mot · GX02Ju265 · 2009-09-30 00:00:00 — En allvarlig brist som uppmärksammats är att har ett bristande barnperspektiv som ger en hög toleransnivå när det gäller att inte utreda barns behov. uppger cirka hälften av respondenterna i granskningen att det inte finns tillräckligt med insatser för de utsatta kvinnorna i deras kommun/stadsdel. Samtliga granskade kommuner och stadsdelar har kritiserats för brister. Det handlar om bristande information, samordning, statistik, mål för arbetet, hot- och riskbedömningar, system för kvalitetsgranskning och uppföljningar m.m. för avskaffande av diskriminering av kvinnor är i sin rapport oroad över att stöd till våldsutsatta kvinnor varierar mellan kommunerna och att vissa kommuner inte kan erbjuda skyddat boende för alla våldsutsatta kvinnor, bl.a. kvinnor med särskilda behov. Det är nu hög tid för regeringen att ta dessa uppenbara brister på allvar. För att kommunerna på bästa sätt ska kunna ta sitt ansvar för att tillgodose våldsutsatta kvinnors behov måste kunskapen om mäns våld mot kvinnor bli bättre. Ökad kompetens är t.ex. en av de åtgärder som i föreslår i sin kartläggning (2008). anser att samtliga anställda inom den kommunala bör delta i kompetensutveckling kring sexualiserat våld och s.k. hedersrelaterat våld, våld i samkönade relationer samt mäns våld mot kvinnor med funktionsnedsättningar eller missbruksproblem. För att stimulera en kompetensutveckling inom och personal som arbetar med människor med funktionsnedsättning avseende könsrelaterat våld i nära relationer avsätter 55miljoner kronor . Pengar för detta ändamål föreslås i motion för utgiftsområde 9 Hälsovård, sjukvård och social omsorg. Enligt den nya förordningen med instruktion (SFS 2007:825) ska det bl.a. finnas en särskild sakkunnig i jämställdhetsfrågor vid . Vidare framgår det att ska integrera ett jämställdhetsperspektiv i sin verksamhet. I regleringsbrev för anges att ska bidra till att uppnå de jämställdhetspolitiska målen i länet samt redovisa vilka insatser som gjorts. Detta är lovvärt men vi efterlyser en tydligare reglering av länsstyrelsernas () tillsyn över hur kommunerna arbetar mot mäns våld mot kvinnor. I enlighet med Utredningen om kvinnofridsuppdragen (SOU 2004:121) anser att länsstyrelserna () bör göra mer ingående granskningar av kommunernas arbete mot mäns våld mot kvinnor. Därför bör verksamhetsuppföljning, återrapporteringskrav och tillsynsansvar över kommunernas arbete mot mäns våld mot kvinnor skärpas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vi anser även att det behövs en särskild tillsynsfunktion över kommunernas arbete mot mäns våld mot kvinnor vid . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 7.1Kontaktpersoner för våldsutsatta kvinnor Att vara utsatt för våld av en närstående person är traumatiskt och tröskeln för att anmäla ett sådant brott är extra hög. Därför kan det kännas svårt att redogöra för sin situation gång på gång för olika personer. vill att de personer som utsätts för våld i nära relationer ska få särskilda kontaktpersoner hos polisen och . En kontinuerlig och stabil kontakt med myndigheterna skulle stärka kvinnans förtroende för polisen och . Kvinnans vetskap om att någon har en helhetsbild av hennes situation kan också stärka hennes beslut att lämna en våldsam relation. Våldsutsatta kvinnor bör alltså ha rätt till särskilda kontaktpersoner inom polis och socialtjänst. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. föreslår också att kvinnor som tvingats fly från eller som har lämnat sin man, och känner fruktan för våld eller hot om våld från honom, bör ha laglig rätt att återvända till sitt hem för att hämta sina och eventuella barns personliga tillhörigheter i skydd av polis. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 7.2Brist på boende för våldsutsatta kvinnor Den som utsätts för våld i en nära relation får i många fall problem med sitt boende. Dels kan den våldsutsatta bli utslängd från sin partners lägenhet, dels kan hon tvingas fly för att undkomma våldet. I många kommuner är det i praktiken kvinnojourerna som står för insatser när det gäller skyddat boende till utsatta kvinnor och barn (se nedan). Bristen på ekonomiska resurser för långsiktiga lösningar, till exempel när det gäller frågan om boende, är ett av de problem som lyfts upp i kartläggningen av arbete med våldsutsatta kvinnor (2008). Det finns bl.a. behov av fler skyddade boenden i de granskade kommunerna/stadsdelarna men även andra typer av mellanboendeformer. av kommunerna/stadsdelarna i kartläggningen köper boende i andra kommuner vid behov. Bristen på boende för våldsutsatta gör sig gällande även när det gäller hbt-personer som utsatts för våld i nära relationer. Enligt SKL (Utveckling pågår. En kartläggning av kvinnofridsarbetet i kommuner, landsting och regioner, 2009) erbjuder 80procent av kommunerna skyddat boende på kvinnojour som bedrivs ideellt. Akut skyddat boende finns vanligtvis i kommunerna medan mera långsiktigt boende sällan kan erbjudas. Problemet med att kommunerna inte kan erbjuda våldsutsatta kvinnor ett lämpligt boende handlar till stor del om den generella bristen på bostäder. Den av regeringen initierade utförsäljningen av allmännyttan, som pågår främst i storstadsområdena, gör inte saken bättre. Att det byggs bra lägenheter till rimliga priser är en grundläggande förutsättning för att kommunerna ska kunna ta sitt ansvar för våldsutsatta kvinnors och barns boende. Kommunerna måste också bli bättre på att samarbeta över gränserna när det gäller boendefrågan, t ex genom att bilda resurspooler med boenden för de personer som utsatts för våld i nära relationer. Läs mer om våra förslag när det gäller skyddat boende nedan under rubriken våld och förtryck. Regeringen bör ge i uppdrag att göra en samlad översyn av kommunernas möjligheter att erbjuda boenden till personer som utsatts för våld i nära relationer samt lägga fram förslag på lämpliga åtgärder. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 8En nationell för utredning av dödligt våld mot kvinnor Forskning visar att en kvinna löper störst risk att utsättas för våld av en man hon har en relation med när hon vill lämna honom. Gränsen mellan att bli svårt misshandlad och dödad är hårfin, vilket de senaste årets många tragedier där kvinnor mördats av pojkvänner, sambos eller makar vittnar om. Enligt Brå:s rapport våld mot kvinnor i nära relationer (2001:11), kände 84procent av kvinnorna som föll offer för dödligt våld gärningsmannen. I knappt hälften av fallen hade den dödade kvinnan haft en nära relation till den våldsutövande mannen. Det är ett stort misslyckande när samhället inte lyckas stoppa våldet och ge utsatta kvinnor skydd och hjälp. har tidigare lagt förslag om att förstärka myndigheternas ansvar genom en nationell som utreder de fall där en kvinna mördats av en närstående man. Syftet är att hitta brister i myndigheternas agerande och förbättra rutinerna i det förebyggande arbetet och förhindra att fler kvinnor mördas. Därför är det glädjande att presenterat ett lagförslag för utredningar då kvinnor har avlidit med anledning av brott i nära relationer (Rapport, artikelnr 2009-126-83). Syftet med utredningsverksamheten är att ge underlag för förslag som ska förebygga att kvinnor utsätts för brott av närstående. föreslås bli utredande myndighet. Lagen om utredningar avseende barn som avlidit i anledning av brott (LuB) har fungerat som modell för det nya förslaget. Vi anser att lagförslaget bör genomföras . Vidare bör målet vara att även utreda de fall där kvinnor blivit grovt misshandlade av närstående män. Frivilliga eldsjälar organiserade i tjej- och kvinnojourer gör enorma insatser för samhället när de i stor utsträckning står för de praktiska stödinsatserna till utsatta flickor och kvinnor. Detta är ett ansvar som kommun, landsting och stat egentligen bör ta. Genom kvinnors ideella frivilligarbete i jourerna kan brottsoffer få relevant hjälp trots att samhällets insatser brister. Kvinnojourernas styrka ligger i att de är skapade av kvinnor för kvinnor. Det är en frizon där ingen ifrågasätter kvinnors och barns upplevelser av våld. Tjej- och kvinnojourerna spelar också en central roll när det gäller att synliggöra och sprida kunskap om våldets mekanismer och konsekvenser. Trots jourernas gedigna kunskap om mäns våld mot kvinnor existerar de fortfarande under osäkra förhållanden. Detta är en paradox då företrädare för polis, socialtjänst och sjukvård själva anser att de lokala kvinnojourerna ger ett mer heltäckande stöd till utsatta kvinnor än vad de själva kan erbjuda. Kvinnojourerna är mycket uppskattade av myndigheter och andra samhälleliga aktörer för sin stora kompetens när det gäller mäns våld mot kvinnor. Många kvinnor söker också hjälp och stöd hos brottsofferjourerna som är ett mycket värdefullt komplement till kvinnojourerna när det gäller stöd till kvinnor och barn som utsatts för mäns våld. finns det kvinnojourer i ungefär hälften av landets kommuner och antalet kvinnor som söker hjälp ökar stadigt. Statistik från för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) visar att medlemsjourerna bara kunde erbjuda skyddat boende till hälften av de kvinnor som var i behov av det. ökade antalet förfrågningar från kommun, polis och skola med . Detta visar att det behövs mer resurser till kvinnojourerna. Förra mandatperioden var med och genomförde en satsning på närmare 100miljoner kronor på resurser till våldsutsatta kvinnor och barn. Medlen fördelades till kommuner och ideella kvinno-, tjej- och brottsofferjourer för att utveckla omhändertagandet av brottsoffer. Genom handlingsplanen mot mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer har regeringen tillfört kommunerna utvecklingsmedel i syfte att förstärka kvinnojoursverksamheten och kvalitetsutveckla stödet till våldsutsatta kvinnor och barn på lokal nivå. Detta är lovvärt men långtifrån tillräckligt. Tyvärr är det fortfarande svårt för kvinnojourerna att göra långsiktiga planeringar för sin verksamhet. Kvinnojourerna behöver kontinuerlig finansiering för att kunna bedriva ett fungerande arbete på lång sikt. drivs verksamheten i projektform och är beroende av tillfälliga satsningar. Mycket av jourernas tid går åt till att ansöka om nya projektpengar. Enligt en utvärdering från ROKS av processen vid fördelning av statliga medel för är variationen stor bland medlemsjourerna när det gäller uppfattningen om hur samverkan med kommunen fungerade. En knapp tredjedel anser att samarbetet inte fungerade väl eller att det inte fungerade alls. Enligt utvärderingen har den ändrade politiken lett till att jourerna är utlämnade till kommunernas goda vilja, vilket ger upphov till klara orättvisor i ett jämförande perspektiv. I vissa fall tycks det vara en direkt antifeministisk hållning särskilt från chefstjänstemän och ibland politiker som spelat en roll för jourens möjlighet att göra en ansökan. Den avslutande slutsatsen är att samverkan under tvång mellan ideella kvinnojourer och motsträviga kommuner tenderar att misslyckas. När kommunen är ovillig att ansöka om medel bör jouren därför ha möjlighet att söka på egen hand. För att komma till rätta med problemen kring jourernas finansiering föreslår vi att regeringen återkommer med en plan för hur staten ska ta sitt långsiktiga ekonomiska ansvar för kvinnojourernas arbete. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Regeringen har även avsatt medel för en utvärdering och utveckling av kvinnojourerna. Målet är enligt handlingsplanen att stärka förutsättningarna för ett förbättrat och mer kunskapsbaserat arbete. ska utvärdera arbetssätt och metoder som används av kvinnojourer i deras arbete med våldsutsatta kvinnor och barn i dialog med för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) och (). anser dock att utvärderingen även bör omfatta brottsofferjourernas arbete med våldsutsatta kvinnor. Vidare är det problematiskt om syftet med utvärderingen är att styra frivilliga organisationers arbete. Vår förhoppning är att så inte är fallet och att detta garanteras av att utvärderingen ska ske i dialog med ROKS och SKR. Om brottsofferjour för hbt-personer skriver vi mer nedan. Att bli utsatt för sexuellt våld, som våldtäkt, är något av det mest kränkande brott en människa kan bli utsatt för. Detta vittnar många våldtäktsoffer om. Det vanligaste är att förövaren är en man och den som utsätts för våldtäkten en kvinna. anmäldes 3924 våldtäkter där offret var kvinna och 101 våldtäkter där offret var en man. Detta visar att våldtäkt och annat sexuellt våld, precis som mäns våld mot kvinnor, är ett strukturellt problem. har antalet anmälda våldtäkter i mer än tiodubblats (Brå). har flest våldtäktsanmälningar per capita i , 58 per 100000 invånare (2008). Detta är 35 gånger så många som i övriga nordiska länder och ca 1020 gånger fler än länderna i Öst- och (Diesen och Diesen, Övergrepp mot kvinnor och barn, 2009). Det finns inga säkra svar på om det är det faktiska antalet våldtäkter eller anmälningsbenägenheten som ökat. Större undersökningar om förekomsten av våldtäkt i saknas. Enligt Nationella trygghetsundersökningen (Brå, 2008) uppskattas 52000 personer (0,) ha utsatts 2007. Enligt internationella studier beräknas mörkertalet, d v s sexualbrott som aldrig anmäls, uppgå till mellan . Sexuellt våld förekommer även mellan hbt-personer. Kunskapen om det faktiska antalet sexualbrott där både förövare och offer, eller en av dem, är hbt-person är ännu mindre än när det gäller mäns sexuella våld mot kvinnor. Det är få brott som anmäls och mörkertalet antas vara mycket stort. Samhället och rättsväsendet har varit dåliga på att uppmärksamma och hantera denna typ av brott och det finns ett stort behov av vidare diskussion och kompetenshöjning hos berörda myndigheter för att hantera dessa frågor. Amnesty publicerade en undersökning om svenska folkets attityder till våldtäkter (Var går gränsen? En attitydundersökning om våldtäkt). Resultatet av attitydundersökningen är nedslående då den bl.a. tyder på att många ungdomar, speciellt unga killar, i större utsträckning än andra åldersgrupper tycker att våldtagna kvinnor bär en del av skulden för brottet. En vanlig attityd bland unga män är att om kvinnan varit alkoholpåverkad eller om hon har flörtat med förövaren så får hon skylla sig själv. För att motverka och förändra de oroande attityderna bland ungdomar behövs politiska initiativ. har länge krävt satsningar på genuskunskap i lärarundervisningen och på skolans sex- och samlevnadsundervisning, som är mycket ojämn och på många håll i stort sett obefintlig. Vi vill att ämnet ska få eget utrymme på schemat. Men det behövs även en större informationskampanj som kan användas som diskussionsunderlag bland ungdomar. , och Nationellt bör ges i uppdrag att ta fram ett material att använda i skolor och på andra ställen där ungdomar träffas. Undersökningen visar även på tydliga könsskillnader bland befolkningen i stort. Män lägger generellt sett större ansvar på den våldtagna kvinnan. Något som kan motverka detta är en satsning på en bred opinionsbildande kampanj. Detta skedde på området mäns våld mot kvinnor, då ansvarade för en kampanj som bl.a. utgjordes av affischering i kollektivtrafiken. Kampanjen bör utformas på ett sådant sätt att den vänder sig till olika målgrupper. Regeringen bör alltså ta initiativ till en nationell upplysningskampanj som syftar till att minska antalet våldtäkter. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10.2Högre kvalitet på förundersökningar vid våldtäkt Ett stort problem är att de attityder bland främst unga män som Amnestys undersökning påvisade även finns bland de myndighetspersoner som har i uppgift att bekämpa mäns våld och sexuellt våld mot kvinnor. Så länge föreställningar som att berusade kvinnor som haft någon form av relation med förövaren innan våldtäkten har sig själva att skylla florerar bland poliser, åklagare och domare kommer attityderna att fortleva. Dessutom riskerar föreställningarna om våldtagna kvinnor att påverka myndighetspersonerna i deras yrkesutövning, vilket är ett stort problem för alla våldtagna kvinnors rättstrygghet. När det gäller relations- eller s.k. uppraggningsvåldtäkter är det mycket vanligt att mannen under förhör kommer med en samtyckesinvändning, dvs. att kvinnan gav samtycke till att ha sex. En sådan ord-mot-ord-situation leder ofta till bevissvårigheter vilket gör att fallet läggs ned eller mannen frias efter eventuell rättegång. Bevissvårigheter är en orsak till att de flesta våldtäktsanmälningar sållas bort redan på ett mycket tidigt stadium under polisutredningen. var åtalsfrekvensen för våldtäkt jämfört 2004. Trots att anmälningarna ökat tiofalt har antalet åtalade för våldtäkt legat mellan 100 och 200 personer (Diesen och Diesen, Övergrepp mot kvinnor och barn, 2009). Ett ytterligare problem är utredningarnas kvalitet. Till stor del handlar detta om utbildningsfrågor, vilket vi återkommer till nedan. Men det handlar också om hur polis och åklagare i allmänhet bedriver dessa förundersökningar. Tyvärr förekommer det i alltför stor utsträckning att förundersökningar om våldtäkt läggs ner t.o.m. innan uppenbart enkla och rutinmässiga åtgärder har genomförts. Såväl brottsoffer som vissa åklagare och poliser kan berätta historier om att män som borde ha misstänkts för våldtäkt inte ens har kallats till förhör och att förekommande förhör ofta är betydligt mindre ifrågasättande än vad som är normalt vid polisförhör. En undersökning av förundersökningar från visar att så stor andel som av de misstänkta aldrig blev hörda av polisen. I samma undersökning var det bara i av våldtäktsärendena som målsägandebiträde utsågs under förundersökningen (Diesen och Diesen, Övergrepp mot kvinnor och barn, 2009). Det finns även en alltför utbredd föreställning om att många våldtäktsanmälningar är falska. Forskning från visar att av anmälningarna i det undersökta materialet kunde anses vara falska eller misstänkt falska. En svensk undersökning visar att polis och åklagare inte i någon av de misstänkt falska anmälningarna hänvisade till att kvinnans trovärdighet var bristande utan till andra orsaker som för sen anmälan, brist på skador, orimlig berättelse, psykisk sjukdom och psykosociala problem, ovilja att medverka i utredningen och att kvinnan anmält att hon våldtagits förut (Diesen och Diesen, Övergrepp mot kvinnor och barn, 2009). Samma omständigheter leder ofta till att förundersökningen läggs ned. I praktiken medför detta att särskilt utsatta grupper av kvinnor som hemlösa, missbrukare och psykiskt sjuka m.fl. saknar rättsväsendets stöd när det gäller anmälda sexualbrott. Enligt Amnestys rapport nedlagt våldtäkt och mänskliga rättigheter i de nordiska länderna (2008) är brottsoffrets sociala status oerhört viktig för möjligheten att bli trodd av polisen. Även detta finns det fler som kan vittna om. Amnesty menar att när det gäller vissa grupper av kvinnor är svårigheterna att bli trodda, och därmed att få rättslig upprättelse, så stora att man kan tala om diskriminering. De grupper som lyfts fram är unga kvinnor, i synnerhet om de varit berusade vid tillfället för våldtäkten, asiatiska och östeuropeiska kvinnor som lever med svenska män, kvinnor i prostitution, kvinnor med psykosociala problem och kvinnor som tidigare anmält våldtäkt. På grund av risken för ord-mot-ord-situationer är den tekniska bevisningen viktig när det gäller våldtäkter. En av de bevismöjligheter som finns är de rättsintyg som skrivs efter läkarundersökning av den våldtagna. Enligt uppgifter från en undersökning i tidningen uppsökte 596 personer akutmottagning för våldtagna kvinnor. av dessa gjorde en polisanmälan, men åklagare begärde endast ut rättsintyg i av fallen. Enligt Brå uppsöker av alla i landet som polisanmält våldtäkt också sjukvården. Det finns med andra ord förutsättningar för att i högre grad än vad som görs använda sig av teknisk bevisning för att gå vidare med förundersökningar. Det är av oerhörd vikt för de våldtagna kvinnorna och för alla kvinnors tilltro till rättsväsendet att en anmälan om en så pass stor kränkning tas på allvar. Ett rättsintyg är möjligen inte alltid nödvändigt för att leda ett fall till åtal, men torde vara det i en betydligt större andel av fallen än vad som redovisas från akutmottagning för våldtagna kvinnor. Särskilt upprörande är det när ett fall läggs ner utan att rättsintyg överhuvudtaget begärts ut. Amnesty har föreslagit att regeringen ska inrätta en för att hitta brister i förundersökningar och föreslå åtgärder. Kommissionen bör enligt Amnesty vara oberoende från polis- och åklagarväsendet, även om samarbete självklart är nödvändigt. Vi stödjer Amnestys krav. Regeringen bör inrätta en oberoende kommission för att kartlägga brister i förundersökningar om våldtäkt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Även om överfallsvåldtäkterna endast utgör av det totala antalet våldtäkter, så innebär rädslan att bli överfallen och våldtagen en stor begränsning av kvinnors frihet. Därför är det viktigt att man efter rapporterade överfallsvåldtäkter snabbt kan vidta åtgärder för att gripa misstänkta gärningsmän. Ett grundläggande problem är den bristande samordningen när det gäller spaningen. Utredarna ser inte alltid att det finns andra våldtäkter där samma tillvägagångssätt använts eller våldtäktsmän med samma signalement i ett annat polisdistrikt. En systematisk samverkan sker alltför sällan och trots dataregister och dna-teknik har förmågan hos polisen att finna förövare av överfallsvåldtäkter snarare minskat än ökat (Diesen och Diesen, Övergrepp mot kvinnor och barn, 2009). I storstäderna har gärningsmän troligen större möjlighet och benägenhet att utföra sina brott på mer vitt skilda platser, t.ex. utefter en särskild tunnelbane- eller busslinje. Detta försvårar för polisen att se mönster i våldtäkterna då områdena är indelade i olika polismästardistrikt. Vi anser därför att det finns skäl att inrätta samordningsgrupper mot överfallsvåldtäkter, i synnerhet i storstäderna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10.4Obligatorisk utbildning om sexualiserat våld Under förra mandatperioden drev på arbetet för ökade kunskaper om mäns våld mot kvinnor samt en förstärkning av jämställdhetsperspektivet i hela rättsväsendet. Vi såg till att kunskapshöjande insatser inom rättsväsendet kom igång. Det är dock långt kvar tills alla led i rättskedjan har tillräckliga kunskaper om sexualiserat våld och mäns våld mot kvinnor och därför måste det kompetenshöjande arbetet fortsätta. Alla aktörer måste ha kunskap om maktstrukturerna som ligger bakom sexualbrott och mäns våld mot kvinnor, och kunskap om hur bemötandet av utsatta kvinnor och barn ska ske. Bemötandet av brottsoffer för sexualbrott är oerhört viktigt eftersom det påverkar den utsattas vilja att delta i utredning och eventuell rättegång. Ett bemötande som upplevs som dåligt och kränkande får ofta motsatt effekt, vilket leder till en ond cirkel där ännu färre våldtagna kvinnor vill göra polisanmälan. Att höja kompetensen hos samtliga myndigheter som kommer i kontakt med kvinnor och barn som utsatts för sexualbrott är därför oerhört viktigt såväl för brottsoffrens rättstrygghet som för väl genomförda förundersökningar och därmed möjligheterna till upprättelse. Vi vet att det förekommer att kränkande och ovidkommande frågor ställs till brottsoffret i samband med polisanmälan, brottsutredning och rättegång. Det är inte acceptabelt. Polisen och måste utveckla sin förhörsmetodik med utgångspunkt i relevant forskning om sexualiserat våld och reaktionerna efter en våldtäkt. Polisen, åklagarna och domstolarna måste även utveckla bemötandet med utgångspunkt i kunskap om sexualbrottsoffers särskilda behov. För att säkerställa ett bättre bemötande av offer för olika former av sexualbrott måste satsningen på utbildning och kompetenshöjning om sexualiserat våld och mäns våld mot kvinnor i rättsväsendet intensifieras.