mot · GX02So463 · 2009-10-05 00:00:00 — menar därför att de grundläggande bestämmelserna om en bör lagregleras. Detta bör besluta. Den närmare utformningen av nämndens organisering och uppgifter bör beslutas av regeringen genom förordning. Utvecklingen av den högteknologiska rikssjukvården kräver ofta stora investeringar. Det är investeringar som ett enskilt landsting eller region kan ha svårt att finansiera, i synnerhet om den patientgrupp som kan ha nytta av den högteknologiska investeringen finns utspridd över hela landet. saknas det ett system och riktlinjer för hur man skulle kunna finansiera stora investeringar i ett landsting eller region som sedan alla sjukvårdshuvudmän kan ha nytta av. Det finns enbart ett regelverk för hur vårdkostnader ska regleras. Tyvärr löser inte regeringens förslag till reglering av rikssjukvården denna brist. Det innebär att nödvändiga och önskvärda investeringar för avancerad behandling, som t.ex. protonbehandling av cancer, inte etableras så snabbt som annars vore möjligt. Vi menar därför att staten bör ta ett kostnadsansvar för stora investeringar i avancerad teknologi som kommer hela landet tillgodo. Frågan om hur ett sådant kostnadsansvar ska utformas bör utredas, och regeringen bör återkomma till med ett förslag. har vi haft ett nordiskt samarbete med gemensamma läkarjourer i gränsområden mellan , och . En del annat utbyte av vårdtjänster som hänger samman med gränsöverskridande boende och arbete förekommer också. Vissa kliniker vid och har ett samarbete med sjukhusen i när det gäller den högspecialiserade vården. Vid platsbrist ska sjukhusen på ömse sidor om sundet hjälpa varandra. Liknande samarbete finns mellan sjukhusen i och . Längst har det gränsöverskridande vårdsamarbetet utvecklats i . Vi menar att samarbetet med nordiska grannländer bör fördjupas och även omfatta viss högspecialiserad vård. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En grupp som är beroende av en välfungerande högspecialiserad vård är patienter med sällsynta diagnoser. Att ha en sällsynt diagnos innebär särskilda problem eftersom så få andra människor har den och vårdens kunskaper och resurser därför ofta brister. Varje enskild diagnos är sällsynt, men att ha någon av alla de ca 250diagnoser som klassar som ovanliga är däremot långt ifrån sällsynt. De är ofta ärftliga, livslånga och svåra att diagnostisera. Vården för dessa patienter är i ett stort behov av översyn och samordning. Regeringen bör därför tillsätta en utredning om vården av patienter med sällsynta diagnoser. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En av de sällsynta diagnoserna är Retts syndrom. Syndromet förekommer i stort sett enbart hos flickor och kvinnor och medför rörelsehinder, svår skolios, oförmåga till viljemässigt agerande, epilepsi samt brist på kontroll och samverkan mellan bl.a. andning, blodtryck och puls. För detta finns ett speciellt center som utvecklat en stor nationell kunskap Rett Center på i . Rett Center är ett nationellt center för medicinsk specialistvård, forskning och information om Retts syndrom på tvärprofessionell grund. Det är det enda av sitt slag i landet och ett av de få i världen. Centret har dock länge haft en osäker ekonomisk situation där man varit beroende av olika tillfälliga anslag och verksamheten är i stor utsträckning beroende av några få engagerade eldsjälar. Rett Center bör ha en långsiktig finansiering. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 19Svensk hivpolitik både ineffektiv och omänsklig Svensk hivlagstiftning är exceptionellt repressiv med hårda straff och mycket långtgående möjligheter till tvångsisolering. När man dessutom ser hur domstolarnas bedömningar i hivrättegångar sker mycket godtyckligt och att den åtalade tvärtemot i alla andra brottsmål i praktiken anses skyldig till dess den bevisar motsatsen, blir det tydligt att svenska hivpositiva lever i en oerhört utsatt situation. Är det priset vi måste betala för att begränsa hiv-virusets spridning? Man skulle kunna tro att hivlagstiftning innebär en sådan konflikt mellan å ena sidan individens fri- och rättigheter, å andra sidan samhällets strävan att begränsa sjukdomens spridning. Men den bilden är falsk. Hiv-epidemins kärna är stigma och tabu. Det är endast genom att arbeta mot dessa vi kan minska spridningen. motsatte sig inte dagens smittskyddslag när den kom 2003 eftersom vi trodde att den faktiskt krävdes för att begränsa smittspridningen. blir det allt tydligare att vi hade fel. I en rapport för har professor granskat domar i svenska hivbrottmål. Hon fann att både brottsrubricering och tiden i fängelse man har dömts till skiljer sig mycket kraftigt åt mellan de olika fallen och att skillnaderna framstår som helt godtyckliga. Behovet av att se över lagstiftningen är alltså stort, men att skapa juridisk tydlighet är ändå inte det främsta skälet. Det krävs en helt ny linje mot hiv som på ett humant sätt effektivt begränsar sjukdomens spridning. Att vara sjuk är inget brott, men när man ser hur hivpositiva behandlas i kan man lätt få intrycket att så är fallet. Ingen annan sjukdom är kringgärdad av så aggressiva tvångsåtgärder och långa fängelsestraff. Förutom att den svenska praxisen kan innebära stora problem för individen är den ineffektiv ur ett smiddskyddsperspektiv när det gäller hiv. Både FN:s kommission för mänskliga rättigheter och avråder från tvångsisolering av hivpositiva eftersom det innebär kraftiga begränsningar av individens rättigheter utan att spridningen för den skull nämnvärt begränsas. Sådana åtgärder hjälper enligt forskningen vid mycket smittsamma sjukdomar som sprids vid sociala kontakter, men inte när det gäller hiv. Internationellt är synen att tvångsisolering och hårda straff skulle hjälpa mot hivspridning mycket sällsynt. Att uppsåtligen sprida hiv bör fortsätta vara olagligt, men i andra fall är straff alltför kontraproduktivt. Den hårda, straffinriktade linjen skapar fördomar mot hivpositiva och spär på bilden av att sjukdomen har med kriminalitet och ondska att göra. På så sätt har man i skapat ett läge där väldigt få hivpositiva väljer att leva öppet. Detta försvårar smittskyddet av flera skäl. Den som känner sig tvungen att hålla sin sjukdom hemlig utsätts för stora påfrestningar och får sämre förutsättningar att anpassa sig efter sjukdomen och ta ansvar gentemot andra. Ju fler fördomar mot hiv det finns desto större är skälen att inte informera en sexpartner om att man är positiv. Att en del personer då också kommer att sprida viruset är sorgligt men inte oväntat. Det är också större risk att den som inte accepterar sin hivstatus drar sig för kontakterna med vården vilket försvårar smittskyddsarbetet. Naturligtvis är det även så att ju fler hivpositiva som känner att de inte kan leva öppet, desto mindre syns de i samhället. Det gör att allmänheten invaggas i den falska tron att hiv är något som finns långt borta hos andra sorters människor, inte här mitt ibland oss. Det skapas en bild av att säkert sex nog inte är så viktigt ändå. Som hivpositiv har man i en skyldighet enligt lag att informera eventuella sexpartners om sin hivstatus. vill avskaffa denna informationsplikt. Den kan för många verka rimlig men gör att hela ansvaret för hiv läggs hos de hivpositiva, vilket inte är en framkomlig väg att hindra smittospridningen i samhället. De allra flesta hivpositiva tar naturligtvis ett stort ansvar för att hindra spridning. Det finns några få personer som inte självmant gör det, men att tro att hot om fängelsestraff ska få dessa att upplysa sexualpartner om sin sjukdom framstår som absurt. Samhället måste i stället satsa på stöd och minskade fördomar. Det som krävs är en förståelse för att hiv finns här mitt ibland oss och att säkert sex är både hivpositivas och hivnegativas ansvar. Hiv är en mycket allvarlig sjukdom men inte längre den dödsdom det var tidigare. Tack vare bromsmedicinerna är det en kronisk sjukdom människor lever med, vilket kräver ett nytt synsätt för att hindra spridning. Informationsplikten skapar även stor rättsosäkerhet när en hivpositiv åtalas för att ha haft oskyddat sex, vilket drabbar såväl den enskilde som hela arbetet för att begränsa smittospridningen. Till skillnad från i andra brottsmål där den åtalade anses oskyldig till dess motsatsen har bevisats, måste den åtalade i hivmål själv kunna bevisa att han eller hon har informerat sin partner vilket naturligtvis är svårt i efterhand. Konflikter när ett förhållande tar slut kan leda till en anmälan som sätter den hivpositive i en mycket utsatt situation med orimliga krav att bevisa sin oskuld. De som fällts har dömts till fängelsestraff . Denna situation gör att många som är rädda för att ha smittats väljer att åka utomlands för att testa sig eller till och med väljer att inte testa sig alls. Detta eftersom man vid ett hivtest i alltid registreras om man visar sig vara positiv, något som på grund av den rättsosäkra och straffinriktade hivlagstiftningen kan leda till mycket stora problem för den enskilde. Att människor drar sig för att testa sig i drabbar smittskyddsarbetet hårt. Ju senare den hivpositive får en läkarkontakt desto sämre blir chanserna att hålla tillbaka sjukdomen med bromsmediciner och desto större är risken för vidare spridning. Vidare drabbas naturligtvis smittspårningen när personer testar sig utomlands och vi förlorar även värdefull statistik över hur sjukdomen sprider sig i landet. Den svenska hivpolitiken måste helt byta spår. Det är spridningen av hiv som ska bekämpas, inte de hivpositiva. Att än så länge har haft en förhållandevis begränsad spridning är inte tack vare den hårda och straffinriktade linjen, utan snarare trots den. Vår styrka har i stället varit hivpositiva som har tagit sitt ansvar och möjligheten att öppet och positivt diskutera sex. Detta bör främjas, inte motarbetas. Smittskyddslagens informationsplikt bör därför avskaffas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare får tvångsisolering aldrig tillåtas ersätta god psykiatrisk vård och missbruksvård. Den möjliga tidslängden för tvångsisolering enligt smittskyddslagen bör därför begränsas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Gruppen hivpositiva äldre ökar, vilket ställer krav på ökad kunskap inom äldreomsorgen, och fördomar och diskriminering måste motarbetas. bör därför ges i uppdrag att initiera en kompetenshöjning inom äldreomsorgen angående äldre hivpositiva. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Regeringen och det kristdemokratiskt styrda förhåller sig märkligt passiva inför ökningen av antalet hivsmittade i . Det behövs mer medvetenhet om hiv och förändrade attityder. Vi föreslår därför att ges i uppdrag att tillsammans med ideella organisationer genomföra en tydlig och målgruppsinriktad informationskampanj om hiv och säkert sex. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10 miljoner för detta ändamål anslås i motion 2009/10:So511 Utgiftsområde 9 Hälsovård, sjukvård och social omsorg. Ungdomsmottagningarna utgör en viktig del i arbetet mot hiv och andra sexuellt överförbara sjukdomar genom att de ger ungdomar möjlighet att ställa frågor och få svar kring sexualitet, identitet och säkert sex. Ungdomsmottagningarna och den nystartade sajten UMO (ungdomsmottagning på nätet) bör därför hålla öppna och ha hbt-kompetens. Vidare vill förstärka sex- och samlevnadsundervisningen i skolan. Lärarna bör få stöd och utbildning för att på ett fördomsfritt och kunskapsbaserat sätt informera om sex och uppmuntra till säkert sex. Förstärkt sex- och samlevnadsundervisning skriver vi mer om i motion 2009/10:Ju265 Mäns våld mot kvinnor, samkönat partnervåld, hedersrelaterat våld och förtryck. Ytterligare en viktig del i arbetet mot spridning av hiv är införandet av sprututbytesprogram. har tidigare fattat beslut om åtgärder för att minska smittan av hiv i kretsar av intravenösa missbrukare. Det är nu hög tid att frågan om sprutbyte får sin lösning, inte minst i våra storstäder, så att inte fler personer drabbas. Detta är en fråga för landstingspolitiker runt om i landet och det är mycket angeläget att denna får sin lösning. måste behandlingsmetoder och så kallade lotsprojekt utvecklas och missbrukare ska ha rätt till vårdgaranti. Mer om detta finns i vår motion 2009/10:So312 Narkotikapolitik. I är rituell omskärelse av pojkar tillåten. anser att sådan omskärelse enbart bör göras på personer som själva har gett sitt samtycke och att en person måste ha nått vuxen ålder för att ett sådant samtycke ska vara tillräckligt. räknar med att ungefär 3000 pojkar omskärs i . För var det naturligt att aktivt samverka med regeringen om ett lagförslag som innebär att man i lag reglerar verksamheten. På det viset kan man definiera ut de värsta avarterna och överträdelser mot regleringen straffbeläggas. En central punkt i detta beslut var att regeringen ålades att aktivt följa lagens tillämpning och därefter återkomma till med en bred redovisning av erfarenheterna. I diskussionerna från har vi understrukit att vi ser detta beslut och denna lagreglering som ett första steg i en process som ska innebära att sedvänjan diskuteras öppet i samhället och mönstras ut och förbjuds. Barnens rätt har i ett modernt upplyst samhälle klart företräde framför kulturella och religiösa traditioner. FN:s konvention om barnets rättigheter stadgar i artikel 19 att alla lagstiftningsåtgärder ska vidtas för att skydda barn mot alla former av fysiskt och psykiskt våld, skada eller övergrepp. I artikel 24 står det att konventionsstaterna ska vidta alla effektiva och lämpliga åtgärder i syfte att avskaffa traditionella sedvänjor som är skadliga för barns hälsa. bör fortsätta att vara ett land som tar barns rättigheter på stort allvar och skyddar barn mot övergrepp. Man ska komma ihåg att omskärelse av pojkar görs på någon som inte har tillfrågats. Avlägsnandet av andra kroppsdelar, med religiösa eller andra ej medicinska motiv skulle inte tillåtas på någon som inte har tillfrågats. Vi föreslår att man väntar med omskärelsen till vuxen ålder, så att personen själv kan ta initiativ till ingreppet utifrån full insikt om innebörden. Enligt uppgift förekommer alternativa omskärelseceremonier i , och , där något kirurgiskt ingrepp inte görs. Vi slår vakt om individens självklara rätt att slippa omotiverade medicinska ingrepp. Spädbarn har ingen möjlighet att själva samtycka till ett ingrepp som omskärelse. Äldre pojkars möjligheter att säga nej får ses som ytterst begränsade, då trycket från familj och traditioner kan vara hårt. En åldersgräns bör därför införas så att omskärelse som inte är medicinskt motiverad endast får utföras på personer . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. har i lyft fram frågan om att säkerställa en jämlik förlossningsvård i hela landet. Den oro som funnits över tillgången till förlossningsvård har funnits i såväl glesbygd som storstad. Orsakerna har dock varit skiftande. En av de mest långdragna processerna har varit BB som är ett bra exempel på faran med att inte se hela vårdkedjan. När BB i lades ned och verksamheten koncentrerades till startade en intensiv debatt om förlossningsverksamhet i glesbygd. har i den diskussionen med kraft verkat för att frågan om BB i måste lösas men att det inte uteslutande kan handla om att öppna eller stänga en förlossningsverksamhet. Vi menar därför att förlossningsverksamheten och mödravården måste utgå ifrån principer som tillgänglighet, närhet och trygghet. I har förlossningsvården i stor utsträckning utformats utifrån möjligheten att nivåindela förlossningsvården samt möjligheten att göra riskbedömningar. Det har inneburit en utbyggnad av s.k. födestueverksamheter, vilka är barnmorskeledda. De vänder sig till kvinnor vars förlossning inte bedömts vara en riskförlossning och som har fött ett barn men inte fler än tre. Enligt vår mening är den norska organisationen för förlossningsvård intressant då har en stor andel glesbygd och med väl utbyggd transportmedicin kunnat kombinera tillgänglighet och säkerhet. bör utvecklingsprojekt stimuleras för förlossnings- och mödravård i glesbygd. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. När abortlagen trädde 1975 var legal (inducerad) abort synonymt med kirurgisk abort. I 5 § andra stycket abortlagen står att endast den som är behörig att utöva läkaryrket får utföra abort eller avbryta havandeskap enligt 6 §. Sedan lagen trädde i kraft har såväl teknik, exempelvis med vaginala ultraljudsundersökningar, som läkemedel utvecklats. Teknikutvecklingen har inneburit att diagnoser kan ställas med större säkerhet. Nya läkemedel har bidragit till att en ny abortmetod har tillkommit, den medicinska. Med ny teknik och nya läkemedel utförs numera aborter i allt större utsträckning med den medicinska metoden. En förskjutning av arbetsuppgifter i abortverksamheten har skett. Många arbetsuppgifter som tidigare hörde till gynekologer, hör nu till barnmorskor och sjuksköterskor. Gynekologer såväl som barnmorskor kan efter utbildning och erfarenhet utföra t.ex. vaginala ultraljud. Vårdgivaren ansvarar för att abortverksamheten fungerar på bästa sätt och att god vård ska ges genom hög patientsäkerhet och tillgänglighet. Det är varje verksamhetschefs ansvar att leda arbetet och fördela arbetsuppgifterna med hänsyn till verksamhetens behov och personalens kompetens. Förutom regelstyrda arbetsuppgifter som endast vissa yrkesgrupper får utföra eller som på annat sätt kräver särskild utbildningsbakgrund, erfarenhet eller befattning är verksamhetschefen fri att fördela arbetsuppgifterna mellan de olika personalkategorierna. Att utföra abort är en regelstyrd uppgift som är förbehållen läkare. I begreppet utföra ryms, när det gäller medicinska aborter, ordination av aktuella läkemedel samt ansvar för att aborten blivit genomförd. Läkaren har således, även enligt generella direktiv, det övergripande ansvaret för utförandet av medicinska aborter. Med ordinationer enligt generella direktiv ges verksamhetschefer i abortverksamheten möjlighet att ge barnmorskor en större roll i abortprocessen för medicinska aborter, vid okomplicerade graviditeter. Detta är möjligt inom ramen för gällande författningar, förutsatt att det inte sker på bekostnad av patientsäkerheten. När senast reste kravet på att i lagstiftningen uttryckligen ge barnmorskor rätt att utföra medicinska aborter, ansågs det av socialutskottet vara delvis tillgodosett eftersom möjligheten finns. Det missar dock helt syftet med förslaget. Trots att det är fullt möjligt har bara ett fåtal verksamhetschefer utnyttjat möjligheten att använda barnmorskors kompetens fullt ut, vilket annars skulle ha kunnat minska de oacceptabelt långa väntetiderna för abort och därmed risker och lidande. anser att lagstiftningen nu måste ändras så att barnmorskor ges uttrycklig rätt att utföra medicinska aborter. Detta ska besluta. 23Vård av blodsmittade missbrukare Bara i finns det ca 9 000 injektionsmissbrukare. Av dessa uppskattas vara smittade av hepatit C. En del i arbetet mot spridningen måste bestå i ett införande av sprututbytesprogram vilket tyvärr inte har skett i . Vi vet från och , där sådana program finns, att smittspridningen har begränsats. Ett annat problem är att narkomaner som är hepatit C-smittade inte får någon adekvat vård eftersom det ställs orimliga krav som de måste uppfylla innan vården påbörjas. Det innebär lidande för den enskilde och bidrar till sjukdomens spridning. Vi anser att vård och behandling av missbrukare som smittats av hepatit C bör underlättas och prioriteras. Detta är landstingens och kommunernas ansvar, men eftersom det finns brister i deras arbete på området menar vi att bör ges i uppdrag att följa upp och utvärdera vården av blodsmittade missbrukare. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. avlider cirka 100000 personer i , varav uppskattningsvis 200250 personer avlider under sådana omständigheter att organdonation vore möjlig. transplanterades organ från 133 avlidna . På väntelistan finns nära 600 personer som väntar på nya organ. Donerade organ är för många svårt sjuka patienter den enda möjligheten att överleva, men tillgången till organ är alltså så pass låg att människor avlider i väntan på transplantation. har undersökningar visat att mellan av svenskarna är positiva till att donera sina organ. Såväl dessa som de som är negativa till att donera sina organ kan anmäla detta till donationsregistret. De allra flesta svenskar gör emellertid inte det och vårdpersonalen måste då fråga de anhöriga om vad de tror att den avlidne önskade. Detta kan innebära att de anhöriga försätts i en svår situation, särskilt som det sker då en nära person just har avlidit. Inte heller för den vårdpersonal som ska ta upp frågan är situationen enkel. Framför allt skapar systemet en organbrist eftersom många anhöriga till slut säger nej till donation trots att vi statistiskt vet att de flesta av de avlidna har varit positiva till donation. En möjlighet är att införa ett nytt system för donationsregistret där organdonation ses som standardalternativet. Den som är negativ till donation får då anmäla detta till donationsregistret medan man i övriga fall räknas som möjlig donator. Vidare finns det skäl att överväga möjligheterna att förbättra förutsättningarna för donation genom att intensivvårdbehandla vissa patienter som inte får intensivvård. Det gäller patienter med svåra hjärnblödningar som inte bedöms kunna överleva. De får ofta vård på vanliga avdelningar och kan då inte bli . Om patienten är positiv till donation skulle en sådan patient i stället kunna ges intensivvård för att på så sätt kunna bli donator och liv räddas. Vi är vana vid att vård enbart ska ges för patientens egen skull, men skulle intensivvård i dessa fall innebära att man följde och respekterade patientens vilja att bli donator och rädda en annan människas liv. Frågan rymmer alltså svåra etiska dilemman och måste belysas noggrant. Vi anser att det bör tillsättas en utredning om ett nytt system för donationsregistret enligt ovan samt riktlinjer för intensivvård i samband med organdonation. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.