mot · GW02Fi26 · 2009-05-04 00:00:00 — Den borgerliga regeringen verkar inte ha lärt sig något av krisen utan planerar fortfarande för utförsäljning av Nordea och samt avser även att gå in med kapital till banker utan krav på ägande. För demokratins skull bör delar av den här typen av samhällsviktiga institutioner ägas av medborgarna. Dagens oligopolliknande marknad måste brytas och det samhälliga ägandet öka för att på så viss öka medborgarnas möjligheter att styra utvecklingen i önskad riktning. I motionens inledande kapitel redogjorde vi för finanskrisens förlopp och orsaker. I grunden är finanskrisen ett resultat av det tämligen dogmatiska marknadsliberala synsätt som varit den förhärskande ideologin bland såväl storkapitalets elit, ledande politiker som internationella organ som IMF och . Den bärande bjälken i denna ideologi har varit en stark tilltro till marknadens självkorrigerande mekanismer. Detta synsätt har legat bakom avregleringarna av de finansiella marknaderna och gett de finansiella företagen stora friheter. Finanskrisen har illustrerat att de finansiella företagen inte har klarat av att axla detta ansvar. Det behövs starka demokratiska motkrafter för att förhindra uppkomsten av nya finanskriser som på nytt omkullkastar hela världsekonomin. Vi har bl.a. pekat på skärpt finansiell reglering, nya redovisningsmetoder och ökad transparens. Men eftersom det alltid i sista hand är de nationella staterna som vid krislägen utgör garantin för att det finansiella systemet inte imploderar, bör ett naturligt inslag i en framtida finansiell infrastruktur vara ett ökat statligt bankägande. 13.3Fler lokala aktörer ökar bankkonkurrensen De lokala sparbankerna utgör en viktig resurs. Deras förankring i lokalsamhället gör att de vet och kan den bygd, de företag och de personer som finns där. Flertalet banker är lokaliserade utanför de större tätorterna. Små företag beviljas lån som annars kanske inte skulle ha godkänts eftersom banken känner företagaren i fråga och dennes kompetens och förmåga. En oerhört viktig och basal kunskap för en bank som arbetar utifrån lokalsamhällets bästa. Att de inte har möjlighet att dela ut vinster till aktieägare utan i stället måste fondera vinsterna och avkastningen ger bankkunderna en överlägsen trygghet. Delar av överskottet får sedan enbart användas till samhällsnyttiga insatser i lokalsamhället, vilket gör de lokala sparbankerna än mer intressanta. För är det viktigt att öka konkurrensen på bankmarknaden så att vi får till stånd en fungerande kreditgivning men också för landsbygdens utveckling och villkor. och dess landsbygd behöver en spekulationsfri sparbanksrörelse. Om man betänker att de lokala sparbankerna har en affärsomslutning på nästan , ett samlat resultat på nästan 3 miljarder och soliditetstal på i snitt finns det all anledning att tro på att fler lokala sparbanker kommer att utveckla samhället. Om vi ska få starka och oberoende samt ännu fler lokala sparbanker finns de bara i ca 140 kommuner inklusive ett antal filialer behöver sparbankslagstiftningen troligtvis ses över. Det tar att bygga en bank och att grunda det kapital en stabil bank behöver. Om det inte handlar om en vinstdrivande verksamhet torde det vara lättare. Om statliga kreditgarantier eller uppstartslån ges kan det vara så att sparbankernas roll och filosofi behöver preciseras. I det läget förutsätts att de inte ger sig in i större och riskabla investeringar och att de inte ägnar sig åt aktieägande i vare sig banker eller andra kommersiella verksamheter. På så sätt bidrar vi till att de nya bankerna ges goda förutsättningar att växa sig starka. Lagstiftningen kan också behöva modifieras för att undvika att konkurrensen snedvrids. Vi föreslår därför att regeringen tillsätter en utredning som ser över vad som kan och behöver göras från statligt håll för att fler lokala aktörer, gärna i form av sparbanker, ska ges goda förutsättningar att starta upp. Det ökar såväl tryggheten som konkurrensen på bankmarknaden. 13.4Riktlinjer för finansiell reglering Dagens finanskris visar att det är nödvändigt med en väsentligt starkare och bättre reglering av de finansiella marknaderna i och globalt. Ja man kan t.o.m. tala om att ett nytt internationellt finansiellt system krävs. anser att ska verka för ett reformerat hållbart internationellt finanssystem grundat på följande principer: Långsiktighet: Regelverk och institutioner ska främja långsiktigt ansvarstagande för en hållbar utveckling globalt, regionalt och nationellt. Bonussystem och andra ersättningar till finansinstituts ledningar och anställda som belönar kortsiktiga spekulationer och risktagande ska tas bort. Även bankdirektörer måste förutsättas göra sitt bästa på sin arbetsplats precis som lärare, verkstadsarbetare eller undersköterskor. Offentligt ägande och kontroll: Demokratiskt ägda finansinstitutioner bör ingå som en stabiliserande och normerande del i finansiella system på alla nivåer. Öppenhet och transparens: Det ska bl.a. inte vara möjligt att undkomma beskattning av kapital genom överflyttning till skatteparadis. Kontroll: Användning av finansiella instrument som befrämjar kortsiktig spekulation eller ej uppfyller krav på öppenhet och transparens begränsas eller förbjuds. Grundläggande reformering av de s.k. Bretton Woods-institutionerna: Nya ledningssystem för IMF och grundade på internationell rättvisa innebärande väsentligt större inflytande för länder utanför den transatlantiska länken. Reformerade policyer inom IMF och dagens av marknadsliberalismen färgade villkor för lån till behövande länder med krav på privatiseringar och nedskärningar av offentliga utgifter ersätts med krav på demokrati, jämställdhet, miljö etc. Öppenhet i reformprocessen där såväl som frivilligorganisationer ges möjlighet att delta. Förbättring av deltagande i det löpande arbetet i IMF och . Även här bör frivilligorganisationer ges möjlighet att delta. Alla IMF:s och åtgärder ska utvärderas enligt Cedaw och dess påverkan på millenniemålen. FN ska leda arbetet med reformeringen av det internationella finanssystemet. 14Finans- och penningpolitikens inriktning Den svenska ekonomiska politiken hör till de mer normbaserade i världen. Med normer avses här olika regelverk och institutionella förhållanden som ligger till grund för den ekonomiska politiken. Dessa regelverk syftar bl.a. till att begränsa regeringens och handlingsfrihet i ekonomiska frågor. Penningpolitiken styrs av en från politiker oberoende riksbank. verksamhet regleras i sin tur riksbankslagen som föreskriver ett ensidigt mål för penningpolitiken om prisstabilitet. Finanspolitiken begränsas av ett antal olika regelverk och normer. Grundvalen i finanspolitiken är att de offentliga finanserna i genomsnitt över en konjunkturcykel ska gå med ett överskott på av BNP. Därtill tillkommer att regeringen fastslår treåriga utgiftstak för statsbudgeten och ålägger kommunerna ett årligt krav om ekonomisk balans och god hushållning som i praktiken innebär att även kommunerna, sett , i genomsnitt också måste gå med överskott. I detta sammanhang kan också nämnas det av regeringen tillsatta , bestående av förment oberoende experter, som ska ge råd och betygsätta regeringens ekonomiska politik. Normpolitikens inträde i de västerländska ekonomierna tog fart . Denna politik kan i mångt och mycket ses som en reaktion på den keynesianska ekonomiska politiken som djupa ekonomiska kris präglat politiken i de flesta utvecklade ekonomier. Vad Keynes och hans efterföljare noterade är att nominella priser och löner är trögrörliga på kort sikt. Detta innebär att förändringar i efterfrågan eller på utbudssidan inte pareras med motsvarande förändringar i priser och löner, vilket ibland leder till ett lågt resursutnyttjande i ekonomin (lågkonjunktur) eller till ett ansträngt resursutnyttjande (överhettning). Denna grundläggande analys av ekonomin är giltig än . För att parera svängningarna i resursutnyttjandet föreslog Keynes att man skulle använda finans- och penningpolitiken i stabiliseringspolitiskt syfte. Vad Keynes m.fl. lyfte fram var efterfrågans betydelse för att stabilisera ekonomin. Det recept som Keynes skrev ut var att staten skulle öka köpkraften och efterfrågan i ekonomin i tider av lågkonjunktur och hög arbetslöshet och minska desamma när inflationen var på väg att sticka i väg till följd av en överhettad ekonomi. De flesta västerländska regeringar följde Keynes recept, och politiken tycktes länge vara framgångsrik. Hög tillväxt och måttlig inflation kombinerades med låg arbetslöshet i många länder. De ekonomiska kriserna i oljeprischockernas spår medförde att flera länder brottades med hög arbetslöshet och hög inflation . Detta resulterade i att ett flertal västeuropeiska länder och lade om den ekonomiska politiken. I stället för att motverka konjunktursvängningar med hjälp av stabiliseringspolitik lanserades idéer om att stater borde uppställa ett antal normer som skulle styra den ekonomiska politiken. Dessa normer skulle fungera som regelverk och riktlinjer för politikerna. I och med att man misstrodde statens förmåga att styra ekonomin skulle politikerna bakbindas av regelverk som skulle minska deras handlingsfrihet. Tanken på att det fanns en naturlig arbetslöshetsnivå som inte kunde underskridas fick politikerna att prioritera inflationsbekämpningen framför en politik för full sysselsättning. Den nya ekonomiska teoribildningen kom att kallas för neoklassisk eftersom den i mångt och mycket knöt an till de klassiska ekonomernas teorier, dvs. den teoribildning som var förhärskande före Keynes. I började dessa teorier tillämpas . De fick sitt tydligaste genomslag i finansplanen för /92. Under avsnittet Den ekonomiska politikens inriktning anförde regeringen följande: För att värna sysselsättning och välfärd måste den ekonomiska politiken med all kraft inriktas på att varaktigt nedbringa inflationen. Denna uppgift måste överordnas andra ambitioner och krav.29 Detta var första gången som en socialdemokratisk regering inte hade full sysselsättning som ett överordnat mål för den ekonomiska politiken. Parallellt och i samspel med normpolitikens inträde svepte en nyliberal våg in över många västeuropeiska länder. Skattesänkningar och privatiseringar sågs som lösningar på de mest skiftande problem. Det var populärt att tala om politiker som röstmaximerare och myndigheter som storleksmaximerare. Sammanfattningsvis var det en period då det var lätt att vinna gehör för tankar att de slösaktiga politikernas handlingsfrihet på olika sätt borde beskäras med olika regelverk och institutionella förhållanden. Normpolitiken har varit framgångsrik i den bemärkelsen att inflationstakten i de västerländska ekonomierna har mattats av. Priset för den förda politiken tycks vara att arbetslösheten steg och alltjämt befinner sig på högre nivåer än före normpolitikens införande se diagram 10 nedan. Förvisso kan man invända att de stigande arbetslöshetsnivåerna kan ha berott på andra orsaker. Men det är svårt att se att de västerländska ekonomierna genomgick några strukturella förändringar som kan förklara en permanent högre arbetslöshet. Arbetslöshet i procent av arbetskraften, och EU-15 Källa: , Labour Force Statistics, 1999 och 2007. Den nuvarande ekonomiska krisen har inneburit en renässans för den keynesianska teoribildningen av sällan skådat slag. I finanskrisens spår har de flesta länder drabbats av ett kraftigt fall i den samlade efterfrågan. Fallande tillgångspriser på fastigheter och aktier innebär att hushållens förmögenheter sjunker, vilket leder till minskad konsumtion. Kreditförlusterna i den finansiella sektorn har drivit upp riskpremierna, vilket har gjort att många företag och hushåll har fått det svårare att få krediter. Allt detta leder till att efterfrågan på företagens varor och tjänster minskar, vilket driver upp arbetslösheten. När antalet konkurser ökar och arbetslösheten stiger minskar den privata efterfrågan ytterligare, bankerna får ökade kreditförluster, vilket leder till ytterligare kreditåtstramning osv. Denna utveckling innebär att många länder har hamnat i en negativ spiral. I tider av ekonomisk oro ökar också i allmänhet hushållen sitt sparande, vilket ytterligare spär på efterfrågebortfallet. Den enda institution som kan bryta den onda cirkeln är ländernas stater. Framför allt genom att lägga fram stora finanspolitiska stimulanspaket för att motverka fallet i produktion och sysselsättning. Därför lägger olika länders regeringar nu fram stora finanspolitiska paket för att kompensera det privata efterfrågebortfallet, dock inte den , vilket resulterat i att , trots ett gott utgångsläge, drabbas hårdare än många andra länder av den internationella lågkonjunkturen. Nedan går vi igenom de ramverk som ligger till grund för den svenska finans- och penningpolitiken. övergick till en penningpolitisk regim med flytande växelkurs. beslutade att penningpolitiken i fortsättningen skulle styras av ett inflationsmål. Denna politik preciserades och lagreglerades i och med att 1998 biföll regeringens proposition 1997/98:40 ställning. Enligt riksbankslagen ska upprätthålla ett fast penningvärde. Det innebär att inflationen ska hållas låg och stabil. har sedan definierat detta som att penningpolitiken ska vägledas av ett inflationsmål på med ett toleransintervall på +/1 en procentenhet. Detta är i princip det enda mål som har att rätta sig efter. I arbetet med att ta fram den nya riksbankslagen diskuterades om målet om fast penningvärde borde kompletteras med mål för t.ex. BNP-tillväxten eller sysselsättningen. Under riksdagsbehandlingen ansågs det att detta inte behövdes och att sådana mål dessutom skulle vara svåra att förena med regelverket inom EU och olämpliga med tanke på att penningpolitiken inte kan påverka tillväxt och sysselsättning på ett bestående sätt30. Det senare resonemanget vilar på de teorier som ekonomerna lanserade , dvs. att ekonomin strävar mot en naturlig arbetslöshetsnivå, och att försök att pressa ned arbetslösheten under denna nivå bara leder till ökad inflation. Denna naturliga arbetslöshetsnivå, eller jämviktsarbetslösheten som är det begrepp som används, antas bestämmas av arbetsmarknadens funktionssätt. Något förenklat kan man säga att ju mer avreglerad arbetsmarknaden är, desto bättre antas den fungera. Vi menar att resonemanget om en jämviktsarbetslöshet som arbetsmarknaden strävar emot vilar på en teoretiskt bräcklig såväl som empiriskt svag grund. Är det verkligen korrekt att beskriva arbetsmarknaden som en marknad som konvergerar mot ett jämviktsläge? I själva verket består ju arbetsmarknaden av en mängd olika delmarknader med skiftande priser och olikartade utbuds- och efterfrågeförhållanden. Vi anser att det är mer adekvat att beskriva arbetsmarknaden som en fortlöpande och dynamisk process som inte nödvändigtvis låter sig beskrivas i en enkel jämviktsmodell. Det finns ett antal empiriska omständigheter som teorierna bakom jämviktsarbetslösheten i allmänhet och dess bestämningsfaktorer i synnerhet har svårt att förklara. En sådan omständighet är det faktum att under stora delar av efterkrigsperioden fram t.o.m. krisens 1990-tal hade betydligt lägre arbetslöshet än . Detta som hade högre minimilöner, högre ersättningar i arbetslöshetsförsäkringen och starkare anställningsskydd, något som enligt teoribildningen snarare borde resultera i högre arbetslöshet än i . Ett annat exempel är hur arbetslösheten utvecklats i . I sin senaste konjunkturprognos () redogör () för sin bedömning av jämviktsarbetslöshetens utveckling 19802010, se diagram 11 nedan. Som framgår av diagrammet uppskattar KI att jämviktsarbetslösheten under1980-talet låg på och att den numera ligger på . Denna utveckling rimmar också illa med teoribildningen om jämviktsarbetslöshetens bestämningsfaktorer. För har det ju skett betydande förändringar på arbetsmarknaden som enligt teoribildningen borde sänka nivån på jämviktsarbetslösheten. Ersättningsnivåerna i arbetslöshetsförsäkringen har sänkts och antalet tidsbegränsade anställningar har ökat kraftigt m.m. Källa: KI, Konjunkturläget . Förespråkarna för den neoklassiska ekonomiska skolan hävdar att vare sig finans- eller penningpolitiken varaktigt kan påverka sysselsättningen. Diagrammet ovan illustrerar tydligt felaktigheten i detta synsätt. Orsaken till den kraftiga ökningen av jämviktsarbetslösheten första år har sin grund i 1990-tals krisen31 och den massarbetslöshet som följde i dess spår. Vid djupa och långvariga konjunkturnedgångar slås många långtidsarbetslösa helt enkelt ut från arbetskraften. Andra förlorar så mycket av sin yrkeskompetens att de får svårt att hävda sig i konkurrensen om jobben när konjunkturen väl vänder och riskerar att bli mer eller mindre permanent arbetslösa. Det som neoklassiska ekonomer beskriver som tillfälliga ökningar av arbetslösheten får alltså ofta permanenta effekter. Samma fenomen riskerar att inträffa under den nuvarande krisen. I och med att regeringen vägrar att motverka lågkonjunkturen med hjälp av rejäla finanspolitiska stimulanser blir arbetslösheten högre än nödvändigt. Långtidsarbetslösheten bedöms därför öka kraftigt . Faran är uppenbar att många som blir av med jobben riskerar att mer eller mindre permanent bli arbetslösa. Som framgår av diagrammet ovan bedömer följdriktigt att jämviktsarbetslösheten ökar från vid regeringsskiftet till . Därför är det uppenbart felaktigt när nyliberala ekonomer påstår att finans- och penningpolitiken inte har några bestående effekter på sysselsättningen. Slutsatsen är med andra ord att politiska beslutsfattare gör klokt i att bedriva finans- och penningpolitisk stabiliseringspolitik i syfte att motverka konjunktursvängningarna. Tillbaka till inflationsmålet: Även om man tror på teoribildningen bakom jämviktsarbetslösheten är utformningen av den nuvarande penningpolitiska regimen problematisk. Ansvaret för att stabilisera ekonomin under rörlig växelkurs ligger i normala konjunkturlägen framför allt på penningpolitiken. Som tidigare nämnts styrs penningpolitiken i princip enbart av inflationsmålet. kan ta hänsyn till ekonomins reala utveckling, men bara om det är förenligt med inriktningen att hålla inflationen på . Problemet är att en penningpolitik som enbart vägleds av ett inflationsmål saknar mekanismer för att styra ekonomin mot fullt resursutnyttjande. Tvärtom kan det ofta uppkomma situationer där utvecklingen av den reala ekonomin motiverar en annan penningpolitik än vad som följer av inflationsmålet. Detta framgick med all önskvärd tydlighet av penningpolitik i inledningsskedet av den nuvarande ekonomiska krisen. Trots att det stod helt klart att den svenska ekonomin stod inför en tydlig konjunkturavmattning valde , både och , att höja sin viktigaste styrränta. Anledningen var att inflationen översteg inflationsmålet. Detta berodde dock nästan uteslutande på stigande oljepriser och höga priser på livsmedelsråvaror. Inflationen var med andra ord importerad, och världsmarknadspriserna är ingenting som kan påverka genom att höja räntan. Utöver att målen för penningpolitiken borde ändras bör styrningen av demokratiseras. Kombinationen av ett ensidigt mål om prisstabilitet och en lagstadgad oberoende Riksbank medför att finanspolitiska åtgärder i syfte att öka sysselsättningen ofta motverkas av genom räntehöjningar utifrån en argumentation om att ökad sysselsättning riskerar att hota inflationsmålet. Detta leder till ett olyckligt s.k. dubbelkommando i den ekonomiska politiken. Räntebesluten bör underställas riksbanksfullmäktige för att få en samverkande finans- och penningpolitik som understöder det övergripande målet om full sysselsättning. ekonomiska vårproposition lade den dåvarande socialdemokratiska regeringen fram förslag om ett långsiktigt överskottsmål för de offentliga finanserna. Målet definierades som ett överskott i de offentliga finanserna på av BNP i genomsnitt över en konjunkturcykel.32 Bakgrunden till införandet av överskottsmålet var bl.a. den kraftiga ökningen av statsskulden i spåren av 1990-talskrisen. I samband med att Socialdemokraterna återtog regeringsmakten efter valet sjösatte de tillsammans med ett kraftigt budgetsaneringsprogram i form av skattehöjningar och utgiftsminskningar, vilket fick statsskulden som andel av BNP att först stabiliseras för att sedan börja sjunka. stod bakom överskottsmålet när det infördes för vi menade att det var viktigt att få ned statsskulden till rimliga nivåer. Detta syfte med överskottsmålet är uppfyllt, se diagram 12 nedan. De svenska offentliga finanserna är bland de absolut starkaste i hela OECD-området. Vi menar därför att överskottsmålet borde ha spelat ut sin roll. Statsskulden som andel av BNP, 19902012 Källa: och VP 09. Det argument som brukar anföras till stöd för överskottsmålet är de kommande demografiska förändringarna. I långsiktskalkyler tänker man sig att skattesatserna hålls konstanta vilket antas leda till överskott i de offentliga finanserna för att sedan förbytas i underskott i takt med att de demografiskt betingade utgifterna stiger. Tanken är alltså att vi ska ha överskott nu för att kunna ha underskott sedan. På så sätt ska också välfärdsambitionerna kunna vara konstanta över tiden. Diagram 13 nedan är från regeringens budgetproposition och är konsistent med detta tankesätt. Den offentliga sektorns finansiella sparande, BP 09 långsiktskalkyl (basscenariot), % av BNP Källa: BP 09, s. 259. Det finns flera invändningar mot detta resonemang. För det första förefaller det oklokt att vi ska utforma vår ekonomiska politik på basis av hur vi tror att kommande, och förmodligen skiftande, parlamentariska majoriteter kommer att agera . Vi har naturligtvis ingen aning om hur kommande regeringar på så lång sikt kommer att agera. Tankeramen bakom överskottsmålet förefaller alltså byggda på något diffust, outtalat, politikerkontrakt där dagens politiker levererar överskott i de offentliga finanserna i förhoppning att kommande parlamentariska majoriteter kontinuerligt ska underbalansera de offentliga finanserna. Sedan är ju resonemanget minst sagt problematiskt ur demokratisk synvinkel. Vilka välfärdsambitioner ett samhälle ska ha, och därmed vilka skatter som bör tas ut, är ju i allra högsta grad politiska frågor där det råder skilda meningar. Ett annat skäl som ibland framförs till stöd för överskottsmålet är ett rättviseargument som går ut på att dagens generationer måste spara för att kommande generationer ska kunna få god offentlig service. Men detta resonemang vilar på en i grunden felaktig bild av samhällsutvecklingen. Kommande generationer kommer inte att vara fattigare än dagens generationer, tvärtom. långsiktskalkyler visar att BNP per capita kommer att öka med . Mot den bakgrunden är det svårt att förstå varför dagens generationer måste spara för att morgondagens generationer ska ha råd med vård, skola och omsorg. Vidare är själva idén att vi kan spara oss till ökade framtida möjligheter till god offentlig service i grunden feltänkt. Överskottsmålet innebär de facto att vi för en form av kontinuerlig åtstramningspolitik vilket leder till lägre sysselsättning och produktion. Och produktionsbortfall betalas inte tillbaka med ränta. uppvisade de offentliga finanserna ett sammantaget överskott på . Vi hade stått bättre rustade om delar av dessa överskott i stället hade använts för framåtsyftande investeringar i infrastruktur, upprustning av skolor och sjukhus, investeringar i framtidens energi- och transportsystem, upprustning av miljonprogrammet, forskning och utbildning m.m. Här hade vår kritik av regeringens syn på och motivering av överskottsmålet kunnat stanna. Om det inte vore så att långsiktskalkyl över det finansiella sparandet vid oförändrade välfärdsambitioner och konstanta skattesatser dramatiskt förändrats på bara . Denna kalkyl (basscenariot) åskådliggörs i diagram 14 nedan; jämför den med motsvarande kalkyl gjorde i budgetpropositionen , se diagram 13 ovan.