mot · GW02MJ24 · 2009-06-22 00:00:00 — Sammansättningen av delegationerna ska utgöras av företrädare för olika sakintressen såsom skogsbolag, markägare, jägare, näringsidkare, turism, naturvård och renskötare. de gröna anser att förslaget riskerar att försvaga rovdjurens situation och att det inte heller ökar demokratin. Ett särskilt problem är att bevarandeintresset som regel skulle vara i hopplöst underläge mot alla företrädare för olika motstående intressen. Detta märks tydligt i de rådgivande rovdjursgrupperna, men det är inte ett lika allvarligt problem så länge grupperna är just rådgivande. Vi vill understryka att det inte heller skulle utgöra någon demokratisering att göra viltförvaltningsdelegationerna beslutande. Viltförvaltningsdelegationerna skulle ju inte vara valda av länsinnevånarna eller representativa för dessa, utan till stor del bestå av representanter för olika intresseorganisationer. Att släppa in sakintressen i beslutande församlingar utgör inte en ökad demokratisering tvärtom. Även om organisationsrepresentanterna kompletteras med några förtroendevalda politiker, så gör inte det delegationen som helhet rimligt representativ för väljarna. folkvalda riksdag har mycket mer demokratisk legitimitet än ett sådant partssammansatt organ. De rådgivande rovdjursgrupperna har fyllt flera viktiga funktioner, bl.a. att vara ett forum för dialog mellan olika intressegrupper, som därigenom kan få en ökad förståelse för varandras argument, vilket kan leda till en minskad polarisering i den offentliga debatten. Att ersätta dessa rådgivande grupper med liknande men beslutande delegationer riskerar att leda till motsatsen. Att driva igenom ett beslut blir viktigare än att lyssna på andras argument, och de ledamöter som representerar bevarandeintresset kommer att uppleva en allt större frustration över att ständigt vara i minoritet och inte kunna påverka någonting. Detta kan leda till en ökad polarisering som varken gagnar rovdjuren eller allmänhetens förtroende för rovdjursförvaltningen. Det är också högst oklart i regeringens proposition hur ansvar ska kunna utkrävas av de föreslagna delegationerna. de gröna anser att regeringens förslag om att viltförvaltningsdelegationerna ska vara beslutande organ bör avvisas. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. En sammanhängande fennoskandisk vargstam Den skandinaviska vargpopulationen har allvarliga genetiska problem. Det råder i stort sett full enighet om att den svenska vargstammen måste få ett tillflöde av nya gener för att den allvarliga situationen när det gäller inavelsgraden ska brytas. Inaveln i vargstammen har nått en nivå som är långt högre än vad som accepteras inom husdjursavel. Detta har redan lett till s.k. inavelsdepression (nedsatt livskraft till följd av inavel) som yttrar sig i form av minskad fortplantning och i förekomst av en rad ärftliga defekter. Orsaken till inaveln är att stammen är för liten och för isolerad från andra, större vargpopulationer därför att människan på ett onaturligt sätt håller den skandinaviska vargstammen åtskild från den finsk-ryska. de gröna anser att en sammanhängande fennoskandisk vargpopulation är ett av rovdjurspolitikens viktigaste mål. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. För att nå en hållbar situation måste vargens naturliga invandring söderut från gränsen mot underlättas med aktiva åtgärder genom att man låter några föryngrande familjegrupper etableras i renskötselområdets södra delar. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Som nämns ovan i avsnittet om gynnsam bevarandestatus beror vargstammens livskraft på både dess storlek och vilket genetiskt utbyte stammen har med andra vargstammar. En isolerad stam som den svenska kräver i storleksordningen 2000 till 5000 djur för att den ska vara livskraftig. Om det finns ett genetiskt utbyte med andra stammar kan antalet djur vara mindre utan att stammen för den skull hotas. Det är uppenbart i propositionen att regeringen vill hålla stammen så liten som möjligt, men rovdjurens existens ska inte bara ses som överlevnad. Mycket tyder på att de fyller en viktig roll i ekosystemet och att målet bör vara det motsatta att låta stammen utvecklas naturligt så långt möjligt. Regeringen aviserar dock att man tillfälligt vill frysa vargstammen på den låga nivå som etappmålet 20 föryngringar innebär, dvs. ca 210 djur. Detta är olämpligt av flera skäl. För det första är en så liten djurpopulation, även om den inte vore så hårt inavlad, alltför känslig för olika slumphändelser. För det andra försämras vargstammens genetiska status snabbare om dödligheten i vargstammen ökas för att hindra den att växa. Även om man kommer igång med att tillföra nya vargindivider, vilket är osäkert, så kommer det att ta någon varggeneration innan deras gener har spridits så att inaveln minskat ordentligt i stammen. För det tredje riskerar en sådan frysning att skapa förväntningar hos en del människor om att samhället ska ge upp målet om en långsiktigt livskraftig vargstam och fortsätta att hålla stammen nere på ca 200 djur. Ända sedan 2001 fattade beslutet om etappmålet har många debattörer som ogillat den gällande rovdjurspolitiken försökt låtsas som att etappmålet vore ett tak för populationen och inte bara ett etappmål. Vad regeringen nu föreslår är att göra om etappmålet till ett tak. Även om regeringen säger att det är tillfälligt, så befarar vi att detta kommer att leda till ökade konflikter när man ska återgå till att se det som ett etappmål på vägen mot en långsiktigt livskraftig vargstam. de gröna anser att vargstammens tillväxt bör få fortsätta parallellt med åtgärder som syftar till att förbättra dess genetiska status och att bör sätta ett nytt etappmål för vargstammen när den av regeringen tillsatta utvärderingen rapporterat sina resultat. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. de gröna delar regeringens bedömning av vargstammens akuta behov av genetisk föryngring. Vi anser emellertid inte att en sådan föryngring bör ske genom införsel av vargar från andra länder såsom regeringen föreslår. Vi vill understryka att det är viktigt att hitta en långsiktigt hållbar strategi för att säkra vargstammens överlevnad. Det är inte rimligt att tänka sig att vargens långsiktiga överlevnad i landet ska vara beroende av ständigt återkommande införsel av nya djur. Strategin måste i stället vara att omgående identifiera och genomföra åtgärder som skyndsamt säkerställer en sammanhängande fennoskandisk stam. Det bör också framhållas att regeringen inte anger hur denna införsel ska gå till och att framgången även på kort sikt är mycket osäker. Som stöd för en sådan införsel framförs ofta förhoppningen att den lilla kriminella grupp som bedriver illegal jakt på varg ska inse att vargen har kommit för att stanna när samhället vidtar så drastiska åtgärder som aktiv flyttning av djur för att begränsa inaveln. Detta skulle kunna minska deras drivkraft för illegal jakt. En liknande förhoppning är att de små grupper som bedrivit opinionsarbete mot vargen ska ge upp detta då de blir mer delaktiga i politiken och besluten förs ned på lokal nivå. Detta vore en mycket positiv utveckling. Men är det en förhoppning, inte en slutsats baserad på kunskap eller ens en väl underbyggd teori. de gröna anser att det precis lika gärna kan förhålla sig tvärtom: att den lilla opinion som har drivit regeringen framför sig kraftigt opponerar mot införsel av vargar och använder denna införsel som ett argument samt att tjuvskyttar i stället fokuserar på att avliva de införda djuren. de gröna anser därför att regeringens förslag om införsel av vargar bör avslås. Införsel av vargar bör endast vara en sista utväg om föryngring av vargstammens genetik inte kan uppnås genom en fungerande kontakt med den finsk-ryska vargpopulationen eller genom att man flyttar individer som kommer invandrande till norra till mer vargtäta områden för att säkra det genetiska materialet. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Att säkerställa naturliga invandringsvägar för vargen från innebär att ett antal föryngrande familjegrupper måste få finnas runt . Det är angeläget att man redan nu börjar analysera närmare vad som behöver göras för att detta ska bli möjligt. Detta kan medföra en konflikt med rennäringens intressen. Regeringen framhåller i propositionen att respekten för naturen måste prägla synen på konflikter mellan olika mänskliga aktiviteter och viltet. de gröna instämmer till fullo i detta och anser att det även bör gälla rennäringen. I en annan aktuell proposition (prop. 2008/09:214 Hållbart skydd av naturområden) lägger regeringen stor vikt vid varje närings sektorsansvar för miljö- och naturvården: varje samhällssektor ska ta sitt ansvar för de miljöfrågor som är kopplade till respektive sektors verksamhet. Även här instämmer vi och hävdar att detta även måste gälla rennäringen. Det bör vara en självklar del i rennäringens sektorsansvar att möjliggöra en samexistens med de vilda djurarter som hör hemma i norra , inklusive vargen. Men regeringen vill i stället förskjuta politiken ett steg i motsatt riktning; den rovdjurspolitik som gällt innebär att det inom renskötselområdet bör få förekomma enstaka föryngringar utanför åretruntmarkerna (prop. 2000/01:57 s. 42), men i den nu aktuella propositionen har detta ändrats till att enstaka vargar bör accepteras inom renskötselområdet under förutsättning att de inte etablerar sig och bildar revir där. Vi anser det helt orimligt att undanta en så stor del som av landet från föryngring av ett djur som tidigare förekommit naturligt i området. de gröna anser att regeringen bör lägga större vikt vid att successivt underlätta för vargetableringar i renskötselområdets kustområden och ge rennäringen hjälp med att finna driftsformer som möjliggör en samexistens med varg. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. de gröna anser att det är olämpligt att nu öka jakttrycket på vargstammen. Att öka dödligheten i vargstammen skulle medföra att stammens genetiska status försämras snabbare. Detta är definitivt inte lämpligt innan åtgärder mot inaveln har genomförts och hunnit få effekt i vargstammen. Därför anser vi inte att licensjakt på varg ska införas. Regeringens argument för att införa licensjakt är synnerligen vagt: Det har dock framförts att licensjakt efter varg skulle kunna leda till en större acceptans för arten och den nationella rovdjursförvaltningen. Detta har förvisso framförts otaliga gånger av debattörer som helst vill ha så få vargar som möjligt, men påståendet blir inte välgrundat för att det har framförts . Med tanke på att samma debattörer underblåser rädsla och fördomar om vargen, och därigenom aktivt verkar för att minska acceptansen, har de inte särskilt stor trovärdighet när de talar om vad som skulle öka denna acceptans. Vi är övertygade om att det som har betydelse för acceptansen är möjligheten till skyddsjakt på de vargindivider som orsakar större problem än andra. Utrymmet för sådan skyddsjakt blir mindre om licensjakt införs. Detta är ett viktigt skäl till att avvisa förslaget om licensjakt. Vidare är det inte möjligt att som regeringen förslår inrikta en kommande licensjakt på vargar som är genetiskt defekta eftersom det inte finns några rimliga möjligheter att urskilja sådana individer ur en vild population av levande djur i skogen. Hög inavelskoefficient i sig behöver inte innebära att djuren bär på några defekter. Dessutom baseras regeringens förslag om licensjakt på en felaktig tolkning av artikel 16.1.e i art- och habitatdirektivet. Artikeln anger att undantag från fredning får medges endast om det inte finns någon annan lämplig lösning på något av fem uppräknade problem eller behov, numrerade ae. Det behov som artikeln handlar om är insamling och förvaring av ett fåtal exemplar av en art. Det har ingenting att göra med att jaga djur för nöjes skull och inte heller med jakt i syfte att hålla nere populationsstorleken. Mest oroande är emellertid att regeringen föreslår att jakten ska inledas . är planeringen för åtgärder för att stärka vargstammens genetiska status genom invandring eller införsel av vargar ofärdig, och risken är stor att en naturlig eller skapad invandring av nya djur kommer att dröja. Detta innebär att stammen hotas av decimering. Regeringen skjuter först och frågar sen. de gröna anser att man bör vänta med att öka jakttrycket på vargen tills åtgärder mot inaveln har genomförts och fått effekt i stammen. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Regeringen öppnar i propositionen upp för att utreda fällfångst av varg och järv. De djurskyddsmässiga erfarenheterna från den numera återigen tillåtna fällfångsten av lodjur manar dock till eftertanke. Samtliga fällfångade lodjur uppvisade träflisor i magsäcken efter att de försökt tugga sig ur fällorna. En fjärdedel av de fångade lodjuren hade även tandskador som bekräftar detta. Fällfångst riskerar därför att stressa lodjuren på ett oacceptabelt sätt. Dessutom finns risk att fel arter fångas eller att djuren fångas utanför den tillåtna jakttiden. Snarare än att öppna upp för mer fällfångst bör därför jakt på lodjur genom fällfångst avskaffas. I propositionen konstateras det att sedan 2001 beslöt om en miniminivå för lodjur har den svenska lodjursstammen de flesta år legat under denna miniminivå. Det nämns dock inte vad detta beror på. Huvudorsaken till att stammen legat under miniminivån är att haft alltför bråttom att låta lodjursstammen i renskötselområdet skjutas ned till en låg nivå. Detta har också skett i strid med vad som angavs i den förra rovdjurspropositionen. Där stod klart och tydligt att lodjuret först måste öka i , innan stammen i renskötselområdet minskas, så att antalet lodjursföryngringar totalt i landet hålls ovan miniminivån. För att den skandinaviska lodjurspopulationen ska vara långsiktigt livskraftig behöver den ha tillräckligt genutbyte med lodjur i och . Det är inte säkert att detta utbyte är tillräckligt stort. I propositionen nämns (s. 19) att lodjuret saknas i delar av östra , vilket kan vara en indikation på att de skandinaviska och finsk-ryska lodjursstammarna inte är sammanhängande. Att i detta läge ytterligare minska lodjursstammen i renskötselområdet kan leda till att de skandinaviska lodjuren blir helt isolerade från de finska. de gröna anser att lodjuret långsiktigt måste få ha en sådan täthet i norra att ett tillräckligt och kontinuerligt genutbyte med säkerställs. Vi anser också att den politik som godkände , att en viss sänkning av lodjursstammen i norra får ske först sedan tillräckligt många lodjur etablerat sig i så att stammen nationellt inte minskar, är lika rimlig . Därför menar vi att det vore fel att, såsom föreslås i propositionen, sänka den nationella miniminivån för lodjursstammen från 300 till 250 föryngringar, och i synnerhet vore det olyckligt att ytterligare minska lodjursstammen i renskötselområdet. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. När vargen infördes i 28 § jaktförordningen, så att enskilda under vissa omständigheter och utan tillståndsansökan får avliva en varg som angriper tamdjur, förklarade regeringen att om vargstammens positiva utveckling bröts så skulle vargen åter tas bort ur paragrafen. de gröna anser att detta bör stå fast så länge vargstammen består av bara några hundra individer och att vargen bör strykas ur 28 § jaktförordningen. Vi anser också att detsamma bör gälla järven, som visserligen finns i lite större antal än vargen men som haft en betydligt långsammare och negativ populationsutveckling. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. var villkoren i 28 § jaktförordningen både restriktiva och delvis svårtolkade. En viktig princip var att det angripande rovdjuret inte fick skjutas om inte ett tamdjur redan blivit skadat eller dödat. Denna princip gjorde att en besiktning i efterhand kunde säkerställa att det verkligen varit fråga om ett rovdjursangrepp på tamdjur, så att möjligheten till skyddsjakt inte kunde missbrukas av var och en som fick syn på ett rovdjur. förtydligades paragrafen och en möjlighet infördes att skjuta ett rovdjur redan innan ett tamdjur skadats eller dödats, förutsatt att rovdjuret befann sig i en inhägnad för tamdjur. Så långt anser de gröna att möjligheten till skyddsjakt utan föregående myndighetsprövning utvecklades på ett rimligt sätt i förhållande till den positiva utveckling som rovdjursstammarna uppvisade. skedde dock en drastisk förändring, då regeringen införde en tillfällig förordning som gav möjlighet att skjuta rovdjur, inklusive de mest hotade arterna varg och järv, var som helst utan att något tamdjur blivit skadat eller dödat, bara man hävdar att rovdjuret var på väg att angripa ett tamdjur. Därmed har det i praktiken blivit i stort sett omöjligt att fälla någon för jaktbrott mot stora rovdjur. Den som blir ertappad med att skjuta ett rovdjur utan tillstånd kan alltid påstå att rovdjuret var på väg att angripa en hund eller ett annat lösspringande tamdjur och därmed undgå straff. Vid den utvärdering av förordningen som skedde konstaterade både och att fredningen av rovdjur i praktiken satts ur spel. Myndigheterna menar att det är en uppenbar risk att förordningen utvecklas till ett verktyg för dem som vill döda rovdjur avsiktligt. pekar på de stora svårigheterna med att utreda händelser när bara skyttens berättelse finns som underlag. I ett stort antal fall har förundersökningar därför lagts ned. Trots detta har regeringen nu ersatt den tillfälliga förordningen med att utforma 28 § jaktförordningen på liknande sätt. Effekterna av denna mycket vida möjlighet att skjuta rovdjur bör inte i första hand bedömas på basis av det antal rovdjur som rapporteras skjutna med stöd av paragrafen. Det stora problemet är att när risken att bli fälld i stort sett eliminerats kan fler ta chansen att skjuta olagligt och sedan bara rapportera det och åberopa 28 § i de få fall då saken upptäcks. En förändring över tiden av den illegala jakten är mycket svår att upptäcka, eftersom den till allra största delen sker i hemlighet. Vad vi vet från forskningen är att den illegala jakten redan är ett stort problem och för vargen är det redan den vanligaste dödsorsaken och det är därför mycket angeläget att öka risken för dessa brottslingar att bli fällda för sina brott. Att i det läget förändra skyddsjaktsbestämmelserna så att det blir i stort sett omöjligt att bevisa jaktbrott mot stora rovdjur finner vi oacceptabelt. Dessutom är det mycket tveksamt om 28§ jaktförordningen i sin nuvarande utformning är förenlig med förpliktelser enligt art- och habitatdirektivet. Regeringen bör därför återställa 28 § jaktförordningen till den lydelse som paragrafen fick 2006. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Redan i den rovdjursproposition som ställde sig bakom 2001 (prop. 2000/01:57) förklarade regeringen att det finns övervägande skäl som talar för att kriminalisera försök och förberedelse till jaktbrott. När det gäller illegal jakt med såväl skjutvapen som fällor skulle möjligheterna att förhindra jakten förbättras genom en kriminalisering av försök och förberedelse till jaktbrott. Att regeringen inte redan då la förslag om en lagändring berodde på att man ville avvakta en översyn av förberedelsebrottet i allmänhet som pågick inom . Detta var alltså ! Det är upprörande att ingenting hänt men ännu mer upprörande att regeringen nu åter säger sig vilja skjuta upp en lagändring som alla inser är angelägen att genomföra. Regeringen ger i propositionen en god beskrivning av den nuvarande situationens brister. Så länge försök och förberedelse till jaktbrott inte är kriminaliserat kan polisen bara kontrollera t.ex. jaktstugor, förvaringsställen, bilar, lastutrymmet på en skoter eller skoterns släp vid misstanke om ett fullbordat jaktbrott. Polis och åklagare kan tillgripa hemlig teleövervakning endast för att kontrollera teletrafiken vid förundersökning om ett fullbordat grovt jaktbrott, och inte på försöks- eller förberedelsestadiet, t.ex. när man har fått kännedom om grupperingar som planerar olaglig jakt på rovdjur. Kriminalisering av försök och förberedelse till grovt jaktbrott skulle därför vara ett värdefullt verktyg i bekämpandet av den illegala jakten. Mot bakgrund av denna klarsynta beskrivning är det obegripligt att regeringen är så handlingsförlamad att den inte presenterar ett lagförslag om detta. Regeringen bör återkomma till med ett lagförslag , i samband med att behandlar den nu aktuella propositionen. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. Såväl i som längre norrut förekommer ofta att snöskoter används i samband med jaktbrott. Med snöskotern får man möjlighet att förflytta sig snabbare än rovdjuren i terrängen, och den är därför ett effektivt hjälpmedel för att söka upp ett rovdjur, komma inom skotthåll, driva djuret mot skyttar eller t.o.m. köra på djuret. Utredningen av sådana brott försvåras av att det inte finns något krav om att snöskotrar ska vara försedda med identifikationsnummer som kan avläsas i de spår som fordonet lämnar efter sig. Ett sådant krav bör därför införas. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening. anser att det är lämpligt att vidga miljöorganisationers talerätt. Detta behövs av demokratiskäl och för att uppfylla intentionerna i internationella åtaganden. Vi anser således att miljöorganisationer enligt definitionen i 16 kap. 13 § ska ha rätt att överklaga beslut enligt jaktlagstiftningen. Det bör för övrigt övervägas om inte överklaganderätten också bör utvidgas till att gälla flera miljöorganisationer och friluftsorganisationer, som sådana med annan associationsrättslig organisationsform. Det är t.ex. inte självklart att väletablerade organisationer som Världsnaturfonden eller inte ska ha rätt att begära rättslig prövning av beslut som påverkar skyddade arter. De utvärderingar som gjorts visar att miljöorganisationerna har använt den talerätt de tillerkänts enligt på ett ansvarsfullt sätt och att ärendena tillförts sakkunskap som annars inte kommit myndigheterna tillhanda. Miljöorganisationernas agerande har också varit viktigt för att utveckla praxis och påvisa brister i regelverket. De rättsvårdande myndigheterna har uppskattat miljöorganisationernas seriösa användning av talerätten. Det rör sig sammanlagt om en förhållandevis försumbar andel av mängden överklaganden. Detta bör ge regeringen till känna som sin mening.