mot · GX02So228 · 2009-09-24 00:00:00 — Modernisera lagstiftningen för integrativ medicin tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att låta utreda förutsättningarna för att införa en lagstiftning som bygger broar mellan konventionella och komplementärmedicinska behandlingar även i . Intresset för integrativ medicin fortsätter att öka bland befolkningen och det finns behov av en seriös diskussion bland hälso- och sjukvårdens företrädare om hur konventionella och komplementära metoder vid behov kan integreras. Syftet med en integration kan vara att i större omfattning ta hänsyn till patientens värderingar och önskemål och därmed ge ökad delaktighet i val av vård och behandling. är kravet på en evidensbaserad hälso- och sjukvård självklar. Men frågan blir då vad som ska läggas i begreppet evidens. Hur ska egentligen vetenskap och beprövad erfarenhet tolkas? Kan vi vidga synen på evidens till att omfatta all existerande och relevant information kring ett problemområde, utan att frångå ett vetenskapligt förhållningssätt? För det behövs debatt även i . I har man infört en särskild lag som reglerar det alternativa och komplementärmedicinska området. Vi anser att det är dags att få en modern lagstiftning även i . Motioner med yrkande att utreda förutsättningarna för modernisering av lagstiftningen även i har lagts fram två gånger tidigare men utskottet har ännu inte kommenterat lagstiftningsförslaget utan nämner bara en del om register för utövare. 2008 skrev utskottet: Vidare vill utskottet åter framhålla att kunskaper om alternativmedicinska metoder är betydelsefulla både för att kunna bedöma effekter och vinster och för att kunna utröna eventuella skador och biverkningar. Utskottet har erfarit att bereder frågan om hur arbetet med ett register för utövare av alternativ- och komplementärmedicin ska fortskrida. Mot denna bakgrund bör något riksdagsinitiativ inte tas med anledning av motionerna So244 (v), So249 (mp) och So578 (mp). Det är märkligt att utskottsmajoriteten inte med ett ord kommenterar att inte har en tydlig lagstiftning som kan bygga broar mellan hälso- och sjukvården och komplementärmedicinen. Trots mångåriga diskussioner dras frågan i långbänk. Människor använder alternativ- och komplementärmedicinska metoder och då borde också lagstiftningen hänga med i tiden så att det gagnar patientens bästa. Fram /04 gällde i en lagreglering som till namnet låter som den som har på området alternativ- och komplementärmedicin, den så kallade kvacksalverloven. upphävdes denna och ersattes med en ny lag och två förordningar: Lov nr 64: Lov om alternativ behandling av sykdom mv. For nr 1500: om frivillig registerordning for utövere av alternativ behandling. For nr 1501: om markedsföring av alternativ behandling av sykdom. Bakom dessa författningar finns bland annat ett omfattande arbete som gjordes av den kommitté som kallades Aarbakkeutvalget. Innehållet i lagen och förordningarna beskrivs mer utförligt i den svenska utredningen nationellt register över yrkesutövare av alternativ- eller komplementärmedicin (SOU 2004:123). Övergripande om den norska lagstiftningen kan dock sägas att lagen gäller alla som utövar alternativa behandlingsmetoder, om de utför behandlingar som omfattas av den angivna definitionen i lagen. Den gäller alltså för hälso- och sjukvårdspersonal, utövare som registrerat sig enligt en av förordningarna och även andra, om de utför sådan behandling som anges i lagen. Det här är en stor skillnad gentemot den rättsliga situationen i där bestämmelserna i sin utformning fortfarande bygger lag. Det finns flera problem med lagen. Till exempel är kravet på vetenskap och beprövad erfarenhet problematiskt eftersom det inbegriper olika tolkningar, och dessutom låtsas ett patientskydd som inte är reellt. Ett annat problem är att hälso- och sjukvårdspersonal inte får utföra alternativa behandlingar enligt LYHS, lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. De riskerar då att förlora sin legitimation. Konsekvenserna av nuvarande lag är ett förvirrat läge både för patienter och hälso- och sjukvårdpersonal. Den helhetssyn man som patient önskar kan ju bli bättre om till exempel läkaren eller sjuksköterskan som ger vård har flera utbildningar och därmed har större bredd i synsätt och arbetssätt eller jobbar tillsammans med alternativmedicinska utövare, helt enkelt en integrativ medicin. Syftet med en integration är att få en effektiv och ändamålsenlig hälso- och sjukvård, där beslut om en behandling beaktar all existerande evidens kring patientupplevd effekt och klinisk effektivitet. Frågan om vilka metoder som är beprövade och vilka som betraktas som alternativa eller komplementära, besvaras i huvudsak av dem som företräder den existerande hälso- och sjukvården. Därmed finns en uppenbar risk att andras beprövade erfarenheter aldrig värderas. Självklart ska det ske på vetenskaplig grund, men begreppet beprövad erfarenhet är inte helt enkelt. Vad som betraktas som alternativt är inte statiskt. är t.ex. kiropraktorer och naprapater erkända och legitimerade, men trots det är det få som nås via vårdcentralen. Kunskap är viktigt inom detta som så många andra områden, men frågan är också vilken kunskap som räknas och hur den genereras. I sjukvårdsdebatten talas ofta om mångfald, men då menar oftast borgliga företrädare i vilken driftsform verksamheten bedrivs. Det försöker lyfta fram kan man kalla medicinsk pluralism i mångvetenskaplig belysning. Utveckling pågår följaktligen på många områden, men vi i menar att det är dags att vi får en lagstiftning som är i takt . Vi anser att det är dags att låta utreda förutsättningarna för att införa en lagstiftning som bygger broar mellan konventionella och komplementärmedicinska behandlingar även i . Detta vill vi ge regeringen till känna.