· GW10170 · 2009-01-15 18:58:57 — Jag fortsätter att samtala om och fokusera lite på just läkarens roll.Läkarens roll har alltid kännetecknats av de tre orden bota, lindra, trösta. Vi vet att läkarkåren är delad i den här frågan, alla är inte överens. Det bekräftar bara komplexiteten i frågan. Det är ändå en övervägande majoritet av läkarkåren som inte kan tänka sig läkarassisterad aktiv dödshjälp. Men om vi tänker oss ett scenario där de här tre ledorden skulle kompletteras med assisterad dödshjälp inser vi att uppdraget som läkarna får egentligen blir fullständigt omöjligt.Man kan också fundera över vilka läkare som ska tvingas genomföra den här handlingen, framför allt också vad som kommer att hända med dem. Det är inte alltför spekulativt att förmoda att det inte kommer att vara de äldsta professorerna och specialisterna som kommer att utföra den här handlingen utan förmodligen ganska unga underläkare, kanske småbarnsföräldrar.Det finns också forskning som tydligt gör gällande att människor som dödar andra människor förändras i psyket. Är det rimligt att låta de här unga läkarna, som kanske är småbarnsföräldrar, utföra den här handlingen? Det kan man fundera kring.De allra flesta läkare anser också att den här handlingen är helt oförenlig med deras uppdrag. Det går inte att både bota och döda. Läkarna skulle därför inte vara den grupp som är lämplig att utföra detta, menar många läkare. En helt annan yrkesgrupp skulle i så fall behövas, om nu detta genomförs, vilket vi absolut får hoppas inte sker.Min sista fråga till socialministern är därför: Delar du uppfattningen att de nuvarande uppdragen som läkarkåren har inte är förenliga med ett eventuellt tilläggsuppdrag som skulle handla om att avsluta livet? Jag vill börja med att åter, som jag gjorde i mitt förra inlägg, säga att jag har den största respekt för som politiker, även för hur han hanterar politiken i stort, men jag saknar respekt för de argument som dödshjälpsförespråkarna för fram. Det måste jag också vara tydlig med.När man, som jag nämnde i mitt förra inlägg, pekar ut enskilda ömmande exempel som ett motiv för dödshjälp och ställer en barbarisk stat som vill förhindra deras sätt att korta sitt lidande mot dem är man ändå i grunden ute efter att definiera en slags rangordning för livets och dödens förutsättningar mellan människor. Det är det jag så starkt vänder mig mot.När jag tar ordet pseudoliberal tolkning i min mun menar jag att det finns ett otäckt elitistiskt förhållningssätt i detta resonemang. De här ömmande fallen, där man kanske utom allt tvivel kan visa att just de mycket få fallen har tagit ställning på rätt sätt, för med sig att de som befinner sig i den gråzon, som kanske är mångdubbelt för att inte säga tiopotensfaldigt mycket större, som tvekar och vacklar puffas ut på detta sluttande plan, som har varit uppe i debatten, i och med att de i sin svaga ställning inte kan försvara sin position. Det är det som är faran med att gå in och tala om svårt sjuka enskilda människor i stället för att titta på problemet i sin helhet.Avslutningsvis ska jag kommentera en av fyra punkter, nämligen att olika sätt att bedriva passiv dödshjälp inom sjukvården skulle vara ett motiv för att utreda det här. Det är tyvärr fel, för den typ av passiv dödshjälp som vi har bygger på att läkare och sjukvård inte är lika. En del är mer kompetenta att hantera vissa sjukdomar. Då kan gränsen för passiv dödshjälp vara en helt annan än den är för en annan läkare som inte hanterar detta. Det här har sjukvården kunnat hantera på ett mycket ansvarsfullt sätt, och kritik har inte riktats mot det. Om man däremot ska utreda det här och skapa strikta riktlinjer hamnar vi i ett moras. Det finns, tycker jag, en rad starka argument för att bibehålla den ordning som vi har . Jag kan hålla med om att det finns ett visst mått av gråzon, och kanske ett visst mått av gråzon måste finnas i den här typen av svåra frågor.Några av de argument som för mig är väldigt viktiga - jag tror att Finn tangerade ett av dem i sitt första inlägg - är när det handlar om att det alltid finns utrymme för att människor gör fel. Man begår ett misstag vid diagnosen. Är det så att det leder till att en människa tar sitt liv är det naturligtvis irreversibelt, någonting som inte går att ordna i efterhand.Vi har frågan om ett sluttande plan, som är ett argument som jag ofta värjer mig mot. Man måste naturligtvis pröva varje fråga för sig. Det är väldigt svårt att se framför sig att man försöker göra två saker , alltså att samhället entydigt försöker motverka självmord med den ena handen och med den andra underlättar genomförandet. Jag tror kort sagt att det här leder till att människovärdet devalveras.Jag tror också att det här är någonting som skulle skapa stora bekymmer inom sjukvården för sjukvårdspersonalen. Det är någon som ska utföra den här handlingen. Det är samma människor som i egenskap av läkare har erkänt sig till en läkaretik som har klargjort vad som är uppgiften, att bota, lindra och trösta. Det här är någonting helt annat.För min del landar inte, som jag har sagt tidigare, slutsatsen av att människor som är svårt sjuka hamnar i en önskan att förkorta sina liv på att livet ska förkortas, utan snarare på att flera bättre åtgärder ska vidtas för att människor ska vilja leva även i en situation där de vet att det är kvar. Det finns väldigt mycket mer att utveckla när det gäller behandling mot smärta och när det gäller den personliga närvaron i livets slutskede som har väldigt stor betydelse för att lindra den ångest som människor av naturliga skäl ofta känner.Eva ställde en fråga som handlar om just förenligheten mellan å ena sidan de uppgifter som personal inom hälso- och sjukvården har och å andra sidan en ny uppgift, om detta blir verklighet. Nej, jag tycker inte att det är förenligt. Jag tror att det skulle leda till bekymmer för personal inom hälso- och sjukvården och även naturligtvis skapa en osäkerhet omkring sjukvårdens roll. Jag tycker att den uppgiften ska vara entydig, att hälso- och sjukvården alltid står i livets tjänst för att hjälpa människor. Men vi behöver bli bättre på just de delar som jag nämnde alldeles . Jag tackar för en viktig debatt i en viktig fråga. Jag lyssnar och försöker lära. Jag är lekman, är doktor.Läkarna vidtar olika åtgärder som leder till döden. Man avbryter insatser. Man sätter inte in insatser. Man sätter in narkos. Finn säger att det är lite olika praxis och olika gränsdragningar mellan olika läkare och sjukhus. Låt läkarkåren fortsätta att bestämma!Jag vill nog som medborgare ha samhällsregler i botten som reglerar gränsdragningen mellan den mycket svåra verkligheten, med den oerhörda teknik som vi har i läkarevetenskapen, och det som jag tar upp, nämligen när kroppen lider svårt men kan hänga i lite till. Men när man tar bort alla insatser och den enskilde uttrycker en vilja, med sin mänskliga integritet och sitt värde uthålligt säger sig vilja sluta - och det finns sådana fall - säger och andra: Det tror inte jag att du vill. Jag bestämmer att du inte får det. Det är i de fallen jag menar att du trots allt har en knäckpunkt. Samhället bestämmer och vet bättre än den enskilde i dessa lägen, och det handlar självfallet inte om människor som är deppiga.Frågans aspekter har kommit fram väl. har talat väl, och jag har talat så gott jag har kunnat. Smer är kunnigt och har tagit upp frågan. Debatten får fortsätta, och jag har stort förtroende för socialministern. ursäktade sig med att han är lekman, liksom jag. Men i den här frågan, som i så många andra, tycker jag att man kan säga att den är för viktig för att överlåta den till enbart experter. Det här är en fråga som ska diskuteras av många. Det här är verkligen inte vilken fråga som helst utan det här är en fråga som vi alla förr eller senare ställs inför att diskutera för vår egen del, för nära anhöriga och så vidare. Jag tror att det är positivt om man har diskuterat och tänkt igenom frågorna. De är ingalunda lätta. Jag tror, liksom , att diskussionen kommer att fortsätta och att vi kommer att få skäl att komma tillbaka till den lite senare.Jag lovar att jag ska följa debatten med stort intresse även fortsättningsvis. Det jag kan lova mer aktivt är att arbeta för att med olika medel förbättra den palliativa vården så att så få människor som möjligt ska känna en längtan efter att avsluta sitt liv.