frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — hänvisade till vad som har anförts i ingivna yttranden till JO samt tillade följande. Jag började min enda anställning inom som extra åklagare på Åklagarkammaren i . utnämndes jag att vara rådman och gjorde därför sista arbets- dagen på Åklagarkammaren i . Som framgår av yttranden från och Åklagarkamma- ren i övertog jag ärenden från 2 009 /1 0:JO1 , då denne tillträtt en annan anställning inom . Enligt min minnesbild arbetade med att avveckla ärenden på åklagartjänsten i även efter det att han hade tillträtt den nya anställningen. Jag har inget minne av just det aktuella ärendet och när jag övertog det. Inför att jag skulle sluta och därför överlämna ärenden diskutera- des både arbetsläget allmänt och vissa ärenden på åklagartjänsten särskilt. I ett beslut anförde chefsJO följande. En förundersökning ska enligt 23 kap. 4 § andra stycket bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Hon eller han ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara samt ge dem som biträder henne eller honom behövliga direktiv för arbetet (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen [1947:948]). I lagen (1994:260) om offentlig anställning () finns bestämmelser om disciplinansvar. Enligt 14 § får en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oakt- samhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Disciplinpåföljd får emellertid, enligt 17 §, meddelas bara om arbetstagaren från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot henne eller honom. Vidare gäller, enligt 18 § , att när en åtgärd har vidtagits för att åtal ska väckas mot en arbetstagare, får arbetsgivaren inte inleda eller fortsätta ett disciplinärt förfarande med anledning av vad som har föranlett åtgärden. Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott. Av utredningen framgår att be- slutade att göra anmälan om misstänkt tjänstefel och att en sådan anmälan inkom till åklagarkammaren . , , lades förundersökningen ned med motiveringen att det som tjänstemannen låtit komma sig till last inte var av beskaffenhet att böra föranleda ansvar för tjänstefel. Eftersom den ifrågasatta handläggningen avsåg händelser var det då inte möjligt för att pröva frågan om disciplinansvar. Som framgått av den redovisade regleringen i lagen om offentlig anställ- ning kan, sedan en gärning av annan orsak än bristande bevisning inte ansetts vara något brott, ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas. De straff- och disciplinrättsliga förfarandena står således i ett sådant samband med var- andra att en befattningshavare som gjort sig skyldig till ett felhandlande som ansetts inte utgöra en straffbar gärning likväl kan komma att åläggas en disci- plinpåföljd. Mot denna bakgrund anser jag för min del att det bör kunna krä- vas även av en åklagare vid en allmän kammare, som har att hantera en för- undersökning rörande misstanke om tjänstefel, att denne sätter sig in i de regler som gäller om ärendet senare skulle komma att hanteras i disciplinrätts- lig ordning. 2 009 /1 0:JO1 Det förhållandet att en åklagare således måste beakta tidsfristen i lagen om offentlig anställning kan medföra att särskilda åtgärder behöver vidtas för att förundersökningen ska drivas framåt med tillräcklig skyndsamhet. En åklaga- re bör därför t.ex. i sina direktiv till polisen informera om vad som gäller. Det kan emellertid även självfallet inträffa att anmälan om brott görs så sent att tidsfristen för utkrävande av disciplinansvar tämligen snart löper ut eller re- dan har överskridits. I det aktuella fallet synes emellertid ingen av de åklagare som handlagt förundersökningen ha uppmärksammat att tidsfristen gällt och det förefaller således som om polisen inte informerats om fristen. När det först gäller handläggning konstaterar jag att inga andra utredningsåtgärder än ett förhör som hölls vidtogs från det att han gav direktiv till dess att nya direktiv gavs . Jag har i och för sig inte anledning att betvivla hans uppgifter om att han därutöver haft muntliga kontakter med utredaren. Mot bakgrund av den särskilda frist som gällde i ärendet borde förundersökningen emellertid ha drivits på med större aktivitet, vilket också givetvis skulle ha dokumenterats. kan inte undgå kritik för dessa brister. Av utredningen har vidare framkommit att han togs i anspråk för att handlägga ett större ärende och att han sedan slutade sin anställning vid kammaren . har uppgett att hon inte har någon minnesbild av det aktuel- la ärendet och således inte vet när hon övertog det. har dock angett att hon slutade övertog förunder- sökningsledarskapet. fram till dess att hon slutade sin tjänstgö- ring vid kammaren har inte några handläggningsåt- gärder vidtagits, trots att utredningen redovisades . Efter- som den ovan angivna tidsfristen gällde fanns det, när så skedde, anledning för att med viss skyndsamhet vidta de åtgärder som erfordra- des. Även med beaktande av att hon vid tillfället inte hade stor erfarenhet som åklagare kan inte heller hon undgå viss kritik. övertog ansvaret för ärendet /2008. Det har framkommit att han tämligen omgående därefter begärde in vissa handlingar från och påminde i saken. När han efter, såvitt han minns, flera påminnelser fick beskedet från Försäkringskas- san att det inte var möjligt att efterkomma hans begäran lades förundersök- ningen ned. Utöver det förhållandet att muntliga kontak- ter med företrädare för även efter februari borde ha doku- menterats, finner jag inte anledning att kritisera hans handläggning. 2 009 /1 0:JO1 Placering av samtliga intagna på en avdelning i en kriminalvårdsanstalt i avskildhet m.m. (Dnr 173-2007) anförde i två anmälningar mot Kriminalvården, vilka kom in till JO den 12 respektive , bl.a. följande. placera- des samtliga 32 intagna på avdelning C i anstalten i avskildhet enligt 50 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) med hänvisning till att det fanns misstanke om otillåten telefonutrustning på av- delningen. var avskildhetsplacerad med stöd av denna bestämmelse hölls inte något förhör med honom. Avskildhetsplaceringen hävdes , och samtliga intagna placerades i avskildhet enligt 20 § kriminalvårdslagen. Kriminalvården hänvisar i det beslutet om avskild- het till utredningsåtgärder som styrker misstankar om otillåten tel.utrustning finns inom anstalten. Under avskildhetsplaceringens första dag visiterades G.A:s bostadsrum och han kroppsvisiterades, utan att någon otillåten utrustning påträffades. han var placerad i avskildhet enligt 50 § kriminalvårdslagen förvägrades han vistelse utomhus. bifo- gade tre beslut rörande avskildheten till sin anmälan. I detta ärende har också handlagts två anmälningar till Justitiekanslern () rörande bl.a. besluten om avskildhet, vilka anmälningar överlämnats hit med hänvisning till det pågående ärendet här. Det gäller anmälningar dels från M.K. (J.K:s dnr 238-07-21), dels från P.M. (J.K:s dnr ). I M.K:s anmälan till JK togs klagomål upp rörande bl.a. samma förhållanden som G.A. anmält till JO. Med anledning av att JO hade påbörjat en utredning beträffande G.A:s klagomål fann JK inte anledning att vidta någon ytterligare åtgärd med anledning av M.K:s anmälan. I P.M:s ärende överlämnade JK tillsammans med anmälan Kriminalvårdens yttrande över PM:s anmälan till JK. Inga särskilda utredningsåtgärder har företagits hos JO i något av ärende- na. Delar av G.A:s behandlingsjournal inhämtades och granskades. Anmälning- arna remitterades därefter till Kriminalvården för yttrande. I sitt svar anförde myndigheten (huvudkontoret), genom stf generaldirektören , bl.a. följande. Kriminalvården har inhämtat utredning från anstalten och Region . Av utredningen har följande framkommit. 2 009 /1 0:JO1 Försvarligheten av ett så omfattande ingripande bygger helt på att åtgärden står i proportion till faran som undanröjs. När det gäller innehav av otillåten kommunikationsutrustning finns historiskt ett styrkt samband med väpnade fritagningar, narkotikahandel, beställning av mord och annan planering av grov brottslighet. Således måste Kriminalvårdens och det allmännas intresse av att brottslighet hindras, i vart fall under verkställighet av fängelsestraff, väga tyngre än intagnas intresse av att undergå temporär avskildhetsplacering. Dessutom är en säker verkställighetsmiljö, fri från narkotika och brotts- planering, till gagn även för den som verkställer sitt fängelsestraff med en önskan om återanpassning. Av varandra oberoende uppgifter (bl.a. teknisk spaning) indikerade att mobiltelefoner fanns inom anstaltsområdet. Tidpunkter och andra iakttagelser gjorde att den misstänkta kretsen kunde begränsas till avdelning C, en s.k. normalavdelning bestående av 32 platser som bygger på att hela gruppen skall kunna vistas i gemensamhet. Erfarenhetsmässigt vet man att otillåtet mobiltelefoninnehav hanteras så att en större krets delar på en telefon; i vissa fall förekommer att intagna har eget telefonkort som sedan används i den gemensamma telefonen. Det fanns i här aktuellt fall inte skäl att anta att saken skulle förhålla sig på annat sätt än det vanligen förekommande sättet. Bedömningen initialt blev därför att samtliga intagna på avdelningen behövde placeras i avskildhet enligt 50 § KvaL för utredning. Sådant beslut fattades . Förhör påbörjades i anslutning till att placeringsbesluten fattades, men sattes inte ned i skrift förrän i ett sena- re skede. För en av de intagna hävdes avskildhetsplaceringen sedan det klarlagts att han inte direkt kunde bindas till otillåtet bruk av mobil- telefon. Under pågående utredning framkom även fortsättningsvis indikatio- ner på otillåten utrustning, bl.a. förekom mobifinderutslag som indikerade att illegal telefonutrustning fanns. Vistelsen enligt 50 § KvaL fortgick till . P.g.a. anstal- tens byggnadstekniska utformning och av logistiska skäl var det inte möjligt att under den tiden medge utevistelse i enlighet med 13 § KvaL, då detta skulle ha omöjliggjort den begränsning av kommunikationsmöjligheten mel- lan de intagna som var nödvändig. hade man ännu inte säkerställt att det inte fanns någon otillå- ten telefoniutrustning kvar. Anstalten bedömde därför att det var nödvändigt att även fortsättningsvis avskilja berörda kvarvarande intagna på avdelning C. Placeringarna övergick därför till placeringar enligt 20 § 1 st 1 p KvaL. När placeringarna övergick till placeringar enligt 20 § 1 st 1 p KvaL med- gavs promenader för de berörda i så snabb takt som detta var möjligt. För att kunna bereda så många intagna som möjligt så stor lättnad som möjligt (21 § KvaL) bestämdes promenadtiden . , då man var förhållandevis säker på att det inte fanns någon otillåten telefoniutrustning, hävdes avskildhetsplaceringarna. I kompletterande skrivelse från kriminalvårdsinspektören framgår följande. Avskildheten inleddes i anslutning till normalöppningstid . Efter att sedvanliga morgonrutiner avklarats inleddes arbetet med visitationer av personer och celler. Med avbrott för lunch och middag pågick visitationerna och förhören fram till dess att kvällsrutinerna inleddes . Arbetet organiserades med utgångspunkten att visitationsarbetet skulle utföras av den mest skickade personalen och att övertid inte skulle tas ut. Avsikten var att säkerställa att otillåten kommunikationsutrustning hittades eller att det kunde fastställas att sådan inte längre fanns. bedrevs spaning med mobifinder, som ger utslag vid telefonikommunikation. Visita- tionsarbetet och förhör fortsatte . indikerade mobi- finderutslag telefoniaktivitet i någon av cellerna. Under trettonhelgen påträffades ett i en av cellerna. Då utredningen dittills visade att otillåten telefoniutrustning fortfarande sannolikt fanns kvar inom C- 2 009 /1 0:JO1 avdelningen förlängdes besluten om placering i avskildhet, men då enligt 20 § KvaL. Enligt 13 § KvaL skall intagen ha möjlighet att vistas utomhus om inte synnerligt hinder möter däremot. Enligt 20 § första stycket 1 KvaL får en intagen hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggan- de fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för all- varlig skadegörelse på anstaltens egendom. Ett beslut om avskiljande skall enligt tredje stycket omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst . Den som med stöd av bestämmelsen hålls avskild från andra intagna skall enligt 21 § få den lättnad i avskildheten som är möjlig. Innan beslut om avskildhet enligt 20 § meddelas och vid omprövning av sådant beslut skall enligt 22 § de omständigheter utredas som inverkar på frågans avgörande. Protokoll skall föras över vad som kommit fram vid sådan utred- ning. I 49 § KvaL finns en erinran om att bestämmelser om att den villkorliga frigivningen kan skjutas upp finns i 26 kap. 6 och 7 §§ . Enligt samma bestämmelse får en intagen som bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten tilldelas en varning. Under utredningen av frågor som avses i 49 § får en intagen enligt 50 § tillfälligt hållas avskild från andra intagna i den utsträckning det är absolut nödvändigt för att syftet med utredningen inte skall äventyras. Åtgärden får inte bestå längre än . Kan den intagne inte hållas avskild på anstalten, får han placeras i allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till en annan anstalt. Den intagne skall få den lättnad i avskildheten som är möjlig. Frågor enligt 49 § skall enligt 51 § avgöras skyndsamt. Innan beslut om varning meddelas skall förhör hållas med den intagne. Över vad som förekommit vid förhör och annan undersökning skall föras protokoll. Enligt 4 kap. 24 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verk- ställighet i anstalt (KVFS 2006:26, numera 2008:3, JO:s anm.) skall rapport upprättas vid misstanke om att den intagne brutit mot vad som gäller för verk- ställigheten om det inte anses uppenbart obehövligt. Enligt de allmänna råden härtill skall av rapporten framgå bland annat tidpunkt och plats för händelsen, en utförlig beskrivning av händelsen/händelseförloppet, vilken/vilka som varit närvarande, eventuella iakttagelser/upplevelser av den/de inblandade, bak- grundsfakta som till exempel tidpunkt för senaste visitation av ett utrymme och vidtagna åtgärder med anledning av händelsen. Av 4 kap. 25 § anstaltsföreskrifterna följer att förhör skall hållas med den intagne vid misstanke om att den intagne brutit mot vad som gäller för verk- ställigheten. Vid förhöret skall vittne närvara om inte ärendet är brådskande och något vittne inte finns att tillgå. Anledningen till att vittne saknas skall dokumenteras. Av de allmänna råden till bestämmelsen framgår att förhör skall hållas skyndsamt i samband med att intagen har placerats i avskildhet på grund av misstanke om eller konstaterad misskötsamhet. Detta gäller oavsett följderna av den eventuella misskötsamheten. I samband med förhöret skall den intagne om möjligt få ta del av den rapport som ligger till grund för beslut om avskildhet. Om innehållet inte bedöms kunna lämnas ut till den intagne bör man i allmänna ordalag redogöra för orsakerna till avskildheten. Enligt 8 kap. 2 § anstaltsföreskrifterna skall frågan om meddelande av var- ning enligt 49 § KvaL prövas i anslutning till misskötsamheten. Enligt de allmänna råden härtill bör bland annat innehav av otillåten telefonutrustning föranleda att varning meddelas. Enligt 8 kap. 3 § anstaltsföreskrifterna skall anstalten, vid misstanke om misskötsamhet, skyndsamt utreda det inträffade. Vid det förhör som enligt 51 § KvaL skall hållas med den intagne skall vittne närvara, om det inte 2 009 /1 0:JO1 brådskar och vittne inte finns att tillgå. För det fall vittne inte är närvarande skall orsaken därtill dokumenteras. Enligt de allmänna råden skall utredning- en vara så fullständig som möjligt. Eventuella oklarheter skall redas ut. Ut- redningen skall bedrivas noggrant och objektivt, och omständigheter som talar till den intagnes förmån skall noga redovisas. Den intagne bör få ta del av utredningsmaterialet senast vid förhöret. Om materialet inte kan lämnas ut på grund av sekretess bör innehållet redogöras för i allmänna ordalag. Efter utredning skall enligt 8 kap. 4 § anstaltsföreskrifterna beslut fattas i saken. Beslutet får endast grundas på omständigheter som den intagne hörts om. Enligt 20 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal (KVFS 2006:14, numera 2008:11, JO:s anm.) skall anteckningar föras löpan- de. I journalen skall införas alla beslut som har fattats, viktiga händelser samt väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder om klienten. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i häkte eller under verkställigheten skall antecknas. Innehav av otillåten kommunikationsutrustning utgör ett sådant brott mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten att det i sig kan aktuali- sera bestämmelserna i 4951 §§ KvaL. En första fråga är då om bestämmel- sen går att tillämpa på det sätt som skett i förevarande fall, dvs. att en intagen som inte kan uteslutas från delaktighet i misskötsamheten avskiljs, eller om det krävs konkret misstanke riktad direkt mot en eller flera intagna för att kunna avskilja dessa. I förarbetena till 50 § KvaL anfördes att bestämmelsen skulle kunna till- lämpas om sprängmedel eller narkotika påträffats inom anstalten och det för utredningens skull är nödvändigt att hindra de intagna som kan misstänkas vara inblandade att kommunicera med varandra (prop. 1975/76:165 sid. 20). I ett beslut (refererat i JO:s ämbetsberättelse 1980/81 sid. 253) anförde JO att en förutsättning för en tillämpning av 20 och 50 §§ KvaL är att föreliggande omständigheter pekar i riktning mot en viss eller vissa intagna. JO ansåg att även om det kunde befaras att ett flertal intagna på avdelningen var inblandade i de rymningsförberedelser som där var fråga om kunde misstanke om inblandning knappast avse samtliga intagna på avdel- ningen, som då var fler än 50. I beslut (dnr 1794-1996) de- lade JO dåvarande bedömning att 50 § KvaL kunde tillämpas för att avskilja samtliga intagna på en avdelning med ett tiotal in- tagna där ingen kunde uteslutas från misstanke om delaktighet i det i ärendet aktuella sabotaget (utlösande av ett larm). I beslut (dnr 2751-2003) fann JO att beslut om att avskilja samtliga intagna på en avdelning efter att ett larm utlösts två gånger möjligen skulle kunna beslutas med stöd av 50 § KvaL. anför i sitt betänkande (SOU 2005:54) att 50 § KvaL är restriktivt utformad och menar att en förutsättning för att ett avskil- jande skall få ske med stöd av bestämmelsen är att omständigheterna pekar mot en viss eller vissa intagna. Kommittén anför vidare att det är tveksamt om bestämmelsen kan användas för att avskilja fler intagna än JO- beslut (sid. 477). Av det anförda framgår att rättsläget inte är helt entydigt. Det torde vara klart att det krävs någon form av misstanke mot en intagen för att denne skall kunna avskiljas med stöd av 50 § KvaL. Hur konkret denna misstanke skall vara är dock oklart och det måste rimligen bero på bland annat hur många intagna och vilken typ av misstanke det är fråga om. JO:s beslut rörde ett rymningsförsök från en stor avdelning där det skett åverkan på ett galler och där ett bågfilsblad hittats vid visitation, medan beslutet rörde en liten avdelning där samtliga intagna kunde tänkas vara inblandade. 2 009 /1 0:JO1 det nu aktuella fallet är det fråga om en avdelning som storleksmässigt ligger emellan de båda andra och fråga är om förekomsten av en mobiltelefon som enligt Kriminalvårdens erfarenhet normalt används av flera intagna. Krimi- nalvården gör mot denna bakgrund bedömningen att omständigheterna peka- de på att samtliga inblandade kunde misstänkas för inblandning och att anstal- ten således torde ha haft grund för sin tillämpning av 50 § KvaL. I samman- hanget bör noteras att fråga inte är om något kollektivt beslut. Individuella beslut har fattats för samtliga intagna. Att dessa är utformade på ett likartat sätt beror på att de grundar sig på samma lagrum och samma omständigheter. Det bör vidare noteras att för en av de intagna hävdes avskildhetsplaceringen i princip omgående då det kunde konstateras att denne inte hade någon berör- ing med det otillåtna innehavet. Fråga är härefter om 20 § första stycket 1 kan tillämpas på det sätt den gjordes vid beslutet om avskildhet . Först kan noteras att bestämmelsen i och för sig kan tillämpas på en grupp intagna under förutsätt- ning att det fattas beslut på individuell basis (JO:s beslut , dnr 3503-2005). För att avskildhet med stöd av denna bestämmelse och här torde det vara momentet om föreliggande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa som är aktuellt skall kunna beslutas torde emellertid krävas att det föreligger en konkret risk för våld eller hot baserat på tillförlitliga uppgifter (prop. 1975/76:165 sid. 21 jfr med prop. 1980/81:1 sid. 17). Det framgår vare sig av anstaltens beslut eller av utredningen i övrigt att det har förelegat någon sådan risk. Beslutet att placera G.A. i avskildhet med stöd av 20 § KvaL torde således vara felaktigt. Anstalten kan inte undgå kritik härför. I sammanhanget bör dock noteras att regeringen i lagrådsremissen Några ändringar i kriminalvårdslagstiftningen föreslår att 17 § KvaL skall ändras på så sätt att det blir möjligt att avskilja samtliga eller vissa intagna från varandra om det är nödvändigt för att upprätthålla ordning- en eller säkerheten i anstalten. Kriminalvården har ingen anledning att ifrågasätta anstaltens uppgifter om möjlighet för de intagna att vistas utomhus. Vad slutligen gäller förhöret av G.A. uppger anstalten att de intagna börja- de förhöras i anslutning till att besluten om avskildhet fattades men inte sattes ned i skrift förrän i ett senare skede. Kriminalvården kan inte se att detta för- faringssätt i sig strider mot bestämmelserna i , anstaltsföreskrifterna eller journalföreskrifterna. Av G.A:s behandlingsjournal framgår emellertid inte annat än att han förhördes , det vill säga då avskildheten hade pågått i . Detta är inte förenligt med det skyndsamhetskrav som gäller. Förhöret hölls dessutom då förutsättningar för av- skildhetsplacering av G.A. enligt vad som anförts torde föreligga. Inte heller för detta kan anstalten undgå kritik. Upplysningsvis meddelas att bland annat den här aktuella händelsen, efter klagomål av en annan intagen på avdelningen, är under granskning av JK i JK:s ärende . Kriminalvården skall yttra sig till JK (Kriminalvårdens dnr 05-2007-8357). yttrade sig över remissvaret. P.M., som också var intagen i anstalten , klagade till JK över att anstalten systematiskt beslutar om kollektiva isoleringar med stöd av 20 och 50 §§ kriminalvårdslagen. ignorerar anstalten bestäm- melser om bl.a. utredning, protokollföring, journalföring och individuell prövning. Trots att han skött sin anstaltsvistelse hade han gång på gång place- rats i avskildhet enbart på den grunden att han inte kunde uteslutas från miss- tanke. redogjorde för fyra tillfällen där hela avdelningen placerats i 2 009 /1 0:JO1 avskildhet: då det fanns misstanke om otillåten telefonut- rustning, då en misshandel ägde rum på promenad- gården, då en intagen misshandlades inne på avdelning- en och då det fanns misstanke om otillåten telefonutrust- ning. I samtliga dessa fall borde anstalten, enligt P.M., genom enkla åtgärder ha kunnat utesluta intagna från misstanke i stället för att placera samtliga intagna i avskildhet. Kriminalvården (huvudkontoret), genom stf generaldirektören , anförde i sitt yttrande beträffande P.M:s klagomål bl.a. följande.