mot · GW02Ju17 · 2009-03-25 00:00:00 — med anledning av prop. 2008/09:131 Utvidgat avlägsnande vid ordningsstörningar tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om rätten till skadestånd för oskyldiga som utsatts för frihetsberövande enligt 13 c § polislagen. avslår lagförslaget avseende 13 c § polislagen och tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om en noggrannare analys av lagförslagets förenlighet med artikel 5 i om de mänskliga rättigheterna. Utvidgning av 13 c § polislagen Regeringen vill med anledning av propå utvidga rättsområdet för polisens möjligheter att enligt 13 c § polislagen avlägsna en folksamling från en plats för att kunna förhindra ordningsstörningar. Motiven som anges specifikt är ordningsstörningar vid idrottsarrangemang, då särskilt avseende fotbollshuliganers beteende, men behov anses även föreligga att kraftfullare kunna förhindra ordningsstörningar exempelvis vid sammanhang med stora folksamlingar där ordningen riskeras. Förslagen från regeringen väcker en rad frågor av principiell art. Det faktum att denna paragraf i polislagen tillåter massgripanden av människor, dvs. generella bedömningar av en folksamling, innebär att man frångår principen om individuell prövning av brottsmisstänkta såsom stipuleras i 24 kap. 7 § och öppnar för godtycklighet vid avgränsningen. Under en av de stora demonstrationerna i med anledning av frihetsberövades exempelvis nuvarande Europaparlamentariker med hänvisning till denna paragraf. befann sig i närheten av en avspärrad bro i . Avspärrningen innebar att många människor stannade till vid bron och undrade varför den var avspärrad. När polisen tog bort avspärrningarna gick människor naturligtvis över bron. Ett sjuttiotal människor, som kort därefter befann sig på bron, blev inspärrade av polisen när denna återigen satte fram avspärrningarna och körde fram en buss som de sedan tvingade de inspärrade personerna att kliva på för att föras bort till polisens tillfälliga häktningskaserner i utkant. De oroliga omständigheterna i kan vara en godtagbar förklaring till att polisen måste fatta brådskande beslut. Men i fallet , som utgör ett typiskt exempel på en situation där polisen kan vilja använda rätten till massgripanden och det inte handlar om en ordningsstörning i anslutning till ett idrottsevenemang, fanns en strategi från polisens sida att säcka in åskådare som uppenbart inte begick något brott i anslutning till platsen. Flera andra vittnesmål från demonstrationer då taktiken bortbussning använts har ansett att polisens metod inneburit att oskyldiga frihetsberövats tillsammans med brottsmisstänkta. menar att lagparagrafer som de föreslagna helst av allt bör undvikas i svensk lag eller omges av starka restriktioner. I denna del håller vi med som i sitt remissvar menar att det är fråga om kollektivt avlägsnande oberoende av de enskilda personernas agerande. Även reagerade mot tillämpningen av 13 c § polislagen och menade att dessa massomhändertaganden inte kan vara tillåtna enligt eller svensk lag på grund av kravet på individuell prövning av den som ska omhändertas.1 Regeringen föreslår en begränsning av det utvidgade avlägsnandet så att det inte får ske längre än från det att beslut fattats av polis. anser att för det fall man anser att det i en rättsstat ska finnas utrymme för generella bedömningar av folksamlingar där oskyldiga riskerar att drabbas, är en angivelse av tidsbegränsning viktig för rättssäkerheten och för att uppfylla laglighetskrav. ifrågasätter även om kollektivt avlägsnande i denna form är förenligt med de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna i främst med hänsyn till att det saknas garantier för att inte också oskyldiga kommer att avlägsnas. Frågan om paragrafernas förenlighet med blir nästa spörsmål för synpunkter. Regeringens bedömning av förhållandet till Enligt regeringen innebär inte 13 c § polislagen ett frihetsberövande i mening, detta i ljuset av att frihetsberövandet bl.a. endast gäller . Detta väcker frågan om hur bekant regeringen är med konventionsrätten. Rätten till frihet och personlig säkerhet enligt artikel 5 medger vissa undantag. Detta innebär att ett ingripande i en persons frihet som bedöms som ett frihetsberövande fortfarande kan anses giltigt enligt om det sker i enlighet med undantagen till rättigheten. Regeringen skriver att formuleringen i 13 c § polislagen inte står i strid med artikel 5 i och artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet i konventionen. Som belägg hänvisar regeringen till två domar från : Den första domen (Jecius mot ) handlar om en man som anklagats för mord och häktats i preventivt syfte i närmare utan att polismyndigheten haft för avsikt att föra fram anklagelserna till domstol. Den andra domen (mot ) handlar om en kvinna som häktats sex gånger vid olika tillfällen inom loppet av för att ha varit berusad på allmän plats (och visat sig inte kunna betala en taxiresa). I båda fallen fann att länderna kunde anses skyldiga till kränkning av artikel 5.1 för de nämnda frihetsberövandena. I fallet Jecius mot fanns dock inte den litauiska staten skyldig för frihetsberövandet efter de då mannens fall skulle föras upp till domstol. Frågan är självklart på vilket sätt dessa fall av frihetsberövanden kan jämföras i en proportionalitetsbedömning med förslaget till 13 c § polislagen. har i målet Guzzardi mot trots allt bedömt en inskränkning på ett större område vara ett frihetsberövande. I Guenat mot fastslog kommissionen att ett frihetsberövande inte föreligger då polisen ber en man som betett sig underligt följa med till polisstationen . I ett fall mot bedömde dock kommissionen att det utgör ett frihetsberövande att färdas med poliseskort i i samband med verkställande av utvisning. Därvidlag finner att regeringens slutsats att det inte är fråga om ett frihetsberövande enligt artikel 5 i konventionen är felaktig. Frågan om godtyckliga frihetsberövningar har behandlats av . Bland annat i fallet Vasileva mot påpekade domstolen att artikel 5 i huvudsak hänvisar till nationell lag och därmed ålägger staten att anpassa sig till artikelns materiella och processuella regler, men den kräver också att frihetsberövningar ska vara i enlighet med syftet i artikel 5, nämligen att skydda individer från godtyckliga frihetsberövanden.2 Ett frihetsberövande där rimliga rättssäkerhetskrav inte tillgodosetts och som är ett resultat av godtycke (arbitrariness) kan inte anses förenligt med artikel 5. Här väcker 13 c § polislagen tveksamheter kring risken för godtyckliga frihetsberövningar, då risken för detta är påtaglig i ljuset av tidigare tillämpning av lagen vid demonstrationer. Enligt effektivitetsprincipen ska rättigheter vara praktiskt tillgängliga och effektiva för den enskilde. Det är därmed statens uppgift att tillse att individens rättigheter enligt säkerställs. Uppnår lagen kraven om ändamålsenlighet och proportionalitet ska staten tillgodose rätten att i efterhand bli kompenserad för det fall någon av rättigheterna i konventionen blivit kränkta (se artikel 5.5). Regeringen föreslår här ingen kompensation för de individer som i efterhand kan finnas oskyldigt ha utsatts för ett frihetsberövande enligt 13 c § polislagen. Även denna brist i regeringens bedömning av lagens konventionsenlighet innebär att starkt ifrågasätter lagen. Regeringen menar att lagförslaget inte heller står i strid med artikel 2 i fjärde protokollet. Eftersom artikeln hänsyftar till situationer såsom kommunarrest, inreseförbud, uppehållsrätt i ett land och dylikt finner att artikelns tillämpningsområde inte aktualiseras i förevarande fall. Den utökade rätten för polisen i att tillämpa preventiva åtgärder i brottsbekämpande verksamhet är oroväckande. genomfördes lagen om preventiva tvångsmedel som ger polisen rätt att bl.a. avlyssna individer som kan antas begå brott, och i förevarande fall vill polisen utnyttja en preventiv frihetsberövningsmetod för att kunna stävja ordningsstörningar. I båda fallen är motiven till lagarna beaktansvärda men kräver starka rättssäkerhetsgarantier för att dessa inte ska kunna missbrukas. Vad gäller den aktuella propositionen från regeringen menar att regeringen inte tillgodoser krav på skadestånd då någon frihetsberövats i strid med artikel 5. vill även påminna om , nuvarande ordförande i , uppfattning om gränsfall i konventionsrättsligt hänseende. Han har förvisso i ett annat sammanhang uttryckt att det är emellertid här som eljest otillfredsställande om vi ska balansera på det tillåtnas gräns och att bör inte balansera på gränsen till vad som tänkas strida mot grundläggande mänskliga rättigheter.3 anser således att för det fall frihetsberövningar ska ske av folksamlingar där individuell prövning inte är möjlig för polisen bör denna rätt omgärdas av starka rättssäkerhetsgarantier för oskyldiga som riskerar att utsättas för sådant ingripande. Vidare anser att det är mycket tveksamt om polisens rätt till godtyckliga frihetsberövanden av folksamlingar kan ske i enlighet med . Det är slutligen allvarligt att regeringens analys av lagförslagen ur konventionsrättsligt hänseende är starkt bristfällig. I detta avseende bör ärendet återremitteras till regeringen för ytterligare beredning. Se Göteborgskravaller och rätten Några iakttagelser ur människorättperspektiv, för de Mänskliga Rättigheterna, 2001, s. 12. Se Vasileva mot , beslut , appl. nr 52792/99, para. I detta fall hade en kvinna vägrat uppge sin identitet till biljettkontrollanter och tillkallad polis. Hon fick tillbringa natten på polishuset. I detta fall fann att kraven i artikel 5 ej var uppfyllda. Se SOU 2001:25 Skattetillägg m.m. s. 200 och 232.