mot · GX02So312 · 2009-09-29 00:00:00 — Många betraktar henne inte ens som ett brottsoffer utan som någon som får skylla sig själv. Vi menar att missbrukande kvinnor ska ha samma rätt till hjälp och skydd mot män som utsätter dem för våld som andra kvinnor. Det innebär att en kvinna inte ska tvingas att först avgifta sig för att sedan få hjälp mot det våld hon utsatts för. Det är viktigt att kunna erbjuda både avgiftning och behandling av missbrukande kvinnor i könsseparata grupper. Genom det kan man samla kompetens både vad gäller missbruksproblematiken och mäns våld mot kvinnor, för att kunna erbjuda erforderlig hjälp vare sig det handlar om att ta sig ur ett missbruk eller en våldsam situation eller både och. En ytterligare fördel är att man tar bort risken för att en kvinna som utsatts för våld måste genomgå behandling i samma grupp som den man som utsatt henne för våldet. Det bör därför införas könsseparat avgiftning och behandling för missbrukande kvinnor. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Målsättningen måste vara att alla personer med missbruksproblem ska få hjälp innan de hamnar inom kriminalvården. En alltför hög andel av människor med missbruksproblem hamnar emellertid förr eller senare där. Enligt kriminalvårdens statistik (2006) hade 55procent av de intagna på anstalt ett narkotikamissbruk; motsvarande andel var . Av samtliga som togs in i anstalt var kvinnor. Av det totala antalet nyintagna narkotikamissbrukare utgjorde kvinnornas andel . Bland dem var av kvinnorna och av männen grava narkotikamissbrukare. Det finns fler orsaker till att så många intagna har missbruksproblem. Den starkast bidragande orsaken är de stora nedskärningarna i allmänhet och i synnerhet när det gäller missbruksvården inom ramen för kommuner och landsting. Samhället bör sträva efter att fånga upp dessa människor och hjälpa dem i ett tidigare skede. En annan orsak är den generella glidningen uppåt när det gäller de strafftider som döms ut för narkotikabrott. Denna gör att fängelserna fylls på snabbare än människor friges även om antalet dömda skulle vara . Det är dessutom så att antalet dömda för narkotikabrott ökat kraftigt, från . Antalet personer som dömdes för narkotikabrott var nästan 4000. Det är en ökning med cirka 1400 personer jämfört med . Detta är delvis ett resultat av stora satsningar inom polisen. Även om vi inte anser ansträngningarna och strategin vara tillräckliga så görs det emellertid en del på området. har 50miljoner kronor öronmärkts för den så kallade särskilda narkotikasatsningen, som har använts till att inrätta särskilda motivations- och behandlingsavdelningar samt till kontroller för att hålla anstalterna drogfria. Satsningen är inte problemfri och vi återkommer till detta . Långa fängelsevistelser är skadliga och kontraproduktiva när det gäller att anpassa människor till ett liv utan kriminalitet. Vi förespråkar därför större inslag av friare behandlingsformer, i synnerhet för personer med missbruksproblem. Ett problem har länge varit att få kommunerna att samarbeta med kriminalvården. Det är alltjämt ett problem att få kommunerna att skriva på de s.k. ansvarsförbindelserna, där kommunerna ska ta på sig kostnader för vården, innan vården ska inledas. Det kan diskuteras om kommunerna verkligen ska ha möjlighet att neka att ta ansvar för dessa medborgare som är i behov av vård. Det bör införas en vård- och behandlingsgaranti för personer med missbruksproblem som även omfattar skyldigheten för kommuner att teckna ansvarsförbindelser med kriminalvården. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Problemet med samarbete med kommunerna är tydligt när det är fråga om s.k. kontraktsvård, dvs. den vårdform som kan ersätta fängelse så länge den dömde följer sitt kontrakt och sköter sig. En lösning kan då vara att låta frivården ta en större del av kostnaden, vilket i så fall kräver mer resurser. När domstolarna dömer till kontraktsvård kräver man dels att straffvärdet för brottet ligger , dels att den föreslagna behandlingen är tillräckligt ingripande. Det senare innebär att öppenvård endast tillåts om straffvärdet ligger långt , i annat fall kräver domstolarna slutenvård. Domstolarna bör här bli mer generösa i sina bedömningar och den enskildes vårdbehov bör stå i centrum. Det kan diskuteras om tvåårsgränsen verkligen fyller sitt syfte. Samarbetssvårigheterna med kommunerna finns på samma sätt när det gäller s.k. vårdvistelse. Vårdvistelse innebär att den dömde får avtjäna slutet på sitt straff på ett behandlingshem. En del av lösningen på problemet är den förändring som varit med och genomfört och som innebär att vårdvistelse kan påbörjas i ett tidigare skede, för att inrymma en större del av behandlingstiden som personen är kriminalvårdens kostnadsansvar. Det minskar eller tar i vissa fall rent av bort den kostnad som kommunerna måste bära efter att kriminalvårdens ansvar upphör. Vårdvistelse bör vidareutvecklas till att bli ett alternativ till fängelse i ett ännu tidigare skede. Om den intagne bedöms tillräckligt motiverad måste en behandling genom vårdvistelse alltid kunna påbörjas. Efter en lyckad behandling bör han eller hon friges villkorligt. Ett annat problem är att föreskrifterna för vårdvistelser kan vara för restriktiva. Man kräver t.ex. att den intagne ska ha fått normalpermission på egen hand innan vårdvistelse påbörjas. Om orsaken till att man inte befinner sig i detta stadium är att man har missbruksproblem blir det en absurd tolkning. Kraven på att den som behandlas måste anses klara sin behandling för att få den bör också ifrågasättas. Annat som behöver förändras är att om den intagne i samband med domen nekats kontraktsvård så leder det till att det senare blir omöjligt att få vårdvistelse. Ett lyckat motivationsarbete bör kunna leda till vårdvistelse även efter nekad kontraktsvård. Vad som ovan anförs om att ge fler möjlighet till kontraktsvård och vårdvistelse bör som sin mening ge regeringen till känna. 15Bättre vård på anstalt Målsättningen måste vara att alla personer med missbruksproblem inom kriminalvården får behandling mot sitt missbruk. Så är det inte . Detta beror till viss del på resursbrist. är kritiska mot den rådande kriminalvårdspolitiken på flera punkter. En av dem är det ohållbara i att ha överbelagda fängelser. Detta är många i och för sig överens om, men lösningarna på problemet ser olika ut och är ensamt om att ta tydlig ställning för att återinföra villkorlig halvtidsfrigivning. Detta är något som skulle frigöra resurser för en förbättrad vård för alla intagna, däribland dem med missbruksproblem. En halvtidsfrigivning och större möjligheter till behandlingsformer utanför anstalt skapar också mer luft på anstalterna, dvs. beläggningsgraden blir lägre. Detta är något som är nödvändigt för att kunna skilja på och flytta runt intagna med olika behov och problematik. Överbeläggningen har istället lett till att många klienter varit felplacerade, vilket drabbat både dem själva och andra klienter på ett negativt sätt. En satsning på arbetet inom frivården är nödvändig. Frivården står utan de pengar som satsas inom ramen för Kriminalvårdens särskilda narkotikasatsning. Detta är en stor brist eftersom även frivården skulle behöva ytterligare resurser för att möta klienter med missbruksproblem med särskilt anpassad verksamhet. Det är också nödvändigt med ett större inslag av vårdkedjetänkande från anstalt ut i frivården. Frivården bör alltså få del av kriminalvårdens särskilda narkotikasatsning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En särskilt utsatt situation har de kvinnor som är intagna på anstalt, varav en mycket stor andel har missbruksproblem. Många av dessa har också utsatts för fysiska och sexuella övergrepp och har stått i beroendeställning till missbrukande män. Denna problematik måste särskilt uppmärksammas. (Brå) fick i uppdrag att utvärdera den särskilda narkotikasatsningen (senaste 2007:25). Det konstaterades att det finns stora brister i hur motivationsavdelningarna fungerar. Det saknas tillräcklig sysselsättning och det saknas fler fritidsaktiviteter utanför anstalt. konstaterades att de utredningar och motiverande samtal som skulle föra de intagna vidare inte fungerade. 2006 fick Brå i uppdrag att göra en förnyad utvärdering av narkotikasatsningen, och den visar att motivationsavdelningarna på behandlingsanstalterna tagit ett påtagligt kliv i positiv riktning, men att det på behandlingsavdelningarna inte kan tydas någon sådan positiv utveckling. Problemen på motivationsavdelningarna bör lösas genom utbildningsinsatser för personalen och en insikt om att motivationsarbete måste förenas med rehabilitering, sysselsättning och utbildning. Det bör också diskuteras om motivationsavdelningar kan införas i flera steg för att undvika ett alltför blandat klientel i fråga om hur långt man har kvar till att flyttas till behandlingsavdelning. Ett annat stort generellt problem inom kriminalvården är bristen på åtgärder för att ordna upp de intagnas situation i övrigt, när det gäller t.ex. sysselsättning och bostad. För personer med missbruk är detta ännu viktigare än för de övriga intagna, men alltför ofta ställer man krav på den dömde att ta itu med drogproblem innan annan hjälp tar vid. Dessa processer borde istället äga rum parallellt och bör finnas med i tänkandet både på motivations- och behandlingsavdelningar. Det kräver också goda kontakter med frivård och socialtjänst och att denna kedja fungerar väl. På behandlingsavdelningarna ser vi ett behov av en större mångfald av behandlingsformer. erbjuds endast kognitiva terapier, vilka inte passar alla. är det viktigt att behandlingsmetoderna är evidensbaserade, dvs. de ska ha stöd i forskning och konstateras ha en effekt innan de tas i bruk. Det är också nödvändigt med utbildad personal. Tillgången till sjuksköterskor, psykologer, kuratorer och läkare måste säkras inom kriminalvården. i kriminalvårdens historia fanns en mängd behandlingsformer, men många av dem var mer eller mindre hemsnickrade och man saknade utbildad personal. Att gå tillbaka till detta vore fel, men målsättningen måste vara att erbjuda en större mångfald. Kriminalvården kan aldrig ha en tillräcklig bredd i sina behandlingar och bl.a. därför är det viktigt med friare behandlingsformer. Det bör också finnas större öppenhet att se behandlingar med Subutex och Metadon som alternativ. är det endast en anstalt som tillåter detta. Vad som ovan anförs om mångfald av behandlingsprogram inom kriminalvården och att behandlingsarbete på anstalt i högre grad ska omfattas av en helhetssyn på individens sociala situation. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Att hålla avdelningar för missbrukare drogfria är viktigt. Men det gedigna säkerhetsarbetet har inneburit att det nu saknas balans mellan å ena sidan säkerhetstänkandet med högre murar, mer taggtråd och mer kontroll, å andra sidan behandlingsinsatserna. Resultatet blir ett dåligt behandlingsklimat där man får svårt att uppnå resultat, som resurserna till behandling minskar. Nästan all narkotika i kommer från utlandet och alltmer narkotika förs in över gränser. Vi behöver noga överväga om inte neddragningarna i tullens budget varit för stora. Nya satsningar skulle kunna resultera i en minskad införsel av narkotika och därmed stora samhällsekonomiska vinster. Även gränsdragnings- och samarbetsfrågor mellan polis och tull behöver diskuteras. Detta t.ex. när det gäller tullens befogenheter till legitimations- och passkontroller. När det gäller polisens insatser publicerade en rapport där det konstaterades att arbetet är alltför inriktad på kvantitet istället för på kvalitet. Med andra ord riktas insatserna i alltför hög grad på att ta urinprov på enskilda missbrukare. Detta går hand i hand med en minskad satsning på att komma åt distributionen. efterlyser därför en förnyelse där mål sätts upp på ett mer kvalitativt sätt. Trenden är en tydlig och allvarlig konsekvens av kriminaliseringen av eget bruk. Ett mer effektivt arbete mot narkotika borde kunna uppnås genom att polisen fokuserar mer på distributionen.Vad som ovan anförs om att polisen bör fokusera mer på distributionen av narkotika bör som sin mening ge regeringen till känna. Även har konstaterat att det finns mycket att utveckla i arbetet mot distributionen och pekar på konkreta åtgärder och förslag på strategier. Det kan också vara effektivt att rikta in arbetet mot de pengar som narkotikaförsäljningen resulterar i (Brå-rapporterna 2007:4 och 2007:7). har länge förespråkat en stark ekobrottsmyndighet och föreslagit att myndigheten ska få mer resurser för att verka mot finansieringen av den grova organiserade brottsligheten för att slå ut den. Amineh Kakabaveh (v)