mot · GX02So582 · 2009-10-05 00:00:00 — När barn med funktionsnedsättning med hjälp av ändamålsenliga hjälpmedel kan förflytta sig på ett bra sätt vet man genom forskning att det ger ökad initiativförmåga, bättre självförtroende, högre social status bland kamraterna samt en förbättrad begreppsbildning och perceptionsförmåga. Barn utvecklas genom lek. Flickor och pojkar med funktionsnedsättning har ofta begränsade möjligheter till lek och måste få tillgång till specialanpassade hjälpmedel och lekmaterial. För många familjer är det näst intill omöjligt att få ett fritidshjälpmedel förskrivet till sitt barn man ger barn och unga de hjälpmedel de behöver för att klara sin vardag, men rätten att leka tillsammans med andra barn tas ifrån dem. En vanlig cykel kan kosta , men en anpassad cykel kan kosta runt . En vanlig gunga kan kosta några hundralappar, men en anpassad kan kosta flera tusen. menar att detta orättvisa system begränsar möjligheterna för barn med funktionsnedsättningar att kunna leva ett liv som andra barn. Vi föreslår därför att frågan ses över och att det arbetas fram ett bättre system som kan erbjuda alla flickor och pojkar med funktionsnedsättningar de fritidshjälpmedel som de behöver för att utvecklas genom lek. kräver ett bättre system för alla barns rätt till fritidshjälpmedel. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Om människor med funktionsnedsättning blir betraktade som könlösa innebär också det att sexualiteten osynliggörs. För många med omfattande funktionsnedsättningar behövs det hjälpmedel och stöd för att de ska kunna leva ett självständigt sexuellt aktivt liv. Tyvärr finns det fortfarande många tabun på detta område och det verkar finnas en oklarhet kring i vilken utsträckning landstingen ska bevilja sexhjälpmedel till dem som har behov av det. skrev i sitt betänkande 2006/07:SoU4: Enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) är det landstingens uppgift att erbjuda bl.a. dem som är bosatta inom hjälpmedel. Enligt utskottets uppfattning omfattar detta ansvar även sexhjälpmedel. Just därför att socialutskottet menar att ansvar omfattar även sexhjälpmedel kan det finnas anledning att tydliggöra detta, eftersom alla landsting inte verkar dela den uppfattningen fullt ut. Därför menar vi att regeringen bör ge i uppdrag att klargöra rätten till sexhjälpmedel och att dessa hjälpmedel ingår i landstingens ansvar. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättning fastslås funktionshindrades rätt till självbestämmande och rätten att kunna delta i samhället. För detta behövs personligt stöd i vardagen. Bristen på sådant stöd tvingar många människor med funktionsnedsättningar till ett liv i passivitet, otrygghet och ohälsa. Ett aktivt agerande är nödvändigt för att om rättigheter för personer med funktionsnedsättningar ska kunna få konkret betydelse i dessa människors liv. Det svenska systemet med personlig assistans bidrar till självbestämmande för personer med funktionsnedsättningar. En av grundtankarna med personlig assistans är att människor med funktionsnedsättning ska få leva det liv som man vill leva. Personlig assistans har förbättrat livskvaliteten enormt för många och är en av de viktigaste jämlikhetsreformerna i historia. har sett över lagstiftningen och lämnat förslag i sitt slutbetänkande Möjlighet att leva som andra (SOU 2008:77). Vi gläds över att kommittén anser att LSS fortfarande ska vara en rättighetslagstiftning, och det är bra att staten tar ett helhetsansvar för den personliga assistansen. I utredningen av assistansersättningens samhällsekonomiska effekter (, SOU 2008:77) finner att personlig assistans är en kostnadseffektiv insats som borde utökas till fler personer. Andra utredningar visar att kostnaderna för en gruppbostad vida överstiger kostnaderna för personlig assistans för en enskild person som bor hemma. LSS-lagstiftningen är alltså positiv ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. delar uppfattning, men oroas över att om förslaget personlig service med boendestöd går igenom och utformas på det nya sättet kommer det att drabba dem som berövas rätten till personlig assistans genom att inte nå upp till golvet på 20 timmars grundläggande behov (personlig hygien, av- och påklädning, kommunikation och hjälp vid måltider). En personlig service enligt hemtjänstliknande modell föreslås på max . Detta kommer att få mycket olyckliga konsekvenser för dem som har ett dagligt behov av personlig assistans. Som förslaget är utformat så kan det också leda till att människor förlorar sina arbeten eller inte kan vara ute med sina barn, för att de inte får assistans utanför hemmet. Tråkigt nog verkar det som att förslaget personlig service redan tillämpas på flera håll i . Ett annat förslag som vi reagerar starkt emot är att det ska krävas mer än grundläggande behov för att få assistans. Vi avstår för tillfället att yrka avslag på förslagen från i väntan på regeringens proposition, men vi kommer noga att följa utvecklingen inom området. Ledsagarservicens kärna är att underlätta för den enskilde att komma ut och ha kontakter med andra. Insatsen ledsagarservice har bidragit till att personer med funktionsnedsättning har kunnat bryta den isolering som ofta blir följden av en funktionsnedsättning, genom att de har kunnat komma ut bland andra och ta del av bl.a. kultur- och fritidsliv. om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättningar betonar hur viktigt det är med personligt stöd och samhällsservice i hemmet som gynnar den enskildes självbestämmande, oberoende och deltagande i samhället. var 40procent av dem som hade ett verkställt beslut om ledsagarservice enligt LSS under . För barn och unga kan ledsagning vara den mest effektiva insatsen för att öka delaktigheten i samhällslivet. Insatsen kan dessutom ha betydelse för många barns och ungas möjligheter att utvecklas. menar att ledsagarservicen har stor betydelse för många unga med funktionsnedsättning och därför bör finnas kvar som en självständig insats även i fortsättningen. menar också att en bra ledsagarservice är av största vikt för att unga personer ska kunna ha möjlighet att leva ett aktivt liv, att leva som andra. Därför ska antalet beviljade timmar även i fortsättningen helt utgå från individens behov. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Ett annat problem är merkostnadsersättning för ledsagare: exempelvis i ger kammarrätten en kommun rätt till att neka ledsagarersättning. Det innebär att ledsagaren ska stå för sina egna kostnader för biljetter till konserter, museer, bio etc. är mycket bekymrat över denna utveckling som successivt kommer att leda till ökade ekonomiska klyftor, där det är plånboken som avgör mer än någonsin vem som får tillgång till samhället. Ett annat problem blir svårigheter att rekrytera ledsagare när avgifter till både det ena och det andra ska betalas av denne själv. Lagstiftningen angående merkostnader för ledsagare bör därför ses över. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Synskadade behöver i vissa situationer personlig service. Behovet varierar mellan såväl individen som situationer. Det kan vara stöd att klara sina hemsysslor, ledsagning och läs- och skrivservice. Synskadade måste själva få bestämma hur beviljade timmar ska användas. Kvalitet och respekt för individens behov ska vara styrande. Personer med synskador har generellt sämre hälsa än befolkningen i stort och använder mer läkemedel än andra och då främst ångestdämpande och antidepressiva medel samt sömnmedel (utredningsinstitutet ). genomförde () ett rådslag bland sina medlemmar och det visade att många förklarade den sämre hälsan med dels otrygghet och oro för hur de dagliga sysslorna skulle skötas, dels brist på motion och stimulans. En synskada leder ofta till svårigheter med orienteringen. Så många som 8 av 10 personer med synskador upplever att de har uppenbara svårigheter att orientera sig i främmande miljöer och 75procent säger att de ser för dåligt för att ensamma använda kollektivtrafiken. Detta leder till oönskad inaktivitet och brist på självständighet. Att kunna få ledsagning är därför oerhört viktigt för många synskadade människor. Samhället måste formas på ett sådant sätt som kan göra det möjligt för synskadade människor att bli fullt delaktiga i samhällslivet. har det exempelvis vidtagits åtgärder för att lösa problem för synskadade vid järnvägsstationer, men vissa allmänna platser, som t.ex. stora köpcentra och liknande har fortfarande inte åtgärdats. Detta är ett stort problem eftersom sådana ofta är mycket svårorienterade. menar därför att en bra ledsagarservice är av största vikt för att synskadade ska ha möjligheter att leva ett aktivt liv och att leva som andra. Därför ska antalet beviljade timmar helt utgå från individens egna behov. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. () med distrikt och lokalföreningar har startat en mycket viktigt kampanj för en brukarstyrd personlig service som vi noggrant kommer att följa upp. SRF kräver ett större inflytande över den hjälp som synskadade kan behöva på grund av deras synnedsättning. De kräver bl.a. en förbättrad ledsagarservice, ett ökat brukarinflytande i , kostnadsfri service för t.ex. läsning av post och annan nödvändig information, ifyllande av blanketter och beställningar av biljetter m.m. samt stöd i föräldrarollen. En annan problematik är att har det blivit allt svårare att kunna använda ledarhundar när personer med synskada ska ta sig fram ute i samhället. De nekas tillträde till platser och det förekommer att man nekas tillträde till exempelvis restauranger på grund av ledarhunden, men det har även förekommit att ledarhundsförare tvingats lämna sitt arbete. Vi menar att ledarhundsförare diskrimineras och i många fall utestängs från möjligheter till utbildning och arbete. Detta är fortfarande ett stort problem. Enligt har anmälningar som lämnats till lagts ned då det inte finns stöd i något lagrum vare sig för gravt synskadade eller blinda ledarhundsförare eller för deras ledarhundar. Lagstiftningen har inte ändrats sedan den nya diskrimineringsombudsmannen fått ansvaret för dessa frågor. Gravt synskadade eller blinda ledarhundsförare blir alltmer utestängda och får fler och fler inskränkningar i den frihet en ledarhund ger. Det innebär också att de blir mer beroende av färdtjänst och ledsagning samt att de dessutom mår psykiskt dåligt på grund av detta. Möjligheten för synskadade att använda sig av en ledarhund är ett viktigt steg mot ett tillgängligare samhälle. Det finns exempelvis undantag i livsmedelslagstiftningen som gör att det är tillåtet att släppa in ledarhundar på en restaurang. Att personer med ledarhund ändå nekas tillträde till platser är således ett stort problem. anser att det bör vara en rättighet för synskadade att få använda sig av ledarhundar och att man inte utan synnerliga skäl ska kunna utestängas från platser. Diskrimineringslagstiftningen bör omarbetas så att den också inkluderar ledarhundsförare. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Färdtjänsten ska ge personer med funktionsnedsättning möjlighet att resa på samma villkor som personer utan funktionsnedsättning. Färdtjänsten ska stärka möjligheterna för personer med funktionsnedsättningar att förflytta sig samt att föra ett självständigt och normalt liv. är färdtjänsten den enda möjligheten för många med funktionsnedsättning att företa resor. Den kollektiva trafiken är fortfarande tillgänglig i mycket begränsad utsträckning för t.ex. rullstolsburna, och det kommer att dröja länge än innan den kan sägas vara till för alla. Att färdtjänstresandet försvåras för personer med funktionsnedsättningar har två huvudorsaker. Den första är att huvudmännen har komplicerade beställningsrutiner och regelsystem. Dessa innebär att den som behöver tjänsten inte kan skaffa sig en överblick över sina resor. Beställda fordon uteblir eller är kraftigt försenade, och detta beror till stor del på den organisation som tillämpas i många kommuner. Det andra problemet är kostnaderna. Huvudmännen är fria att sätta priserna, vilket kan användas för att begränsa resandet. Det borde finnas en tydlig koppling mellan egenavgiften för färdtjänst och avgiften för att åka med kollektivtrafiken. Att ta ut en egenavgift för en resa med färdtjänst som inte motsvarar avgiften för resan med den ordinarie kollektivtrafiken ställer åter personer som är i behov av färdtjänst i en ojämlik situation. Detta diskriminerar människor med färdtjänsttillstånd. föreslår att det i lagen om färdtjänst ska införas en skrivning liknande den som finns i lagen om riksfärdtjänst, om att egenavgiften ska motsvara normala resekostnader med allmänna färdmedel. Regeringen bör utreda kostnaden för och genomförandet av en sådan lagändring. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10.1Begränsningar av antalet resor Att begränsa antalet resor inom färdtjänsten strider mot principen om allas rätt att ta del av samhällslivet och därmed också principen om jämlika levnadsvillkor för alla. Så länge som kollektivtrafiken utestänger personer med rörelsenedsättningar är en fungerande färdtjänst för många den enda möjligheten. Därför ska färdtjänsten utformas efter resenärens behov, och den ska ge rätt och möjlighet att resa på samma villkor som övriga medborgare. Begränsas möjligheten att resa för personer med färdtjänstillstånd kommer dessa inte i en jämbördig situation i förhållande till dem som utan begränsningar kan resa med olika kommunikationsmedel. nådde en viss framgång på det här området (trafikpolitiska propositionen 2005/06:160), med den dåvarande socialdemokratiska regeringen. beslutade då att resor som kan anses vara väsentliga för en tillståndshavare får begränsas till antalet endast om det finns synnerliga skäl. Detta innebär en inskränkning i möjligheterna att begränsa antalet resor som vi menar är nödvändig. vill ha en tydligare reglering som hindrar kommuner och trafikhuvudmän att utfärda generella begränsningar av antalet färdtjänstresor. 10.2Kvaliteten för färdtjänsten utvecklas och säkras har krävt att det ska införas en paragraf som handlar om kvalitet i färdtjänstlagen. Förebilden har varit den paragraf om kvalitet som finns i socialtjänstlagen. Därför är det glädjande att vi fick gehör för detta förslag i arbetet med den trafikpolitiska propositionen 2006 (prop. 2005/06:160) och att det nu ska införas en bestämmelse om att den färdtjänst som anordnas ska vara av god kvalitet. Färdtjänst är något som beviljas efter en ansökan, en utredning och ett beslut om att det föreligger ett behov. Vi anser därför att färdtjänsten ska vara en del av de allmänna kommunikationerna och att ska ha ett ansvar när det gäller kvantitet och kvalitet, men därutöver ska det också finnas en myndighet som har ett tillsynsansvar. Den främsta anledningen till detta krav har att göra med rättsäkerheten. Den enskilde ska ha en instans som kan överpröva vid ett negativt beslut. Det räcker därför inte att får ett sektorsansvar för färdtjänsten och riksfärdtjänsten även om de har ett klart uttalat ansvar för redovisning, analys och utvärdering av utvecklingen inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Det behövs även tillsyn för att se till att lagarna efterlevs. Därför behövs en tillsynsmyndighet som kan ge ut anvisningar, råd och rekommendationer och dit enskilda kan vända sig med sina klagomål i frågor som rör dessa discipliner. ska även ha till uppgift att göra en generell uppföljning av färdtjänsten och riksfärdtjänsten. bör sköta den övergripande tillsynen av färdtjänsten och riksfärdtjänsten och länsstyrelserna bör ha det direkta ansvaret, på samma sätt som annan tillsynsverksamhet är organiserad. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. anser att beslutet om färdtjänst ska gälla även ledsagare och att ökade samhällskostnader kan vara berättigade för att ge trygghet i resandet. Vi anser också att man därigenom undviker en omfattande administration, domstolsprövningar och en stor rättsosäkerhet för den enskilde resenären. Detta bör reducera kostnaderna avsevärt. Problemet med det nuvarande systemet är att i vissa situationer får den färdtjänstberättigade ta med en ledsagare om den behövs under resan, men inte om det behövs en ledsagare under själva vistelsen vid resmålet. För att förenkla processen bör beslutet om färdtjänst sålunda gälla även för ledsagare. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare är det också skäligt att den som söker tillstånd till färdtjänst ska kunna ha sällskap på resorna av en eller flera medresenärer, och ska tillståndet även gälla för denna eller dessa. Avgiften för medresenären ska då inte heller överstiga den som gäller för allmänna kommunikationsmedel. Här har befarat att det kan finnas gränsdragningsproblem. Trots detta bör en färdtjänstberättigad få ta med medresenärer och detta bör regleras i de två färdtjänstlagarna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Anhöriga gör en stor och oersättlig insats när det gäller stöd, omsorg och vård av närstående eller stöd till en person med funktionsnedsättning. Det är viktigt att värna den dubbla frivilligheten. Kvinnan eller mannen med funktionsnedsättning måste vilja ha hjälpinsatser från sina närstående och de närstående måste både ha möjlighet och vilja att göra hjälpinsatserna. Kunskap och forskning kring anhörigas insatser när det gäller stödet till äldre är betydligt större än när det gäller anhörigas stöd till barn, kvinnor och män med funktionsnedsättningar. Vi ser med stor oro på den nuvarande krisen och befarar att regeringens ovilja att ge ytterligare stöd till kommunerna kommer att vältra över ännu mer ansvar på döttrarna till människor med funktionsnedsättningar. Det är viktigt att utveckla anhörigstödet till dem som vill och kan hjälpa sina närstående eller sin partner. Kvalitet i sin tur kräver att de som svarar för insatsen har de kunskaper som behövs, men också att insatserna är individuellt anpassade och flexibla samt att resurserna är tillräckliga. 11.1Anhöriga till kvinnor och män med funktionsnedsättning Kunskaper och forskning men också utvecklingen av anhörigstödet i kommunerna har varit mer omfattande när det gäller äldre än när det gäller stödet till anhöriga till kvinnor och män med funktionsnedsättning. Det nationella som skapats har t.ex. i uppdrag att syssla med kunskap om och utveckling av närståendes stöd till äldre kvinnor och män. Det finns mycket som behöver göras när det gäller kunskap om och utveckling av anhörigstöd till flickor, pojkar, kvinnor och män med funktionsnedsättning. () påpekade i sitt remissvar att icke-diskriminering och bristande tillgänglighet i hög grad påverkar både människor med funktionsnedsättning och deras anhörigas situation. HO påpekar också att anhöriga är en viktig resurs för personer med funktionsnedsättning men att kommunerna inte i första hand får se dem som en vårdresurs. Anhöriga måste i första hand få vara anhöriga och närstående, och föräldrar måste i första hand få vara föräldrar. Stödet till anhöriga till människor med psykisk ohälsa eller funktionsnedsättning brister på många håll. Att vara närstående till en person som drabbas av psykisk ohälsa oavsett ålder får många konsekvenser. Det påverkar hälsa, social situation, ekonomi, livskvalitet och levnadsvillkor. Studier har t.ex. visat att närstående som vårdar psykiskt sjuka löper en ökad risk för depression. Det finns nu ett nationellt när det gäller anhörigstöd till äldre kvinnor och män, men inget motsvarande när det gäller stöd till anhöriga och närstående till flickor, pojkar, kvinnor och män med funktionsnedsättning. Vi föreslår att frågan utreds om hur man kan samla stöd och kunskap när det gäller anhörigas och närståendes stöd till personer med funktionsnedsättning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Personer med utländsk härkomst får generellt sett mindre offentlig vård och omsorg än svenskfödda. I stället får anhöriga ge det stöd och den hjälp som behövs. Det kan vara som personlig assistent, som anhörigvårdare eller som ett oavlönat omsorgsarbete. är det kvinnor som får ta det stora ansvaret. Många svenskfödda föräldrar till ett barn med funktionsnedsättning beskriver hur svårt det är att få kunskap om och rätt till samt att samordna myndigheters olika stöd och insatser. Ännu svårare är det om man har mindre kännedom om det svenska samhället och av språkliga skäl har svårare att ta till sig information. Flera insatser kräver att man själv känner till dem och aktivt söker dem. I många andra länder finns det också en annan syn på människor med funktionsnedsättning och där är det familjen som tar hela ansvaret. Detta kan krocka rejält med den svenska synen på självständigt boende, utbildning osv. Det finns ett stort behov av att utveckla metoder för att nå närstående med utländsk bakgrund. bör därför få i uppdrag att i vägledningen särskilt lyfta fram hur stödet och informationen ska utformas för att också nå närstående med utländsk bakgrund som stöder anhöriga med funktionsnedsättning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 12Våld mot kvinnor med funktionsnedsättning har tidigare motionerat om att tillsätta en bred utredning för att undersöka det våld som män utsätter kvinnor och flickor med funktionshinder för. för avskaffande av diskriminering av kvinnor uppmanar i sin rapport att anstränga sig ytterligare för att bekämpa våldet mot kvinnor med funktionsnedsättning. Kommittén beklagar bl.a. att det saknas uppgifter om våldet mot denna grupp av kvinnor och att de utsätts för diskriminering när det gäller skydd mot våld. kom med en rapport om omfattningen av mäns våld mot kvinnor med funktionsnedsättning. Rapporten visade att kvinnor med funktionsnedsättning i allmänhet utsätts för mäns våld i ungefär lika hög grad som kvinnor utan funktionsnedsättning. Det fanns dock vissa skillnader. Det var vanligare att kvinnor med funktionsnedsättning blev kallade nedsättande saker och att männen fick dem att känna sig underlägsna. När det gäller kvinnor med måttlig eller lindrig utvecklingsstörning verkar deras situation vara särskilt bekymmersam. En fjärdedel av kvinnorna som lever i ett förhållande uppger att deras nuvarande partner är våldsam mot dem och en tredjedel hade blivit slagna innan de fyllt . En av fem utvecklingsstörda kvinnor har försökt ta sitt liv. Enligt en undersökning från () har av de kvinnor som kommer i kontakt med psykiatrin varit utsatta för fysiska eller sexuella övergrepp. Även har i undersökningen av våld mot kvinnor med psykisk funktionsnedsättning (2005) visat på att denna grupp av kvinnor är mer utsatt för våld än andra kvinnor. Jämförelser tyder på att dessa kvinnor även utsätts för sexuellt våld i högre? utsträckning än kvinnor utan psykisk funktionsnedsättning. konstateras att kunskapen och medvetenheten om problemen är starkt begränsad, vilket leder till att kvinnornas behov ofta förbises. Mäns våld mot kvinnor med funktionsnedsättning kan vara särskilt svårt för omgivningen att upptäcka eftersom kvinnan ofta är beroende av förövaren när det gäller dagliga behov som mat, sömn och hygien. Det kan även vara förövaren som bistår kvinnan när det gäller kommunikation med omvärlden, i kontakter med myndigheter, skola, vänner osv. En kvinna med en funktionsnedsättning kan även ha svårt att själv skaffa hjälp för att komma ur en relation med en våldsam man. Även kvinnor med intellektuella funktionshinder är särskilt utsatta. Enligt saknar många kvinnojourer möjlighet att ta emot kvinnor med psykisk funktionsnedsättning. visar också i en rapport (2003) att kvinno- och brottsofferjourerna har svårt att ta emot kvinnor med fysisk funktionsnedsättning. Detta trots att dessa kvinnor precis som kvinnor utan funktionsnedsättningar ofta måste fly från sina hem vid misshandel i en nära relation.