mot · GW02MJ24 · 2009-06-22 00:00:00 — med anledning av prop. 2008/09:210 En ny rovdjursförvaltning Rovdjurens roll i ekosystemet5 EU:s art- och habitatdirektiv6 En sammanhängande fennoskandisk vargstam11 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen bör ge rovdjurens roll i ekosystemet ökad vikt i rovdjursförvaltningen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om innebörden av artikel 16.1 e i EU:s art- och habitatdirektiv. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att en förutsättning för gynnsam bevarandestatus är att populationen är långsiktigt livskraftig. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att ingen ytterligare delegering av jaktbeslut bör ske innan den aktuella arten har uppnått gynnsam bevarandestatus. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att viltvårdsdelegationerna inte bör vara beslutande utan rådgivande. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att den skandinaviska vargstammen bör bli geografiskt och genetiskt sammanhängande med den finsk-ryska stammen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att enstaka vargföryngringar bör accepteras i renskötselområdet utanför renskötselns åretruntmarker. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att vargstammens tillväxt inte ska frysas vid en nivå på 210 individer. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att sätta ett nytt etappmål för vargstammen när den utvärdering som regeringen tillsatt har rapporterat sina resultat. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att införsel av vargar endast bör vara en sista utväg om föryngring av vargstammens genetik inte uppnås genom fungerande kontakt med den finsk-ryska vargpopulationen eller genom att flytta individer som kommer invandrande till norra till mer vargtäta områden. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att successivt underlätta för vargetableringar i renskötselområdets kustområden och ge rennäringen hjälp med att finna driftsformer som möjliggör en samexistens med vargen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att licensjakt inte bör införas på varg. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det inte är möjligt att inrikta licensjakten på vargar som är genetiskt defekta. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att den nationella miniminivån för lodjursstammen ej bör sänkas. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det vore olyckligt att ytterligare minska lodjursstammen i renskötselområdet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att reglerna för skyddsjakt på initiativ av en enskild som regleras i 28 § jaktförordningen bör återställas till det som gällde 2006. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att den aktuella arten helt bör strykas ur 28 § jaktförordningen om den positiva populationsutvecklingen bryts för varg eller järv. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att försök och förberedelse till grovt jaktbrott bör kriminaliseras. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det bör införas obligatorisk märkning av skotrar, andra terrängmotorfordon och/eller förare i syfte att kunna identifiera fordon och förare. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att etablerade naturvårds- och miljöorganisationer ges rätten att överklaga beslut om jakt på rovdjur. Sammantaget kan det konstateras att svensk rovdjurspolitik och rovdjursförvaltning varit mycket framgångsrik , i synnerhet sedan 2001 antog den dåvarande regeringens proposition 2000/01:57 En sammanhållen rovdjurspolitik. Politiken har lett till ökade stammar av alla de fyra stora rovdjuren. Antalet skador som orsakas av rovdjuren på tamdjur utanför renskötselområdet är också relativt litet och har i stort sett varit oförändrat trots ökningen av rovdjursstammarna. Naturvårdspolitiskt är det mycket positivt att vi nu närmar oss de av fastställda målen om livskraftiga rovdjursstammar (16:e miljömålet) och uppfyllandet av EU:s naturvårdsdirektiv. Allmänhetens acceptans för rovdjuren är dessutom stor. Opinionsundersökningar visar tydligt att en klar majoritet av svenskarna, även i rovdjurstäta områden, anser att rovdjursstammarna ska vara livskraftiga. Allmänheten har också stort förtroende för dagens rovdjursförvaltning. Därmed inte sagt att allt är frid och fröjd i rovdjurspolitiken. Det finns många problem kvar att lösa för att säkra arternas långsiktiga överlevnad. Ett av de största är vargstammens genetiska situation, där hela stammen ca 200 djur härstammar från ett fåtal individer. Ett annat är den omfattande illegala jakten som utgör det största hotet mot en livskraftig vargstam. I den nuvarande politiken har slagit fast att vargstammen ska öka tills den når etappmålet 200 djur. Därefter ska man analysera stammens situation noggrant för att utvärdera hur stor stammen bör vara för att säkra dess långsiktiga existens i . Rovdjurens existens i ska inte enbart ses som överlevnad, utan rovdjuren måste även ges möjlighet att återfå något av sin ekologiska funktion i ekosystemet. Detta är av stor betydelse för den biologiska mångfalden, då många arter, både växter och djur, är beroende av rovdjurens existens för sin egen överlevnad. De stora rovdjuren är i sig en viktig del av våra ekosystem. Långsiktigt livskraftiga populationer, i enlighet med tidigare riksdagsbeslut och åtagandet inom ramen för art- och habitatdirektivet, inbegriper såväl kortsiktig demografisk livskraft som långsiktig genetisk livskraft, men även ekologisk livskraft. Rovdjuren tillhör naturligt den svenska faunan och har, tills relativt , ingått som funktionella enheter i de ekologiska processer som formar de svenska ekosystemen. Som toppredator, högst i näringskedjan, har rovdjuren en reglerande effekt i hela ekosystemet, och det finns allt starkare stöd för att det behövs toppredatorer för att ekosystem ska kunna betraktas som funktionellt intakta. har vilt- och rovdjursförvaltningen tagit för lite hänsyn till rovdjurens reglerande roll i ekosystemet eftersom fokus legat på att förhindra att populationerna utrotas. Vartefter de stora rovdjuren återetableras krävs dock större fokus på att bevara dem inom ramen för en bredare ekosy-stemsansats. Ekologisk livskraft handlar om interaktionen mellan en art och dess omgivning. Vikten av att upprätthålla samspelet mellan arter har uppmärksammats alltmer inom den moderna viltforskningen, och slutsatsen är att det behövs långt större djurpopulationer för att upprätthålla ekologisk livskraft än att de enbart uppfyller kriterier för minsta livskraftiga population. För att en rovdjursart ska kunna återfå något av sin ekologiska funktion måste den även ha en så stor geografisk spridning som möjligt, varför små, fragmenterade populationer utspridda över stora områden är otillräckligt. Långsiktiga empiriska studier visar att samspelet mellan toppredatorer och deras bytesdjur påverkar en rad processer och andra arter på lägre nivåer i näringskedjan. Predationen som ekologisk process kan bidra till att upprätthålla viktiga ekosystemsprocesser och artdiversitet främst genom rovdjurens påverkan på bytesdjuren. I har t.ex. ökningen av rovfåglar i de svenska kustområdena bidragit till att minska ökningen av skarv. Rovdjurens roll i ekosystemet Flera empiriska studier från främst visar att stora rovdjur har en nyckelfunktion i ekosystemen genom att ge upphov till s.k. kaskadeffekter. I områden där toppredatorer försvunnit finns exempel på att bytesdjuren ökat starkt och haft negativ påverkan på växtsamhällenas struktur under de perioder rovdjuren varit borta, vilket i nästa steg inverkat negativt på förekomsten av en rad andra däggdjur, fåglar och insekter. Förutom genom direkt predation kan stora rovdjur också påverka bytesdjurens dynamik genom att ändra deras beteendemönster, vilket även det leder till positiva kaskadeffekter i områden som befrias från ett tidigare hårt betestryck. Rovdjur påverkar också varandra genom konkurrens och predation. En konkurrenssituation mellan olika rovdjursarter kan innebära att tätheten eller förekomsten av en rovdjursart i vissa fall främst regleras av en annan rovdjursart snarare än av tillgång på bytesdjur. En minskning av toppredatorer i ett område kan leda till att förekomsten av mellanstora rovdjur ökar så markant att de senare tar över rollen som toppredatorer i området. Detta har betydelse för förvaltningen eftersom det får konsekvenser för de olika rovdjursstammarnas relativa storlek och utbredning, vilket i sin tur påverkar bytespopulationerna. I prederar t.ex. lodjur på räv, och sannolikt råder födokonkurrens mellan räv och lodjur om gemensamma bytesdjur som rådjur, hare och skogshöns. Lodjurspredation på räv skulle kunna gynna de gemensamma bytesdjur som dessa arter utnyttjar. Olika rovdjursarter kan också ha positiva effekter på varandra genom att tillgängliggöra kadaver från slagna byten för asätande arter. Större rovdjursarter kan underlätta överlevnad och reproduktion för mindre rovdjursarter och även för andra artgrupper. Flera rovfågelarter som kungs- och havsörn efterlämnar kadaver som utgör en säkrare födoreserv för andra arter. Studier från Yellowstone visar att vargen har blivit den mest betydelsefulla faktorn för hur mycket biomassa i form av kadaver som finns tillgänglig för asätare. Innan vargen återkom reglerades tillgången på kadaver i området främst av klimatet och årstiderna. Vargen har gjort kadaver tillgängliga i ett jämnt flöde för de omkring 30 arter av asätare, både fåglar och däggdjur, som finns i parken. I är t.ex. två hotade rovdjursarter i fjällmiljö, järv och fjällräv, beroende av kadaver för att få tillräckligt med föda. Båda arterna har problem med begränsad födotillgång, och stödutfordras till och med. Järvens diet utgörs till en betydande del av kadaver, och reproduktionsframgång är beroende av födotillgången. Även om kunskapen om rovdjurens roll i de ekologiska processerna än så länge är begränsad är osäkerhet ett starkt argument för att tillämpa försiktighetsprincipen. I slås det fast att ekosystemsprocesser måste förvaltas, trots den bristfälliga kunskapen om deras funktion. anser att rovdjurens roll i ekosystemet ska beaktas i rovdjursförvaltningen så att stammarna kan återfå något av sin forna ekologiska funktion samt att hänsyn ska tas till rovdjurens interaktioner med såväl bytesdjuren som andra rovdjursarter. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Mot bakgrund av den positiva utvecklingen och den starka opinionen för livskraftiga rovdjursstammar i är det anmärkningsvärt att regeringen nu föreslår en ändrad politik som äventyrar att målen nås. Sammanfattningsvis vill regeringen att lokala och regionala instanser ska få större inflytande över politiken, att jakten ska utökas och att vargens genetiska bas ska stärkas genom tillförsel av individer utifrån som den begränsas till den storlek den har , dvs. högst 210 djur. Regeringens motivering för den föreslagna nya politiken är svag eller direkt vilseledande. Propositionen har väldigt stort fokus på ett påstått motstånd mot rovdjur och problemen i den allmänna debatten. Det motiv som framförs till förslaget om en ny politik är att tillväxten, särskilt vad gäller varg, har inneburit konflikter med människor, i synnerhet tamdjursägare i där det är tätast mellan vargreviren. Enligt propositionen har ökningen av rovdjurens antal i kombination med bristande medborgarinflytande i den tidigare rovdjurspolitiken skapat bristande förtroende för politiken och förvaltningen. Vidare sägs att vargstammen bör hållas på en nivå som långsiktigt skapar större acceptans för vargen i vår fauna. Utan tvekan finns det en sådan konflikt, men den bör man analysera på ett förutsättningslöst sätt för att undvika att man går vilse i förhastade slutsatser och föreslår kontraproduktiva åtgärder. Propositionen innehåller ingen sådan analys av konflikten, utan lutar sig mot en utredning, Rovdjuren och deras förvaltning (SOU 2007:89), som har fått hård kritik av många remissinstanser. Av betänkandet kan man ändå utläsa att det även i rovdjurstäta kommuner och områden bara är en minoritet som är kritiska mot rovdjursförvaltningen. Majoriteten av svenskarna även i rovdjursland stöder den nuvarande politiken. Mot den bakgrunden klingar ropen om en havererad rovdjurspolitik och en misslyckad förvaltning rätt falskt. Det är svårt att frigöra sig från misstanken att såväl propositionen som det underliggande betänkandet främst syftar till att tillfredsställa vissa väljargrupper med starka röster. EU:s art- och habitatdirektiv Centralt i regeringens proposition är att man vill utsträcka möjligheten att jaga rovdjur i , trots att björn, varg och lo skyddas av EU:s art- och habitatdirektiv. Enligt direktivet får dessa djur inte avsiktligt störas, fångas eller dödas. Regeringen anser dock att man kan tillåta licensjakt genom att använda de undantag som finns angivna i direktivets artikel 16.1. de gröna anser att regeringens förslag om licensjakt bygger på en felaktig tolkning av artikeln. I texten anges att undantag från fredning får medges endast om det inte finns någon annan lämplig lösning på något av fem uppräknade problem eller behov, numrerade ae. Det behov som 16.1.e handlar om är insamling och förvaring av ett fåtal exemplar av en art. Det har ingenting att göra med att jaga djur i syfte att hålla nere populationsstorleken. Även har tidigare gjort samma märkliga tolkning av 16.1.e som regeringen nu gör. har då försökt hävda att den svenska texten handlar om en översättning av artikel 16.1.e som inte skulle vara korrekt. Man hävdar att det begrepp som används i den engelska versionen av texten, taking egentligen omfattar även jakt men felaktigt har översatts till insamling. Detta resonemang bygger på ett grundläggande missförstånd. Den svenska texten är inte en översättning och den engelska versionen utgör inte något slags original eller förlaga alla språkliga versioner har samma status. Dessutom är det så att åtminstone flertalet EU-länders versioner av art- och habitatdirektivet här använder sitt språks ord för insamling eller tagande, inte ordet för jakt. Detta visar med all önskvärd tydlighet att innebörden är just insamling eller liknande. Genom att man omtolkar ordet insamling till jakt får artikeln en helt ny innebörd. Det finns flera orsaker till att en omtolkning av insamling till jakt inte kan stämma överens med direktivets intentioner: En sådan omtolkning gör fortsättningen och förvaring helt obegriplig. , fångst och dödande har olika innebörd i direktivet. En jämförelse med likartade skrivningar i flera andra artiklar i direktivet, av typen insamling i naturen av exemplar, visar tydligt av sammanhanget att ordet insamling (engelskans taking) syftar på insamlingsverksamhet och inte på jakt. I artikel 15 används tre olika ord: insamling, fångst respektive dödande (engelskans taking, capture, killing), vilket också visar att ordet insamling inte avser vare sig jakt eller fångst utan just insamling. Tolkningen av ordet insamling som jakt resulterar i ett cirkelresonemang där jakt skulle kunna tillåtas i syfte att bedriva jakt (eftersom något annat skäl, som insamling och förvaring för olika ändamål, då saknas). Alla övriga grunder för undantag (punkterna ad i artikel 16.1) blir överflödiga om en sådan tolkning av 16.1.e accepteras. Grundprincipen i direktivet är att strikt skyddade arter bara får jagas om det finns mycket starka skäl för det. Denna grundprincip åsidosätts helt om man låter jakt i sig vara ett skäl att tillåta jakt. Direktivets formulering om ett begränsat antal djur visar att detta rekvisit kan motivera avlivning av färre djur än de andra rekvisiten. Dessutom har i ett mål tolkat motsvarande formulering i fågeldirektivet som att ett begränsat antal betyder av årliga dödlighet. Därför blir det helt orimligt att åberopa detta rekvisit för att tillåta licensjakt. Fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet är till stor del parallella, och jurister brukar anse att tolkningar som gjort av det ena direktivet också visar hur liknande formuleringar i det andra direktivet ska tolkas. Förvisso har på olika sätt godkänt en sådan tolkning av 16.1.e som vi här invänder mot. är dock ingen slutlig uttolkare av EU-lagstiftningen; slutsats om motsvarande regel i fågeldirektivet väger tyngre. Även om det inte finns något domslut än gällande tolkningen av art- och habitatdirektivet, så får man anta att en sådan tolkning som regeringen gör förr eller senare kommer att underkännas av . Dessutom har , såvitt vi vet, bara godkänt en sådan tolkning för populationer som bedömts ha en s.k. gynnsam bevarandestatus, vilket bl.a. understrukits i universitets mycket kritiska remissyttrande över förslag. de gröna anser att bör sträva efter att vara ett föredöme i miljö- och naturvårdsfrågor inte efter att bli det första land som fälls i för en alltför rovdjursfientlig tolkning av direktivet. anser därför att grunden för regeringens förslag att införa skyddsjakt är baserad på en felaktig tolkning av direktivet och bör avvisas. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Även om målen för rovdjursarterna ska analyseras närmare i en kommande utredning, så är det viktigt att redan nu uppmärksamma att på flera ställen i propositionen finns det påståenden om gynnsam bevarandestatus som är illa underbyggda. Begreppet gynnsam bevarandestatus kommer sannolikt att ha stor betydelse för de mål som sätter för rovdjursstammarna . Av definitionen i EU:s art- och habitatdirektiv är det uppenbart att en av förutsättningarna för att en population ska kunna ha en gynnsam bevarandestatus är att populationen är långsiktigt livskraftig. I de forskarrapporter som bifogats förslag till regeringen förklaras vad som behövs för att en population ska vara långsiktigt livskraftig; antingen behövs en s.k. genetiskt effektiv populationsstorlek på minst 500 djur (vilket motsvarar en faktisk population som är ca 410 gånger så stor), eller så behöver populationen få ett tillräckligt stort kontinuerligt tillskott av nya, obesläktade individer från ett system av populationer som tillsammans är så stort. Detta är inte säkerställt för någon av de fem arter som propositionen handlar om. Kungsörn, björn och lodjur kan möjligen ha gynnsam bevarandestatus, men det finns ännu inte tillräckliga uppgifter om effektiv populationsstorlek eller om invandring från andra populationer för att slå fast att någon av arterna har det. Regeringen fäster alltför stor vikt vid det dokument om riktlinjer för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå som godkände . Vi anser att de kriterielistor för gynnsam bevarandestatus som föreslås i riktlinjerna är undermåliga, då de inte innehåller något kriterium om att populationen ska vara långsiktigt livskraftig. Riktlinjerna är skrivna av en ganska snäv krets av forskare inom viltekologi, utan någon specialistkompetens inom relevanta delar av naturvårdsbiologin som sårbarhetsanalys, populationsgenetik och hotklassificering. Dokumentet har inte genomgått någon bred vetenskaplig granskning innan det godkändes av kommissionen. Även om riktlinjerna innehåller mycket annat som är bra, så ligger delen om gynnsam bevarandestatus inte i linje med vad som faktiskt står i art- och habitatdirektivet. gav kommissionen ut generella riktlinjer för rapportering enligt artikel 17 i art- och habitatdirektivet. Dessa riktlinjer innehåller också vägledning för bedömning av arters bevarandestatus. Här listas en rad olika faktorer som kan beaktas, men det avgörande ska vara vad som behövs för att long-term survival and variability can be assured dvs. långsiktig livskraft och (bland annat genetisk) variation. I medlemsländernas praxis tycks dock andra faktorer ibland ha fått väga tyngre i bedömningen än vad som behövs för långsiktig livskraft och bibehållen variation. de gröna anser att denna praxis bör vidareutvecklas i överensstämmelse med vad som står i dessa generella riktlinjer, som ligger relativt väl i linje med art- och habitatdirektivets definition av gynnsam bevarandestatus. Detta innebär att en förutsättning för gynnsam bevarandestatus är att populationen är långsiktigt livskraftig. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Det är en allvarlig brist att regeringen inte tydligt har klargjort skillnaderna mellan kortsiktig och långsiktig livskraft utan behandlat begreppen så att det kan bli förvillande. Vår bestämda uppfattning är att förvaltningen av de stora rovdjuren liksom av alla arter i enlighet med beslut ska vara långsiktigt hållbar. de gröna anser att många beslut som fattas av staten eller av EU bör flyttas närmare medborgarna, till regioner, kommuner och enskilda. Att beslut ska fattas av de berörda själva, eller så nära de berörda som det är praktiskt möjligt, är en central tanke i vår demokratisyn. Vissa frågor är dock av en sådan karaktär att de i hög grad berör människor i många länder, och då kan överstatliga beslut vara både befogade och önskvärda. Ett ofta nämnt exempel på detta är frågor om begränsning av gränsöverskridande miljöföroreningar. Ett annat exempel anser vi vara skydd av hotade arter och naturtyper. Djur och växter bryr sig inte om administrativa gränser. Åtgärder som vidtas i ett län påverkar möjligheten att bevara en art även i omgivande län, och åtgärder som vidtas i ett land påverkar möjligheten att bevara arten även i andra länder. Skydd av hotade arter och naturmiljöer hör, precis som begränsning av gränsöverskridande miljöföroreningar, till de områden där vi förespråkar nationella eller till och med överstatliga beslut inom t.ex. EU. Därför förordar vi att staten tar ett tydligt ansvar för att se till att lever upp till sitt internationella ansvar för bevarandet av rovdjuren. Vi anser det inte acceptabelt om lokala eller regionala beslutskonstellationer av oklar juridisk karaktär skulle ges makt att inom sitt område begränsa de regionala populationerna till så låga nivåer att det försvårar uppnåendet eller bibehållandet av en livskraftig population i landet. är direkt och proportionellt vald av invånare. Detta ger en hög demokratisk legitimitet åt de beslut som fattar. Den nationella nivån är också en lämplig nivå för att fatta många viktiga beslut om bevarandet av hotade arter, inom ramen för de beslut som fattats internationellt. Statliga myndigheter som lojalt genomför den politik som den folkvalda och regeringen beslutat är också en central del i det demokratiska systemet. Att vissa av dessa myndigheter behöver ha en regional organisation (såsom länsstyrelser, länspolismyndigheter, regioner och distrikt och regioner) gör inte saken mindre demokratisk. bedömer och regeringen att en fråga kan behöva lösas på olika sätt i olika delar av landet, och överlåter därför åt t.ex. länsstyrelserna att fatta beslut inom vissa ramar. Det är också en god demokratisk ordning, förutsatt att myndigheterna strävar efter att fatta beslut enligt intentionerna i de rambeslut som och regeringen fattat. de gröna anser att ingen ytterligare delegering av jaktbeslut bör ske innan den aktuella arten har uppnått en gynnsam bevarandestatus. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Ett av de viktigaste förslagen i regeringens proposition är att öka det regionala inflytandet i rovdjursförvaltningen. Som en del av detta föreslås att viltvårdsnämnderna och rovdjursgrupperna ska ersättas av viltförvaltningsdelegationer vid länsstyrelserna. Delegationernas uppgift ska vara att besluta om hur viltförvaltningen inom varje län ska genomföras.