mot · GX02A1 · 2009-09-30 00:00:00 — En orsak till kvinnors högre risk att drabbas av belastningsskador är att arbetsredskapen ofta är utformade för att passa en genomsnittlig man, vilket ökar risken för belastningsskador hos kvinnor. Detta är aspekter av problemet med den könssegregerade arbetsmarknaden och kvinnors överrepresentation när det gäller arbetsrelaterad ohälsa som uppmärksammats i alltför liten grad. För att bryta den könsuppdelade arbetsmarknaden och nå målet om en arbetsmarknad där män och kvinnor har samma villkor och möjligheter bör därför den fysiska arbetsmiljön ses över ur ett könsperspektiv. Inventeringsarbetet bör vara direkt kopplat till praktisk tillämpning och utveckling av mer flexibla och anpassningsbara arbetsredskap och hjälpmedel. föreslår att regeringen ger ett uppdrag till och att tillsammans inventera arbetsmiljön och utveckla arbetsredskap med avseende på kön. Uppdraget bör formuleras i samverkan med myndigheterna och kan avgränsas till ett antal utvalda typarbetsplatser, t.ex. inom industrin, i syfte att få fram användbara lösningar som kan appliceras på hela arbetsmarknaden. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Regeringen har systematiskt urholkat arbetsgivarnas ansvar för arbetsplatsinriktad rehabilitering, som föreskrivs i arbetsmiljölagen. Vidare har regeringen urholkat anställningsskyddet för sjukskrivna och arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar genom att arbetsförmågan ska prövas mot hela arbetsmarknaden. Dessutom har regeringen gjort stora besparingar på det förebyggande arbetsmiljöarbetet. anser att det krävs en skärpning av arbetsgivarnas ansvar för arbetsanpassning och arbetsplatsinriktad rehabilitering. Arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar måste dessutom kopplas till ekonomiska sanktioner. För att sjukförsäkringen ska förbättras krävs stora satsningar på medicinsk rehabilitering med genusmedvetenhet inom ramen för den gemensamt finansierade sjukvården och satsningar på arbetslivsinriktad rehabilitering. Rehabilitering och habilitering är en investering i folkhälsan som kan göra människor friskare och därmed korta sjukskrivningsperioderna. En sammantagen bild av förslag vad gäller rehabilitering utvecklas i motion 2009/10:A209 En ny rehabiliteringsstrategi. 5.3.4Översyn av arbetsmiljölagen ur ett könsperspektiv Arbetslivet har förändrats sedan arbetsmiljölagen kom till . Allt färre arbetar i tillverkningsindustrin och allt fler arbetar inom privat och offentlig tjänstesektor. Inom tjänsteyrken där kvinnor dominerar, som vård, omsorg, handel och kontorsservice, innebär psykosociala faktorer som relationer till andra människor, kunder och vårdtagare arbetsmiljöpåfrestningar på liknande sätt som brister i den fysiska arbetsmiljön. Enligt har problemen med hot och våld i arbetslivet ökat . Av arbetsolyckorna uppgick antalet anmälningar på grund av hot och våld till 2 044 stycken. 760 av anmälningarna kom från män och 1 284 från kvinnor. De flesta anmälningarna kom från kvinnor som arbetar inom äldre- och handikappomsorg, vård och omsorg samt finansiell verksamhet. Andra sektorer som är särskilt utsatta sektorer är , handeln, transporter och offentlig förvaltning. Arbetsmiljölagen är inte utformad för att täcka in den typen av arbetsmiljöproblem i tillräcklig grad, vilket i praktiken innebär att kvinnors arbetsmiljö har sämre skydd i lagen än mäns. Arbetsmiljöjuristen menar mot denna bakgrund att arbetsmiljölagen är sexistisk. anser att denna brist måste rättas till. Det är hög tid att genomföra en total översyn av det juridiska regelverket och tillsynen av arbetsmiljön utifrån ett könsperspektiv. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Löneskillnader mellan kvinnor och män som inte kan förklaras av arbetstider, utbildning, ålder och liknande faktorer är ett uttryck för diskrimineringen av kvinnor i arbetslivet. Individuell lönediskriminering är när två personer med olika kön hos samma arbetsgivare och med likvärdiga arbeten har olika lön. Den kollektiva diskrimineringen brukar benämnas värdediskriminering och innebär att kvinnodominerade och mansdominerade yrken värderas olika även om innehållet i arbetsuppgifterna är likvärdiga. Jämställdhetslagen, som ingår i en samlad antidiskrimineringslag, är ett politiskt styrmedel, där kraven på att kartlägga och åtgärda löneskillnader som beror på kön lett till påvisbara resultat. Den borgerliga regeringen urholkade dock jämställdhetslagen i samband med att den samlade diskrimineringslagstiftningen antogs 2008. behöver lönekartläggning bara genomföras . var kravet att lönekartläggning ska genomföras i samband med den årliga lönerevisionen. Vidare utvidgade regeringen den krets av företag som är undantagna från kravet att genomföra lönekartläggning och upprätta handlingsplan för jämställda löner från företag med färre än tio anställda till företag med färre än 25 anställda. Det betyder i praktiken att ca 1,1 miljoner anställda inte längre omfattas av lagens krav på systematiskt jämställdhetsarbete. Någon utvärdering av konsekvenserna av denna urholkning av det systematiska arbetet med att upptäcka och åtgärda osakliga löneskillnader har ännu inte genomförts. anser dock att de farhågor ett stort antal remissinstanser, bl.a. JämO och ett antal fackliga organisationer, framförde inför lagändringen är både rimliga och trovärdiga. Kraven i diskrimineringslagen bör ändras så att lönekartläggningar ska genomföras i samband med den ordinarie lönerevisionen och att alla företag med fler än tio anställda ska omfattas av lagens krav. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. För att bedöma om två arbeten är likvärdiga i diskrimineringslagens mening finns flera olika system för arbetsvärdering. Förutom (tidigare JämO) har privata företag lanserat arbetsvärderingssystem som används som redskap i jämställdhetsarbetet på arbetsplatserna. Ett problem är att någon systematisk kvalitetssäkring av de olika arbetsvärderingssystemen inte har gjorts. Detta gör det svårt att bedöma i vilken grad de är effektiva och uppfyller syftet att identifiera osakliga löneskillnader i diskrimineringslagens mening. menar därför att det är dags att utvärdera de arbetsvärderingssystem som används på den svenska arbetsmarknaden. Regeringen bör ta initiativ till en sådan utvärdering. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare bör de riktlinjer för arbetsvärdering som lever upp till diskrimineringslagstiftningens krav certifieras. kan förslagsvis bli tillsynsmyndighet över denna certifiering. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Arbetsförmedlingen har ett viktigt uppdrag att erbjuda det stöd och de insatser som arbetssökande behöver för att kunna hitta en plats på arbetsmarknaden. Det är angeläget att män och kvinnor har samma tillgång till Arbetsförmedlingens tjänster och program. I vissa avseenden ser det inte ut så . Enligt en promemoria från Statskontoret minskade andelen kvinnor som deltar i arbetsmarknadsutbildning . Arbetssökande kvinnor har också lägre sannolikhet än män att anvisas till arbetsmarknadsutbildning (Statskontoret pm 2007/7-5, Styrning av arbetsmarknadsutbildning Utgångspunkter, erfarenheter och slutsatser). Vecka 2009 var 3381 män i arbetsmarknadsutbildning jämfört med kvinnor. Arbetsmarknadsutbildningens efterfrågestyrning och det s.k. 70%-målet, dvs. att av deltagarna ska ha arbete senast efter avslutad utbildning, verkar även ha hämmat arbetet med att bryta de könsbundna yrkesvalen. Eftersom arbetsmarknadsutbildningen i första hand riktar sig till mansdominerade yrken har arbetsmarknadsutbildningen i praktiken blivit en angelägenhet för män (Statskontoret, pm 2007/7-5, Styrning av arbetsmarknadsutbildning Utgångspunkter, erfarenheter och slutsatser). anser att det är oacceptabelt att tillgången till arbetsmarknadsutbildningar är så ojämnt fördelad mellan kvinnor och män. Arbetsförmedlingen bör därför ges i uppdrag att se över kvinnors respektive mäns tillgång till arbetsmarknadsutbildning och genomföra de förändringar som krävs för att nå en jämn könsfördelning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 5.6Lika villkor för företagande presenterade statistik över hur statligt beviljade företagsstöd fördelade sig mellan kvinnor och män, Utfall och styrning av statliga insatser för kapitalförsörjning ur ett könsperspektiv. En av flera slutsatser som redovisas är att kvinnor i betydligt mindre utsträckning än män är mottagare av statligt finansiellt stöd till företag. Det är bara i ett sammanhang som kvinnor blivit föremål för större insatser än män, och det gäller mikrolån. Där stod kvinnor för av de beviljade stödinsatserna. Av andra statliga aktörers stödinsatser, t.ex. , regionalt investeringsstöd och regional såddfinansiering, gick enbart 7, 8 respektive av det totala stödbeloppet till kvinnor. En annan viktig slutsats är att andelen kvinnor varierar kraftigt som mottagare av olika typer av finansiellt stöd, kanske främst när det gäller forskning och utveckling samt insatser i tidiga skeden. När utvärderingar görs ska man naturligtvis beakta att kvinnor är i minoritet bland företagarna. Variationen kan också vara stor mellan olika branscher. Ändå är det uppenbart att det behövs en översyn av hur styrningen av insatserna för kapitalförsörjningen fungerar, så att kvinnliga företagare inte diskrimineras. För att få till stånd en mer jämn fördelning av det statliga finansiella företagsstödet anser vi att verksamheter som är kvinnodominerade bör uppmärksammas och speciell information riktas mot de branscher där många kvinnliga företagare finns. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare tycker vi att alla som jobbar med företagsrådgivning eller annat gentemot företag bör genomgå en jämställdhetsutbildning. Denna utbildning ska vara obligatorisk i verksamheter som stöder småföretag med statliga pengar och erbjudas i övrig verksamhet där man jobbar direkt mot småföretag. Det kan även gälla den privata sektorn. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 5.7Välfärdssektorn en nyckelfaktor för ett jämställt arbetsliv Att lönerna måste höjas i kvinnodominerade yrken håller de allra flesta med om. Men när frågan om hur det ska gå till och vad det ska få kosta kommer upp blir det ofta ganska tyst. Den modell för lönesättning vi har i med centrala kollektivavtal gör att det i hög grad är en fråga om maktrelationer mellan parterna och prioriteringar inom den fackliga rörelsen som avgör hur lönerna blir. Det innebär inte att det inte går att påverka löneutvecklingen genom politiska beslut. Våra förslag om individualiserad föräldraförsäkring, rätt till fast jobb på heltid och rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid är exempel på politiska reformer som påverkar förutsättningarna att förhandla fram bättre löner i kvinnodominerade yrken i såväl privat som offentlig sektor. Hårdare krav på systematiskt jämställdhetsarbete enligt diskrimineringslagstiftningen och effektiv tillsyn kan förbättra det konkreta utfallet på arbetsplatserna. Men det behövs också en strategi för större löneutrymme i den skattefinansierade sektorn, där hälften av alla kvinnor arbetar. Och det finns inga genvägar till bättre löner för de som utför vård-, utbildnings- och omsorgsarbete. Det behövs mer resurser. anser att det är en nödvändighet om vi ska nå målet om jämställda villkor i arbetslivet att dessa resurser verkligen avsätts och kommer de underbetalda kvinnorna i välfärdssektorn till del. Den politik som den borgerliga regeringen för, där minskade skatteintäkter är det allt överskuggande målet och resurserna till välfärdssektorn därmed stadigt minskar, går på tvärs mot den målsättningen. Det är helt enkelt inte möjligt att minska den offentliga sektorns andel av ekonomin i den takt och omfattning som skett och skapa ett större löneutrymme i vården, skolan och omsorgen. Den borgerliga regeringen bedriver i praktiken en politik för stadigt mindre löneutrymme i välfärdssektorn, som endera innebär färre anställda eller sjunkande faktiska och relativa löner eller bådadera. Detta övergripande trovärdighetsproblem för borgerligheten när det gäller frågan om de låga lönenivåerna i välfärdssektorn har skapat ett behov av att utmåla det faktum att den offentliga sektorn är just offentlig, dvs. skattefinansierad och drivs utan vinstkrav som boven i dramat. Begreppet kvinnofälla har använts flitigt av borgerliga politiker om den barnomsorg, fritidsverksamhet, omvårdnad och äldreomsorg som bedrivs som avlönat arbete inom kommuner och landsting. Det är en ohållbar argumentation. I samhällen som inte byggt ut en gemensamt finansierad välfärdssektor utförs just dessa arbetsuppgifter framför allt av kvinnor, men då som oavlönat arbete i hemmet. Så var också fallet i före utbyggnaden av den offentliga välfärdssektorn. Att detta traditionellt oavlönade kvinnoarbete omvandlats till professionellt arbete är i själva verket en nyckelorsak till att kvinnor i i betydligt högre grad än i många andra i övrigt jämförbara länder förvärvsarbetar och har en egen inkomst. I själva verket är det därför när de gemensamt finansierade välfärdstjänsterna skärs ned som vård- och omsorgsarbete riskerar att bli en kvinnofälla. Mäns och kvinnors förvärvsfrekvens i , och 2008 Källa: , 2008. Kommunerna drabbas hårt av sjunkande skatteintäkter när arbetslösheten nu stiger som en följd av finanskrisen. Regeringen har prioriterat skattesänkningar framför att ge kommunerna de tillskott de behöver för att kunna behålla de anställda i välfärdssektorn. Enligt beräknas 23 000 jobb försvinna i kommunerna . Förutom den välfärdsförlust detta innebär för alla medborgare kommer dessa nedskärningar att påverka framför allt kvinnors möjligheter till arbete och försörjning mycket negativt. av alla kommun- och landstingsanställda är kvinnor. Kvinnor kommer alltså i högre grad än män att få ta konsekvenserna av nedskärningarna i form av arbetslöshet och sämre löneutrymme. En stor skillnad mot läget i industrin och byggbranschen är att uppsägningarna i välfärdssektorn inte beror på minskad efterfrågan på vård, utbildning, omsorg osv. I stället kommer arbetsbelastningen på dem som jobbar kvar att öka. De långsiktiga konsekvenserna av 1990-talskrisen förskräcker. De stora nedskärningar som då gjordes i välfärdssektorn blev förödande för dem som jobbade kvar. De långvariga sjukskrivningarna bland kvinnor ökade dramatiskt, framför allt för diagnoser som utbrändhet och andra stressrelaterade sjukdomar. Förutom det lidande nedskärningspolitiken orsakade ledde den alltså också till stora samhällsekonomiska kostnader som än påverkar vår gemensamma ekonomi. Nedskärningar i vård och omsorg leder dessutom till att ansvaret för omsorg om barn, äldre och personer med funktionsnedsättning flyttas över på anhöriga, i praktiken på kvinnor. Neddragningar i kommuner och landsting innebär således en omvandling av professionellt, avlönat arbete till oavlönade s.k. kvinnosysslor. Utvecklingen av äldreomsorgen ger en tydlig illustration av konsekvenserna av att skära ned det professionella omsorgsarbetet. Andelen av de äldre som får hjälp från den offentliga äldreomsorgen har minskat . I stället har anhörigas omsorgsinsatser ökat. Och inte helt överraskande är det kvinnorna som kliver in när den offentliga omsorgen sviktar; av anhörigvården i utförs av kvinnor. Kvinnor som ger omsorg står oftare än andra helt utanför arbetsmarknaden, och bland dem som fortfarande lönearbetar är deltid vanligare. Det är så vanligt att kvinnor, jämfört med män, uppger vård av anhörig som den främsta anledningen till att arbeta på deltid eller inte alls. Nästan 60000 kvinnor arbetar deltid eller har slutat arbeta helt på grund av anhörigvård. Det är främst personer med låg utbildning och arbeten med låga kvalifikationskrav som slutar förvärvsarbeta helt eller går ned på deltid för att ta hand om sina anhöriga. Anhörigomsorgen har negativa konsekvenser för kvinnors ekonomi, både på kort sikt i form av lägre inkomster och på lång sikt i form av lägre pension. Kvinnor betalar på så sätt ett högt pris för sin omsorg om äldre anhöriga. Parallellt med stora nedskärningar har den borgerliga regeringen satt i gång en våg av privatisering och utförsäljning av den gemensamma välfärden. Ett av argumenten som framförts för denna politik är att de offentliganställda kvinnorna nu ska erbjudas flera alternativa arbetsgivare, vilket ska öka deras möjligheter att förhandla upp löner och arbetsvillkor. I själva verket tyder det mesta på att undersköterskor, barnskötare och hemvårdare får betala ett högt pris för privatiseringarna. Personalnedskärningar tenderar att vara den första åtgärd ett privat bolag genomför för att kapa kostnader och skapa vinstmarginaler när det tar över ett äldreboende eller en förskola. Dessutom har privatiseringarna lett till ett nytt problem för de anställda inom vård och omsorg: att allt fler av arbetsplatserna saknar kollektivavtal. När fackförbundet granskade de privata hemtjänstföretagen i och visade det sig att av dem saknade kollektivavtal. Det innebär att de anställda vid dessa företag saknar rätt till ersättning för obekväm arbetstid, semesterlön, försäkringar osv. som ingår i avtal. Ett flertal av företagen hade dessutom betalat in för lite eller ingenting alls för de anställdas pensioner. Också ett antal andra ekonomiska oegentligheter upptäcktes vid granskningen, som tyder på att många av företagen inte kan betraktas som seriösa. anser att det är angeläget att regeringen låter genomföra en nationell granskning av vad som hänt med bemanning, löner och anställningsvillkor efter de omfattande privatiseringarna av vård, skola och omsorg. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Sammantaget saknar den borgerliga regeringen trovärdighet när den påstår sig vilja uppnå högre löner och bättre arbetsvillkor för kvinnor i allmänhet och i välfärdssektorn i synnerhet. hymlar inte med att intäkterna måste öka om den skattefinansierade välfärden ska omfatta alla och om lönerna för de som arbetar där ska kunna höjas. Därför föreslår vi ökade skatteintäkter i vårt budgetalternativ. Och vi gör det därför att vi menar allvar med att alla kvinnor oavsett samhällsklass ska kunna förvärvsarbeta och att de som tar hand om våra barn, våra sjuka och våra gamla förtjänar betydligt bättre löner och arbetsvillkor än de erbjuds .