelen som bor i hushåll med låg ekonomisk standard, definition av fattigdom, ökar från 2009. Andelen barn som lever i fattigdom ökar från 2009. Bland barn med ensamstående föräldrar beräknas andelen som lever i fattigdom öka från 2009.36 Det yttersta ekonomiska skyddsnätet, när alla andra resurser och möjligheter är uttömda, är det kommunala försörjningsstödet. Utvecklingen av försörjningsstöd ger därmed en tydlig bild av graden av ekonomisk utsatthet i samhället. Kommuner och Landsting skrev i sin ekonomirapport37 att Vi gör bedömningen att det ekonomiska biståndet ökar med till följd av ökad arbetslöshet och ändrade regler. De prognoserna är rimligen gravt underskattade, eftersom effekterna av kraftigt stigande arbetslöshet på grund av krisen tillkommit . senaste statistik från visar att utbetalningarna av ekonomiskt bistånd ökade med 17procent i hela landet jämfört med (ersättning till nyanlända flyktingar borträknat). Regeringen räknar själv i sin ekonomiska vårproposition med att utbetalningarna av ekonomiskt bistånd kommer att öka . Oavsett osäkerheten i prognoserna står det bortom allt tvivel att konsekvenserna av regeringens politik är en kraftig ökning av det djupaste utanförskapet. Efter valförlusten 2002 drog en avgörande strategisk slutsats: att det inte går att vinna ett val i genom att kritisera välfärdsstaten och gå fram med skarpa förslag på nedskärningar inom sjukvården, skolan och barn- och äldreomsorgen. hade de moderata budgetmotionerna regelmässigt haft skarpa förslag på många miljarder i minskade anslag till kommunerna, dvs. Till valrörelsen byttes taktiken ut. pratades det istället om satsningar på välfärden, och att det krävdes nedskärningar i socialförsäkringssystemen för att ha råd med detta. Med hjälp av den retoriken lyckades de måla upp en falsk motsättning mellan människor som var friska och hade ett jobb och människor som var sjukskrivna eller arbetslösa. Däremot visade det sig snart att det inte skulle bli några satsningar på välfärden. Regeringen ställde sig gärna på presskonferenser om riktade bidrag i storleksordningen , men avvisade konsekvent de fortsatta uppräkningar av statsbidragen på som hade behövts för att täcka den kontinuerliga löne- och kostnadsökningen. Den förra riksdagsmajoriteten fattade beslut om ökningar av de generella statsbidragen till kommunsektorn för såväl 2007 som 2008. Den borgerliga regeringen har låtit dessa nivåer ligga kvar. Regeringen utformade sin budget innan finanskrisen slog till med full kraft. I budgetpropositionen (BP09) räknade regeringen med en måttlig konsumtionstillväxt i kommunsektorn på . (bedömde regeringen konsumtionstillväxten till . )38 När budgetpropositionen lades på bord var finanskrisen ett faktum och budgeten var därmed i praktiken överspelad. Samtliga oppositionspartier och ett flertal av landets mer tongivande ekonomer menade att regeringen skyndsamt borde presentera ett stimulanspaket för att motverka lågkonjunkturen. Inte minst påpekades att kommunernas ekonomi höll på att utvecklas i en katastrofal riktning i och med att skatteinkomsterna föll kraftigt. Dessa vädjanden var dock förgäves statsminister beskrev t.o.m. budgeten som en superbudget. Till slut föll regeringen till föga och presenterade en stimulansproposition (2008/09:97). Propositionen var, för att uttrycka det mycket försiktigt, mager. Tvärtemot vad både regeringens finanspolitiska råd och rekommenderat innehöll den inte en krona i tillskott till kommunsektorn . Inte heller ekonomiska vårproposition (VP09) som presenterades tillförde regeringen några medel till kommunerna . Detta trots att regeringen hade reviderat ned sin prognos beträffande kommunsektorns skatteinkomster med hela mellan BP09 och VP0939 och att man bedömde den kommunala konsumtionen till . Ur ett sakpolitiskt perspektiv var regeringens politik obegriplig. De svenska offentliga finanserna var och är starka, kommunerna saknade pengar och det mest effektiva och enklaste sättet att stimulera ekonomin är att skjuta till kommunerna tillräckligt med resurser så att de inte förvärrar lågkonjunkturen. Kommuners och Landstings (SKL) dåvarande chefekonom, , konstaterade följaktligen vid en utfrågning av finansutskottet följande: Det [tillskott av resurser till kommunsektorn] är ett mycket billigt och effektivt sätt att undvika en ytterligare nedgång om man jämför med andra sysselsättningsåtgärder40. analys bekräftas av en promemoria av , som räknat på den statsfinansiella effekten av att upprätthålla sysselsättningen i kommuner och landsting. Utredningstjänstens pm visar att nettokostnaden för staten för att förhindra uppsägningar i kommunsektorn på t.ex. 10000 personer uppgår till endast 2 miljarder kronor.41 Detta kan ställas mot regeringens politik för ökad sysselsättning, där det bärande inslaget är det jobbskatteavdrag som kostat och vars sysselsättningseffekter i bästa fall får klassas som mycket osäkra. Även regeringens finanspolitiska råd var förvånat och kritiskt till att regeringen inte sköt till några resurser till kommunerna i den ekonomiska vårpropositionen. Man utryckte det på följande sätt: Enligt vår bedömning borde vårpropositionen ha innehållit ökade statsbidrag till kommunerna 2009. Beslut om sådana stimulanser borde dessutom ha meddelats tidigare för att underlätta kommunernas planering och förhindra onödiga uppsägningar42. Dessvärre tyder allt på att det får rätt. bedömer () att antalet sysselsatta i kommunsektorn kommer att minska med 23000 personer . Att i ett läge med hög arbetslöshet mer eller mindre tvinga kommunerna att säga upp folk är ett ohyggligt slöseri med mänskliga resurser och mycket skadligt för den samhällsekonomiska utvecklingen. Regeringens politik är i det närmaste tragikomisk när regeringens retorik och första halvan 2009 då deras argumentation mot att sjösätta ett finanspolitiskt stimulanspaket var för att värna sysselsättningen i kommuner och landsting. Därmed har regeringen tagit sitt politiska nyspråk till nya höjder dvs. tillför inte kommunerna de resurser de behöver för att förhindra uppsägningar, och motiverar de uteblivna tillskotten med att tilltaget är nödvändigt för att kommunerna skall slippa just uppsägningar! I samband med regeringens lagda budget skjuter nu regeringen helt plötsligt till till kommunerna. Tillskottet är välkommet, även om man borde ha annonserat det på ett stadium. Det är svårt att värja sig mot tanken att regeringens plötsliga vurm för välfärdssektorn 2010 har något att göra med det faktum att nästa riksdagsval råkar äga rum just 2010. Denna misstanke får extra näring av det faktum att man inte ökar på de anslag på som man lade i samband med vårpropositionen, trots att kommunernas skatteunderlag även kommer av vara avsevärt lägre än vad som antogs i samband med budgetpropositionen för 2009.43 Detta innebär att regeringen minskar sina anslag till kommunsektorn med hela . Denna neddragning motsvarar 24000 anställda inom sjukvården, skolan och barn- och äldreomsorgen som riskerar uppsägningar. Regeringens politik för kommunerna avslöjar på ett nästan övertydligt sätt regeringens verkliga ambitioner inom välfärdspolitiken. Genom att inte tillföra välfärdssektorn de resurser som behövs för att tillfredsställa människors behov av god sjukvård, skola och omsorg ökar man efterfrågan på privata välfärdslösningar/försäkringar. En sådan utveckling ser vi och den undergräver människors vilja att betala skatt. I förlängningen är detta naturligtvis ett allvarligt hot mot tanken om att vi solidariskt ska finansiera vissa sociala tjänster som sjukvård, skola och omsorg och att dessa skall fördelas efter behov. SCB:s statistik visar att företag med verksamhet inom skola, vård och omsorg har en klart högre avkastning än andra företag. hade till exempel privata sjukvårdsföretag en genomsnittlig avkastning på , medan riksgenomsnittet för samtliga branscher var . Det är en stark indikator på att konkurrensen i den branschen fungerar betydligt sämre än i ekonomin i stort. Det finns en rad tänkbara anledningar till det. Till exempel kan det handla om bristande information, både för brukaren och för upphandlaren. En patient kan typiskt sett inte avgöra om en viss behandling behövs eller inte, eller hur kvalificerad personalen är. Upphandlaren har inte heller någon praktisk möjlighet att på allvar bedöma kvaliteten i tjänsterna. granskade 146 hemtjänst- och förskoleföretag i rapporten Den som söker ska finna och kom bland annat fram till att var femte hade anmärkningar för obetald skatt, moms eller skulder, och saknade kollektivavtal. En tredjedel av företagen gjorde inga eller låga pensionsinbetalningar för sina anställda. Konkurrensen fungerar inte automatiskt så att oseriösa aktörer slås ut, för det skulle behövas en omfattande kontrollapparat som saknas i många kommuner. Därmed anförtros uppenbart oseriösa företag på tämligen bräckliga grunder skattemedel för att bedriva central välfärdsverksamhet i vinstsyfte. Ett exempel är företaget , som köpte inventarierna på fyra förskolor i strax utanför för , och hade gjort i vinst. Det visar tydligt på hur brukarna haft begränsade möjligheter att veta hur stora kvalitetskrav de kunnat ställa på barnomsorgen. Kulturkrabatens förskolor har haft lägre personaltäthet än andra förskolor i och lägre genomsnittsutbildning bland personalen. Privata välfärdsföretag har å ena sidan starka incitament att i varje läge försämra kvaliteten i alla de avseenden som brukaren eller upphandlaren inte kan följa upp. Det problemet går att lösa genom att täcka deras kostnader, men då uppstår å andra sidan det motsatta problemet: att de inte har någon anledning att hushålla med resurserna alls. Förbinder sig att betala större delen av kostnaderna för exempelvis tandvårdsbehandlingar i privat regi, finns det en uppenbar risk att företagen tenderar att välja onödigt dyra behandlingar. Ett vinstmaximerande företag har ingen anledning att hushålla med de resurser de inte själva betalar för. En annan viktig faktor för att konkurrensen på en marknad ska fungera är att konsumenterna enkelt kan välja bort företag de av en eller annan anledning inte är nöjda med. Omsorgstjänster fungerar sällan så. Bland annat behöver den som är svårt sjuk, i behov av hemtjänst eller går på förskolan kunna känna tillit till personalen. Sociala band är en avgörande del av välfärdstjänsterna. Tröskeln för att byta en gymnasieskola mot en annan är hög: många elever som är missnöjda med sin skola går ändå färdigt utbildningen där, vilket begränsar ett skolföretags förluster av att sänka kvaliteten. Det här handlar inte om övergångsproblem. Sjukvården i ger mycket sämre resultat än i , trots att dubbelt så stor andel av deras BNP går till sjukvården. Det beror till stor del på just att det offentliga gjort sig beroende av privata leverantörer på en marknad utan fungerande konkurrens. har problemen snarare förvärrats med tiden, i takt med att verksamheter som en gång togs över av personalen i privat regi övergår till storbolag. En sjukvårdsavdelning som drivs med patienternas bästa för ögonen, snarare än ekonomiska incitament, har inte de här problemen. Organisationen av välfärdstjänster i har förändrats drastiskt, och det finns en rad sakskäl både teoretiska och empiriska som talar för att de marknader som uppstått fungerar dåligt. Det handlar om stora summor som riskerar att läcka ut till privata vinster istället för att användas till att hålla en hög kvalitet i välfärden; köpte kommuner och landsting privata tjänster för totalt . Mot den bakgrunden menar vi att det behövs en genomgripande, kritisk granskning av privatiseringarnas samhällsekonomiska effekter. Regeringen har gjort historiska försämringar av sjukförsäkringen. Inkomstbortfallsprincipen har urholkats genom att taket och ersättningsnivåerna har sänkts. har blivit ett land där sjuka tvingas betala skattesänkningar. Försämringarna medför ekonomisk katastrof för dem som drabbas och skadar tilliten till välfärdssamhället på oöverskådlig sikt. I och med den så kallade rehabiliteringskedjan som infördes har fasta tidsgränser införts i sjukförsäkringen. Ersättningsnivån har sänkts för personer som varit sjuka och diagnosbaserad sjukpenning har införts. Den tidsbegränsade sjukersättningen har avskaffats och får inte längre ta individuella hänsyn vid bedömning av arbetsförmågan. beräknas tusentals människor bli utförsäkrade ur sjukförsäkringen till följd av de nya reglerna. Den så kallade rehabiliteringskedjan kan bättre beskrivas som en utsorteringskedja. De nya reglerna har resulterat i ett sjunkande ohälsotal. Det ser bra ut i statistiken. Men i verkligheten är det en ekonomisk katastrof för dem som drabbas. Allt tyder på att människor hamnar i kläm. En undersökning från Kommuner och Landsting visar att av landets kommuner har fått ökade kostnader för försörjningsstöd till följd av tuffare policy. Mellan och 2009 har utbetalningarna av ekonomiskt bistånd har ökat till personer som ej är flyktingar, enligt . Det räcker inte med att minska ohälsotalet vi måste också minska ohälsan. Enligt regeringens budgetproposition beräknas 54000 personer bli utförsäkrade från sjukförsäkringen till följd av de nya reglerna. Läget är nu akut för dessa människor. Regeringens förslag på arbetsmarknadspolitiskt introduktionsprogram för gruppen är ett gigantiskt experiment och långt ifrån en lösning på problemen. beräknas arbetslösheten stiga till 2010. Regeringen bortser från grundproblemet med den höga arbetslösheten och utsorteringen i arbetslivet. TCO visar i rapporten på superarbetskraften fortsätter (TCO, 2009) att av arbetsgivarna är positiva till att anställa en person som har varit långtidssjukskriven. Risken är att de sjuka hamnar längst bak i kön till varje ledigt jobb och istället tvingas söka försörjningsstöd eller blir hänvisade till så kallad varaktig samhällsnyttig sysselsättning i tredje fasen i jobb- och utvecklingsgarantin. Vad det hela handlar om är att försämringarna i sjukförsäkringen möjliggör miljardbesparingar på sjukförsäkringen. Resultatet av försämringarna är ökad sjuknärvaro i arbetslivet och press nedåt på lönerna. Men ytterst skadas tilliten till välfärdssamhället. Särskilt hårt drabbas kvinnor av denna ekonomiska utarmning eftersom av alla med sjukpenning eller sjukersättning är kvinnor. Dessutom är kvinnor överrepresenterade bland de diagnoser som regeringen särskilt vill utsortera ur sjukförsäkringen. När alternativet till ersättning från sjukförsäkringen är försörjningsstöd kommer fler kvinnor att bli ekonomiskt utlämnade till män. På så vis strider försämringarna i sjukförsäkringen mot jämställdhetspolitiska mål. Högerregeringens attacker mot sjukförsäkringen är systematiska och slår mot grundpelarna i vårt socialförsäkringssystem. går vi med stormsteg mot ett system med grundtrygghet där de som har råd kommer att skaffa privata försäkringar. Regeringen avser enligt budgetpropositionen att tillsätta en parlamentarisk utredning som ska se över hela socialförsäkringssystemet samt frågan om obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. Risken är att utredningen kan resultera i ett totalt systemskifte för sjukförsäkringen om pensionssystemet används som förebild. Det skulle i så fall öka klass- och könsskillnaderna ytterligare i vårt land. står inför en generationsväxling på arbetsmarknaden. Andelen äldre i befolkningen ökar som många unga är arbetslösa. Detta kommer att innebära stora utmaningar som vi menar att samhället måste förbereda sig inför. Andelen personer som är beräknas öka från av befolkningen , till 2010, 2030. beräknas befolkning uppgå till drygt 10 miljoner och då förväntas drygt var femte svensk vara ålderspensionär (, Vård och omsorg om äldre lägesrapport ). Antalet personer som är kommer att öka från 1,7 miljoner personer 2009 till 2,3 miljoner personer 2030.44 Även kommer det att uppstå en omvälvning på arbetsmarknaden när fyrtiotalisterna går i pension.