mot · GX02Fi261 · 2009-10-06 00:00:00 — På mikronivån föreslår man ett nytt system för ökad samverkan mellan de nationella tillsynsmyndigheterna. Bland annat har man identifierat att det nuvarande samarbetet mellan de nationella tillsynsmyndigheterna saknar nödvändiga befogenheter för att t.ex. säkerställa tillsynsbeslut för gränsöverskridande företag och där olika tolkningar av samma lagtext är vanligt förekommande. För att komma till rätta med dessa och andra brister föreslås bl.a. att de nuvarande s.k. nivå-3-kommittéerna för bank-, värdepappers- och försäkringstillsyn uppgraderas till myndigheter med utökade befogenheter. På makronivån rekommenderar kommissionen att ett nytt råd tillsätts, (). välkomnar i huvudsak det aktuella meddelandet från kommissionen även om vi har vissa invändningar, bl.a. har vi ifrågasatt det kloka i att chefen för den () är tänkt att vara ordförande för det nya rådet. Ett annat arbete om mer gemensamma regelverk som kommissionen påbörjat handlar om reglering på EU-nivå av förvaltare av alternativa investeringsfonder (Managers, AIFM). Kommissionen har tagit fram ett direktivförslag67 och ärendet kan komma att behandlas på ministernivå eller . Med alternativa investeringsfonder avses alla fonder som inte omfattas av det s.k. UCITS-direktivet, som t.ex. hedgefonder och riskkapitalfonder. De flesta enskilda länder reglerar AIFM på nationell nivå. I regleras t.ex. hedgefonder i lagen (2004:46) om investeringsfonder. I lagen om investeringsfonder skiljer man mellan värdepappersfonder och specialfonder. Hedgefonder regleras som specialfonder. Det betyder att hedgefonder i princip lyder under samma regelverk som vanliga värdepappersfonder68, men att får ge undantag från många av de begränsningar som gäller för värdepappersfonder, exempelvis skuldsättningsgrad och användning av derivatinstrument69. För riskkapitalbolag finns ingen särskild reglering i utan de sorterar i stället under allmänna bolagsrättsliga regler. Frågan om reglering av förvaltare av framförallt hedgefonder, men även riskkapitalbolag (private equity), på EU-nivå har diskuterats . I samband med den extrema turbulensen på de finansiella marknaderna aktualiserades ärendet på nytt. Såväl kommissionen som har sett ett behov av gemensam reglering. I den politiska debatten som följt efter att förslaget presenterades har uttryckt relativt stort missnöje. Deras invändningar förefaller framförallt ha sin grund i en oro att ska förlora sin ställning som ett av världens största finanscentrum. Från svenskt håll har finansmarknadsminister understrukit att hedgefonder och riskkapitalfonder är alltför olika för att lyda under samma regelverk. I sammanhanget kan nämnas att den svenska riskkapitalmarknaden är relativt stor. Det finns definitivt riskkapitalbolag som är till nytta för det svenska näringslivet, speciellt de investeringar som går till företag som befinner sig i uppstartsfasen. har vi noterat att bland annat ansett att riskkapitalbolagen dels kännetecknas av att de är kortsiktiga placerare, dels att de använder en för hög skuldsättningsgrad i portföljföretagen. Till detta kan läggas att såväl riskkapitalbolagen som hedgefonder förefaller vara överrepresenterade när det gäller att placera sin verksamhet i s.k. skatteparadis. är i grunden positivt till förslaget (om reglering av förvaltare av hedgefonder m.m. på EU-nivå), även om vi inte har tagit ställning till alla dess delar. Det vi saknar är dock en gemensam produktreglering på EU-nivå beträffande specialfonder. Beträffande hedgefonderna torde det inte råda någon tvekan om att dessa behöver regleras hårdare, inte minst mot bakgrund av att de kan ge upphov till systemrisker.70 välkomnar också att förvaltarna av riskkapitalbolagen inordnas under en särlagstiftning. Sedan kan ha en poäng i att man inte bör ha samma bestämmelser för riskkapitalfonder som för hedgefonder. Frågan om gemensam reglering och tillsyn är också nära kopplad till kampen mot de s.k. skatteparadisen. I en finanssektor där enorma belopp omsätts har ett antal länder lockat till sig kapital genom att erbjuda minimal reglering och tillsyn samt mer eller mindre total skattebefrielse. pågår det ett arbete som resulterat i en rad överenskommelser. Detta är uppmuntrande, men arbetet måste fortskrida för att förhindra att enorma belopp drar sig undan beskattning, reglering och tillsyn. 5.6.1.3Överför all handel med derivat till marknadsplatser Under har det skett betydande innovationer avseende nya finansiella produkter som handeln med dessa nya instrument ökat i det närmaste explosionsartat. Som exempel kan nämnas att den utestående volymen på kreditderivatmarknaden en av de mer omtalade nya produkterna uppgick till nära . Som jämförelse kan nämnas att storleken på det samlade värdet på världens samtliga aktiemarknader uppgick till cirka 40000 miljarder US dollar.71 En annan tendens på de finansiella marknaderna är s.k. värdepapperisering, vilket bl.a. innebär att olika typer av värdepapper paketeras om till nya instrument, s.k. strukturerade kreditinstrument. Dessa värdepapper är ytterst sammansatta och därmed svåra att bedöma risken i. Ett problem med denna handel, som blev väldigt påtaglig i samband med finanskrisen, är att merparten av handeln med såväl derivatinstrument som strukturerade produkter inte säljs på en vanlig marknadsplats, utan skräddarsys till olika större placerare (dvs. handel sker over the counter (OTC)). Efter Lehman-konkursen kollapsade värdet på de flesta av dessa instrument, eftersom de ofta hade de s.k. subprimelånen som underliggande tillgång. Detta medförde en total förtroendekris på de finansiella marknaderna eftersom marknadens aktörer inte visste vilka institut som satt på vilka värdepapper. För att minska risken för liknande förtroendekollapser på de finansiella marknaderna bör därför all handel med olika derivatprodukter och strukturerade produkter ske på auktoriserade marknadsplatser. Det nuvarande kapitaltäckningskravet baseras på II, vilket är en internationell överenskommelse, som är kodifierad i EU:s lagstiftning. Reglerna har flera svagheter. För det första är det allmänt accepterat att de är för låga; det har finanskrisen visat med all önskvärd tydlighet. Reglerna föreskriver att bankernas primärkapital och kapitalbas skall vara respektive av de riskvägda tillgångarna. För det andra är det ett problem att de nuvarande kapitaltäckningskraven är riskbaserade. Detta medför åtminstone två stora problem: Det leder till procykliska kapitaltäckningskrav som förstärker konjunktursvängningarna. I en lågkonjunktur sjunker värdet av bankernas tillgångar som riskerna ökar. För att klara kapitaltäckningskraven kan de bli tvungna att dra ned på utlåningen, vilket då förstärker lågkonjunkturen. Det omvända förhållandet gäller i en högkonjunktur, och kapitaltäckningsgradens procyklicitet har helt klart varit en bidragande orsak till de regelbundna boom and bust-perioder72 på de finansiella marknaderna som med viss regelbundenhet återkommit . Som nämndes ovan är dagens kapitaltäckningskrav relaterade till bedömningar av tillgångarnas risk. II-reglerna tillåter att riskvärderingen får ske via bankernas interna system eller genom externa ratinginstitut. I praktiken innebär detta att marknadsaktörer som är i en beroendeställning till de finansiella företag som de värderar73 utför tillsyn och i någon mening tolkar gällande lagar och förordningar beträffande den finansiella regleringen. Detta är självfallet djupt olyckligt. En annan svaghet i dagens finansiella reglering och som har bäring på kapitaltäckningskraven är det fenomen som har kommit att kallas för shadowbanking. Syftet med att skapa dessa separata bolag skuggbankerna har i många fall varit att lyfta bort risker och tillgångar från moderbankens balansräkning till skuggbankerna, eftersom dessa bolag verkar under svagare tillsyn och reglering. Förfarandet har för moderbankens räkning också den fördelen att de ökar bankens kapital och på så sätt underlättar för banken att infria kapitaltäckningskravet. Dagens kapitaltäckningskrav behöver skärpas över hela linjen. Finanskrisen visade på ett närmast övertydligt sätt att de är för låga. Vidare måste regelverket utformas på ett sätt som beaktar bankens hela verksamhet, dvs. även de tillgångar som lyfts ut ur balansräkningen. Kapitaltäckningsreglerna bör också reformeras så att det ställs hårdare krav på stora systemhotande banker, för att på så sätt få en mer rättvis prisbildning avseende risk. Beträffande procyklicitet är en möjlig väg att gå att helt avskaffa dagens riskbaserade system.74 Ett liknande resonemang förefaller Rossander & Rudebeck75 vara inne på när de kritiserar dagens system som bygger på att tillgångarna bokförs till sitt marknadsvärde, till skillnad från äldre regelverk då tillgångarna bokfördes till inköpspris minus avskrivningar. Ett annat sätt är att kräva att bankerna bygger upp buffertar i goda tider, så att de har möjlighet att både låna ut och klara kapitalkraven i sämre tider. En hel del av diskussionen efter finanskrisen har berört de s.k. ratinginstitutens roll. Ratinginstituten bedömer sannolikheten för konkurs. Det som gjort deras roll kontroversiell är framförallt det jävsförhållande som råder mellan ratinginstituten och de bolag de sätter betyg på. Ratinginstituten erhåller nämligen sina inkomster via avgifter från de bolag som de är satta att värdera. Dessa avgifter har ofta varit knutna till värdepappersbolagens omsättning. För ett värdepappersbolag som t.ex. introducerar ett nytt derivatinstrument är det av helt avgörande betydelse att få ett högt betyg från det ratinginstitut det anlitar. Och eftersom lönsamheten och omsättningen på de finansiella marknaderna har varit, och alltjämt är, mycket hög utgör detta en lockelse för ratinginstituten att utfärda höga betyg som kanske inte alltid avspeglar objektiva fakta. har därtill haft konsultverksamhet som bisyssla, vilken gått ut på att hjälpa sina kunder att optimera sin rating. Detta system är naturligtvis helt befängt. Det förefaller uppenbart att det är en allvarlig intressekonflikt inbyggd i dagens system och att denna konflikt kan få mycket skadliga effekter för samhällsekonomin (och naturligtvis för enskilda aktieägare). En ordning måste skapas för att säkerställa att ratinginstituten och de företag de värderar inte är i beroendeställning. Vidare bör statliga ratinginstitut etableras för att öka mångfalden och motverka risken för flockmentalitet. Traditionellt har frågor som rör reglering av de finansiella marknaderna i stor utsträckning utarbetats av en snäv krets av företrädare för olika länders finansdepartement och tillsynsmyndigheter och av representanter för branschen. Branschens olika önskemål har vägt mycket tungt i dessa sammanhang. Sammansättningen av finansmarknadsminister finansmarknadsråd är illustrativt i sammanhanget.76 Vi menar att det är naivt att tro att finansbranschens önskemål sammanfaller med vad som är bäst för samhällsekonomin. Den finansiella sektorn och dess reglering är alltför viktig för att i så stor utsträckning som varit fallet skötas av en snäv krets av teknokrater och branschföreträdare. Under höstens finansiella turbulens motionerade därför ett flertal gånger och krävde att regeringen skyndsamt skulle tillsätta en bred parlamentarisk utredning en finanskommission i syfte att förutsättningslöst se över den finansiella sektorns reglering. Dessvärre fick vi inget bifall för detta förslag, men det hindrar inte att vi återigen upprepar detta krav. I detta kapitel har vi framförallt berört brister i den reglering som berör finansiella företag, deras förhållande till varandra och inte minst statens olika underförstådda och explicita garantier och subventioner till storbankerna. För samhällsekonomin är dessa förhållanden av avgörande betydelse och därmed indirekt viktiga för individen. Det finns också lagar om finansiell rådgivning, handel med finansiella instrument osv. Men då det i alla fall finns reglering på bolagsnivå, om än bristfällig, förekommer det knappt någon produktreglering och därmed inget konsumentskydd överhuvudtaget vad gäller finansiella instrument. Såvitt vi har förstått det räcker det att ett nytt finansiellt instrument uppfyller kraven i lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden för att det nya instrumentet skall kunna erbjudas till utgivarens kunder. Lagen innefattar en del av det man kan benämna som produktreglering, men innehåller knappt någonting alls av traditionellt konsumentskydd. I den internationella debatten betonas vikten av att förstärka konsumentskyddet på ett helt annat sätt än här i . Obama-administrationen har bl.a. föreslagit att man skall inrätta en helt ny myndighet77 som enbart skall arbeta med konsumentskydd avseende finansiella instrument. Ett undantag i den svenska debatten är Rossander & rapport78, där författarna föreslår att sparare i finansiella instrument skall ges samma konsumentskydd som läkemedels- eller livsmedelsköpare, vilket innebär att de nationella tillsynsorganen skall godta eller avvisa de finansiella instrumenten på samma sätt som sker med läkemedel och livsmedel. delar denna ståndpunkt. Ersättningssystemen inom den finansiella sektorn har varit en av de mer debatterade frågorna i finanskrisens kölvatten. Och det råder ingen som helst tvekan om att utformningen av dessa var en bidragande orsak till finanskrisens omfattning. Ersättningssystemen behöver förändras och i slutet av detta avsnitt presenterar vi ett antal förslag samt ger en beskrivning av de incitament och de mekanismer som utgjort grunden för den bonuskultur som haft betydande negativa konsekvenser ur en mängd aspekter. Men vi tror att en adekvat analys av bonuskulturen borde ta sin utgångspunkt i frågan: Hur har det varit möjligt för de finansiella företagen att betala ut sådana fantasisummor till sina anställda i just den finansiella sektorn? En avgörande förutsättning för ett företag att betala ut höga löner till sina anställda torde vara att företaget gör stora vinster (även om vi i näringslivet i allmänhet och finanssektorn i synnerhet sett otaliga exempel på (höjda) bonusar trots fallande vinstnivåer eller t.o.m. förluster). Ett (ökat) överskott i ett aktiebolag kan i princip användas på tre olika sätt79: stanna kvar i företaget antingen som kassatillskott eller användas för investeringar (höjd) utdelning till ägarna (höja) lönerna till de anställda. Som socialistiskt parti har vi naturligtvis inga principiella invändningar mot att man använder ett överskott till höjda löner istället för att ge pengarna till (passiva) ägare. Däremot har vi starka åsikter om hur löneutrymmet skall fördelas mellan olika personalkategorier80 och vi har också bestämda åsikter hur ersättningssystem till företagens ledningar bör utformas den senare frågan återkommer vi till i slutet av detta avsnitt. Men den relevanta frågan som vi formulerade inledningsvis kvarstår: Hur har det varit möjligt för de finansiella företagen att betala ut sådana fantasisummor till sina anställda i just den finansiella sektorn? Kan det ha något med vinsterna att göra? Vi har bett att jämföra de fyra svenska storbankernas nettoresultat med de fyra största icke-finansiella företagens nettoresultat för perioden 20042008. Resultaten är tämligen anmärkningsvärda. Trots att de fyra storbankernas sammanlagda omsättning endast motsvarade av de största icke-finansiella företagens sammanlagda omsättning var de fyra storbankernas samlade resultat högre än det samlade resultatet för de största icke-finansiella företagen81. Utredningstjänstens pm visar att vinsterna i de svenska storbankerna är direkt obscena. Förklaring till detta kan förmodligen delas upp i två huvudförklaringar, som också är sammankopplade med varandra. Den ena orsaken är de uttalade och implicita garantier och subventioner som bankerna får från staten som vi pekade på i avsnitt 5.6.1.1. Den andra huvudförklaringen är naturligtvis den oligopolstruktur82 som råder på den svenska bankmarknaden, där statens olika garantier och subventioner utgör en delförklaring till storbankernas dominans. Så även om människor med rätta är upprörda över de höga bonusarna borde lagstiftare, tillsynsmyndigheter och den intresserade allmänheten skjuta in sig på storbankernas enorma övervinster, vilka är de som möjliggör de höga bonusarna. Sedan till frågan om ersättningssystemens struktur inom den finansiella sektorn och vilka effekter dessa har haft på finanssektorns agerande. Den finansiella sektorn har de senaste två decennierna präglats av att lönerna till såväl företagens ledande skikt som löntagare på lägre nivåer i stor utsträckning varit rörliga. Det finns egentligen inget rationellt skäl ur ett företagsekonomiskt perspektiv att lönerna till finansföretagens ledande skikt är rörliga. Tvärtom finns det studier som visar att rörliga löner kopplade till olika prestationsmått är kontraproduktiva för företagens resultat. För de anställda på lägre nivåer utgör de rörliga lönerna dessutom ett betydande arbetsmiljöproblem. Men det som fått stora negativa effekter för framförallt samhällsekonomin, men också för många företag, är hur prestationsmåtten är konstruerade. Såväl de ledande skikten som tjänstemännen på lägre nivåer har haft stora delar av sina löner kopplade till omsättningen (kreditvolymerna) och till kortsiktiga resultatmål, vilket uppmuntrat riskabel kreditgivning och placeringar i riskfyllda värdepapper. pekar på liknande problematik fast utifrån en något annorlunda infallsvinkel som vi bedömer som central i sammanhanget. Han konstaterar följande: Eftersom ökad risk ofta innebär högre förväntad avkastning, blir det för finansbranschens aktörer rationellt att ta på sig risk som inte är uppenbar för investerarna. Då framstår det för dem som beslutar om den rörliga ersättningen som att dessa aktörer har åstadkommit en imponerande hög avkastning, trots att det egentligen endast rör sig om kompensation för högre risk.83 Vi kan konstatera att ersättningssystemen i den finansiella sektorn är skadliga för såväl samhällsekonomin som för många företag. En av de uppgifter som den av föreslagna finanskommissionen (se avsnitt 5.6.1.6 ovan) bör ägna sig åt är ersättningssystemen inom finansbranschen. kan t.ex. som Rossander & föreslår i sin rapport ta fram en bolagskod med rekommendationer för hur ersättningssystemen bör utformas.84 Bolagskoden kan sedan ägas av en institution bestående av företrädare för bl.a. de politiska partierna, arbetsmarknadens parter och universitet. Denna institution ska sedan löpande följa utvecklingen och ge förslag på förändringar. 5.6.2Öka statens roll i den finansiella sektorn Den svenska bankmarknaden domineras totalt av de fyra storbankerna. () har som tumregel att en marknadsandel på är ett tecken på en dominerande ställning. Det råder enligt KKV en oligopolistisk struktur på den svenska bankmarknaden, med ett fåtal stora aktörer som dominerar. Myndigheten konstaterar i en rapport att de fyra storbankerna Nordea, , och står för av den totala inlåningen från allmänheten.85 Stora delar av svensk ekonomi står och faller med hur de här fyra bankerna sköts. Vi menar att skärpt finansiell reglering, nya redovisningsmetoder och ökad transparens inte är tillräckligt för att i grunden få de finansiella marknaderna att fungera på ett tillfredsställande sätt. Eftersom det alltid i sista hand är de nationella staterna som i krislägen utgör garantin för att det finansiella systemet inte imploderar, borde ett ökat statligt bankägande göras till ett naturligt inslag i finanssektorn. Staten bör också ta ett större ansvar för den finansiella infrastrukturen avseende betalsystemet, finansiella marknadsplatser, clearingverksamhet m.m. Genom ett ökat statligt ägande av banker och finansiell infrastruktur kan vi i högre grad garantera att kreditförsörjningen fungerar ansvarsfullt, att nödvändiga samhällsinvesteringar blir av och att de värsta formerna av spekulation begränsas. vill därför att statens ägande i Nordea utökas och att verksamhet utvidgas med t.ex. lokala bankkontor. Vi vill också undersöka förutsättningarna för en ny statlig investeringsbank. Det skulle kunna lösa en stor del av problemet med att det saknas riskvilligt kapital för nödvändiga investeringar, inte minst under den nuvarande finansiella krisen. Företag och offentliga institutioner i behöver en bank att vända sig till som alltid kan ge krediter till hållbara investeringar, oberoende av vilka problem de privata bankerna har dragit på sig. Det skulle också öppna för demokratiska diskussioner om vilka strategier bör välja för att på bästa sätt utveckla vårt näringsliv. Därför föreslår vi att regeringen får i uppdrag att utreda möjligheterna att bilda en statlig investeringsbank. 5.6.3Sparbankernas roll för ökad konkurrens och regional utveckling Den globala krisen har bl.a. visat på riskerna med att ha ett finansiellt system som baseras på ett fåtal dominerande banker som har sina huvudkontor i världens finanscentrum och/eller i sina respektive länders huvudstäder. Storbankernas dominans har ett antal menliga effekter för samhällsekonomin. Deras systemhotande roll analyserades framförallt i avsnitt 5.6.1.1. Men bankkoncentrationen, såväl geografiskt som i fråga om den undermåliga konkurrensen, leder även till andra negativa konsekvenser för samhället. Företagen på mindre orter har generellt sett en svårare situation avseende kapitalförsörjningen jämfört med näringslivet i de större städerna. Detta beror på flera omständigheter, bl.a. ett allmänt lägre intresse för investeringar på landsbygden från de stora bankernas sida samt att många av storbankernas lokalkontor på de mindre orterna har slagits igen . Det finns emellertid en rad aktörer på mindre orterna som brinner för att utveckla det lokala näringslivet. En av dessa, är alla de s.k. sparbanker som finns runt om i landet. Sparbankerna skiljer sig åt jämfört med storbankerna på en rad områden. Det är en associationsform utan egentliga ägare. Ett antal huvudmän står för ett slags överinsyn och utser styrelse för bankerna. Sparbankernas vinster delas ut i enlighet med de villkor som de ursprungliga grundarna ställt upp eller återinvesteras i den egna verksamheten. Detta skapar en god trygghet för sparbankernas kunder. Den stora fördelen med sparbankernas verksamhet är att de verkar nära sina kunder. Jämfört med storbankerna har de en överlägsen kunskap om och ett engagemang för det lokala näringslivet. Sparbankernas verksamhet och närvaro ökar såväl företagens som privatkundernas valmöjligheter och bidrar på så sätt till att stärka den annars undermåliga bankkonkurrensen i . Även om sparbankerna drivs i vinstsyfte är ett utmärkande drag att de avsätter betydande medel för ideella och samhällsnyttiga verksamheter i närområdet. De lokala sparbankerna har en affärsomslutning på ca , ett samlat resultat på nästan 3 miljarder och en soliditet på i genomsnitt . finns det 66 sparbanker i som tillsammans med sina filialer finns representerade i ca 140 kommuner. Baserat på forskning om betydelsen av sparbanker på mindre orter86 finns det all anledning att tro att en ökning av antalet sparbanker skulle kunna ha en mycket positiv effekt på den ekonomiska utvecklingen på mindre orter. har tagit del av och följt utvecklingen av sparbanksrörelsen i . Sparbankerna i verkar som regionalt viktiga aktörer. Att sparbankerna i är slagkraftiga regionalt har att göra med att där, till skillnad mot i , så tillåts egenkapitalbevis. Egenkapital är ett instrument som har likhet med aktier. Huvudprincipen är att egenkapitalbevisens kapitalandel läggs under samma regelverk som institutionens övriga kapital, så att utdelningar, gåvor till allmännyttiga ändamål samt avsättningar till fond styrs av ett och samma regelverk. Skillnaden mot aktier ligger främst i äganderätten till bankens förmögenhet samt inflytande i bankens organ. kan konstatera att detta leder till att s.k. aktieägare inte kan bli en majoritet i banken och att banken då inte heller kan säljas.