frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — Beslutsfattaren har uppgivit att det skedde av rent administrativa skäl på grund av systemets (RAR) uppbyggnad. Vid samtal med RAR-ansvarig, kommissarie , har emellertid framkommit att en slutredovisning av aktuell ärendetyp inte ska utföras på det sätt som skett och information om rätt han- tering av systemet kommer därför spridas. Det är naturligtvis inte meningen att förundersökning ska behöva inledas, om så endast , om det inte föreligger rättsliga skäl. anser att ett spridande av denna information är tillräcklig för att förebygga framtida felaktigheter. C.F. yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att polismännens påståen- den i vissa delar var felaktiga. I ett beslut anförde chefsJO följande. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. kroppsvisitation. Begränsningar i dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 12 § första stycket samma kapitel göras genom lag. Om det finns anledning att anta att det har förövats ett brott som kan följas av fängelse, får enligt 28 kap. 11 § kroppsvisitation göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet för eftersökande av föremål som är underkastade beslag eller annars till utrönande av omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen om brottet. Som polismyndigheten har angett har JO vid ett flertal tillfällen uttalat att för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs att det före- ligger konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den miss- tänkte har begått den gärning som misstanken avser. Omständigheterna måste alltså vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke. Det är däremot självfallet inte möjligt att lägga fast några mer bestämda riktlinjer för vad som ska krävas för att en misstanke ska anses vara skälig. Frågan får i stället besvaras från fall till fall, och i de flesta fall finns därvid ett visst ut- rymme för olika bedömningar. Jag vill först nämna att jag naturligtvis inte har någonting att invända mot att polisen som ett led i sitt brottsförebyggande arbete vad gäller narkotika- missbruk bland ungdomar tar kontakt med ungdomar i olika sammanhang för att på så sätt informera om riskerna med narkotika, men även för att försöka förhindra och tidigt upptäcka missbruk. Som framgått tjänstgjorde de nu be- 2 009 /1 0:JO1 rörda polismännen vid och arbetade med just sådana frågor vid tillfället. Det var också mot den bakgrunden som de tog kontakt med H.F. Vad som därefter inträffade är emellertid något oklart. C.F. har exempelvis uppgett att H.F. inte sprang från platsen utan att han försökte gå därifrån men hindrades och att polismännen begärde att få gå igenom H.F:s fickor innan han ville gå från platsen. Jag kan således konstatera att polismännens redogö- relse för händelseförloppet skiljer sig något från de uppgifter som anmälaren lämnat till JO. Jag finner det inte meningsfullt att genom ytterligare utred- ningsåtgärder försöka klarlägga exakt vad som inträffade vid tillfället. I den anmälan som upprättades med anledning av ingripandet mot H.F. an- tecknades att han när polismännen tilltalade honom gav intryck av att vara misstänksam och mycket nervös, att han hade försökt springa ifrån patrullen, att han svarade undvikande på frågor, att polismännen uppfattade det som om han hade något att dölja och att han på fråga om han hade någon narkotika på sig klappade/kände på sina byxfickor. På grund av detta ansågs H.F. vara skäligen misstänkt för narkotikabrott genom innehav, och beslut om kropps- visitation fattades och verkställdes. Att en person beter sig underligt, uppträder nervöst eller undviker kontakt med polisen kan inte i sig anses ge grund för misstanke om brott, än mindre för misstanke om ett konkret brott av ett visst slag. Inte heller kan passivitet från den misstänktes sida tillmätas någon betydelse vid bedömningen av brottsmisstanken. Eftersom en misstänkt aldrig är skyldig att tillhandahålla uppgifter eller material som kan användas som bevisning mot honom själv kan man inte heller dra några slutsatser av det förhållandet att han vägrar att frivilligt medverka i utredningen (, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 39 och 605). Enligt min mening var uppgifterna i polisanmälan knappast tillräckliga för att anse att H.F. var skäligen misstänkt för narkotikabrott genom innehav. Uppgiften att polismännen uppfattade det som om H.F. hade något att dölja tyder också på att det till viss del snarare handlade om spekulation från po- lismännens sida än ett beslut enbart grundat på konkreta omständigheter. I polismyndighetens yttrande till JO har dock förutom nämnda omstän- digheter i polisanmälan hänvisats till att H.F. var blek i ansiktet och hade glansiga ögon vid tillfället, vilket enligt myndigheten är ett vanligt tecken på narkotikabruk, liksom till att en av polismännen tyckte sig känna igen H.F. från sammanhang som kan förknippas med narkotikabruk (vilket senare visa- de sig vara felaktigt). Om nu dessa omständigheter låg till grund för beslutet om skälig misstanke/kroppsvisitation borde de självfallet också ha noterats i polisanmälan. Jag vill här peka på vikten från kontroll- och rättssäkerhetssyn- punkt av att ett beslut om tvångsmedel dokumenteras klart och noggrant med bl.a. angivande av samtliga grunder för beslutet. Många polismän, särskilt de som arbetar med narkotikafrågor, har givetvis skaffat sig erfarenhet och kunskap för att med hög grad av säkerhet kunna avgöra om en person är påverkad av narkotika, t.ex. genom ögonundersök- ningar. Om en polisman anser att en person uppvisar symtom som är typiska för narkotikabruk kan det vara tillräckligt för att personen i fråga ska anses 2 009 /1 0:JO1 vara skäligen misstänkt för narkotikabrott. Det kan då också finnas skäl såväl för ett beslut om kroppsbesiktning i form av blod- eller urinprovtagning som för ett beslut om kroppsvisitation i syfte att söka efter rester av den narkotika som personen misstänks ha brukat. Det förhållandet att en person uppvisar vanliga tecken på narkotikapåverkan, t.ex. ofrivilliga ryckningar i ögonen (nystagmus), utgör också ofta en viktig del i den helhetsbedömning som görs för att avgöra om en person är skäligen misstänkt för att ha brukat narkotika. uppvisade symtom som är vanliga tecken på narkotikabruk är det, enligt min uppfattning, något märkligt att de ingripande polismännen inte också gjorde bedömningen att H.F. var skäligen misstänkt även för narkotika- brott genom eget bruk. I så fall hade det varit naturligt att även besluta om kroppsbesiktning och inte bara låta H.F. fortsätta sin hemfärd efter den utför- da kroppsvisitationen. Det är naturligtvis mycket vanskligt att vid en granskning i efterhand avgö- ra om ett ingripande i ett fall som det nu aktuella var korrekt eller inte. Jag har dock för min del svårt att förstå de redovisade omständigheterna på nå- got annat sätt än att det väsentligen var H.F:s nervösa uppträdande och hand- lande vid tillfället som låg till grund för att polismännen ansåg att det förelåg skälig misstanke om narkotikabrott genom innehav. Med anledning av att en av polismännen tyckte sig känna igen H.F. vill jag också framhålla att självfallet måste stor försiktighet iakttas vid användandet av sådan informa- tion vid beslut om straffprocessuella tvångsmedel inte minst om man inte är helt säker på uppgiften. Även om det finns utrymme för olika, var för sig godtagbara, bedömningar i denna typ av ärenden, anser jag alltså slutligen för min del att ingripandet mot H.F. inte var invändningsfritt. Med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört avslutas ärendet. Fråga om vilandeförklaring i förvaltningsrätten kritik mot polismyndighet för att handläggningen av ett vapenärende uppskjutits i avvaktan på domstolsprövning av ett överklagande av myndighetens beslut i ett annat vapenärende (Dnr 1792-2007) . framställde klagomål mot i län för handläggning av vapenärenden (tillstånd att förvärva och inneha ammunition för samlingsändamål). Från polismyndigheten infordrades handlingarna i ärendena dnr (nedan kallat ärende A) och (nedan kallat ärende B). Av handlingarna framgick bl.a. följande. 2 009 /1 0:JO1 I ärende A beslutade polismyndigheten att avslå en ansö- kan från . om tillstånd att för samlingsändamål förvärva ammuni- tion (2 500 patroner). Beslutet överklagades av . . kom in till polismyndigheten med ytterli- gare en ansökan om tillstånd att för samlingsändamål förvärva ammunition (100 patroner avsedda för europeiska skjutvapen), ärende B. Polismyndighe- ten underrättade . om att den skulle avvakta länsrättens avgörande i ärende A innan ansökan i ärende B behandlades. I en skrivelse till polismyndigheten ifrågasatte . detta besked med hänvisning till 7 § förvaltningslagen. upphävde Länsrätten i län polismyndighetens beslut i ärende A och överlämnade målet till polismyndigheten för utfärdande av tillstånd för . att för samling inneha högst 2 500 patroner avsedda för nordamerikanska handeldvapen. överklagade länsrät- tens dom och Kammarrätten i meddelade pröv- ningstillstånd i målet. Enligt en ärendeanteckning i ärende B avvaktade polis- myndigheten kammarrättens beslut i ärende A innan beslut meddelas i ärende B. Ärendet remitterades till polismyndigheten som anmodades att lämna upplys- ningar om och yttra sig över vilka rättsliga överväganden som föregått myn- dighetens beslut att avvakta med att ta ställning till ansökan i ärende B innan ärende A är avgjort. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar i vilket anfördes bl.a. följande. vill inledningsvis klargöra att man är fullt medveten om innebörden av 7 § förvaltningslagen. Av 7 § förvaltningslagen framgår bl.a. att varje ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att sä- kerheten eftersätts. Enligt förarbetena till denna bestämmelse uttalade departementschefen att paragrafen närmast bör uppfattas vara av målsättningskaraktär (prop. 1985/86:80 s. 24). Vidare konstateras att en viktig utgångspunkt i ärende- handläggningen skall vara att myndigheten fattar materiellt riktiga beslut. I och Warnling-Nereps bok (s. 77) framgår vidare att handläggningstiden från anhängiggörandet till avgörandet inte kan anges generellt utan beror bl.a. på ärendets beskaffenhet. I detta fall har polismyndigheten primärt grundat sitt beslut beträffande ärende B utifrån handläggningsmässiga aspekter. I FAP 551-3 (RPSSFS 2006:12, s. 31) framgår följande Tillståndsgivning för innehav av ammunition för samling bör vara frikostig så länge innehavet har en begränsad omfattning t.ex. en eller två patroner av samma kaliber inom ett visst kaliberintervall. Vid tillståndsgivning till en större samling eller sam- ling av mindre ammunitionsförpackningar, högst 50 skottsförpackningar, bör regelmässigt krävas att sökanden anger en bestämd inriktning på samlingen och att han eller hon genom en tidigare, begränsad samling, visat ett varaktigt intresse för ammunitionssamling. anser att båda samlingsärendena har flera berörings- punkter och beslutade därför att låta ärende B vila i av- vaktan på länsrättens bedömning av ärende A. Huvudskälet till detta var att polismyndigheten ville se vilken bedömning domstolen gjorde avseende mängden ammunition för samling. Detta beslut ansåg polismyndigheten vara 2 009 /1 0:JO1 av väsentlig betydelse för ärende B:s fortsatta handläggning då det inte var klarlagt vad som i lagens mening varit att anse som begränsad omfattning. ansåg vid beslutstillfället att de kommande domskälen skulle vara av stor betydelse för riktigheten i myndighetens materiella pröv- ning. meddelade länsrätten i sin dom varvid domsto- len upphävde polismyndighetens tidigare beslut. överkla- gade polismyndigheten länsrättens dom. meddelade kam- marrätten polismyndigheten prövningstillstånd i ärendet. Anledning till att polismyndigheten valt att ännu inte påbörja handlägg- ningen av ärende B är att om kammarrätten ogillar polismyndighetens yrkan- de i ärende A är det uppenbart onödigt att bereda ärende B. Detta skulle i så fall kunna beviljas direkt, med anledning av att sökt ammunitionsmängd i ärende B endast uppgår till 100 st. . bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret, varvid han bl.a. anförde följande. Ärendena är helt skilda både till inriktning och till kvantitet, varför han har svårt att förstå varför polismyndigheten kopplat samman dem. Det finns inte något juridiskt hinder för polismyndigheten att, oavsett utgång- en av det första ärendet, behandla hans ansökan om samlingslicens för 100 patroner. Därefter infordrades handlingar (bl.a. ärendeanteckningar i ärende och kammarrättens dom i mål 1194-07) samt inhämtades muntliga upplysningar från polismyndigheten, varvid sammanfattningsvis följande kom fram. Med bifall till polismyndighetens överklagande upphävde kammarrätten i dom länsrättens dom och fastställde polismyndighetens beslut . hade ännu inte medde- lat något beslut i ärende B. Enligt vapenhandläggaren avvaktar man nu Regeringsrättens avgörande med anledning av att . har överklagat kammarrättens dom. I ett beslut anförde stf JO Ragnemalm följande. Av 2 kap. 1 och 2 §§ vapenlagen (1996:67) framgår att tillstånd krävs för att inneha skjutvapen eller ammunition och att polismyndigheten prövar frågor om sådant tillstånd. Enligt 2 kap. 8 § vapenlagen får den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning utan särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om ammunitionen är avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten till innehav av vapnet avser. Tillstånd att i andra fall inneha ammunition får meddelas bl.a. enskilda personer, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte kommer att missbrukas. Ytterligare bestämmelser finns i vapenförordningen (1996:70). Vidare har meddelat föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen (FAP 551-3). I det nu aktuella ärendet har polismyndigheten valt att avvakta länsrättens avgörande i ett mål avseende tillstånd att förvärva 2 500 patroner (avsedda för nordamerikanska handeldvapen) innan den behandlade senare till polismyndigheten inkomna ansökan om tillstånd att förvärva 100 patroner (avsedda för europeiska skjutvapen). Myndigheten har därefter ytterligare 2 009 /1 0:JO1 låtit prövningen av ansökan i det senare ärendet vila i avvaktan på först kammarrättens och Regeringsrättens avgörande. Även om polismyndigheten inte uttryckligen förordnat om ärendets vilan- deförklaring, kan det de facto sägas röra sig om en sådan. Innan jag kommer in på frågan om det sakligt motiverade i myndighetens förfarande, vill jag säga något om möjligheterna att över huvud tillgripa vilandeförklaring inom förvaltningsrätten. Enligt 32 kap. 5 § får ett mål vid en allmän domstol för- vilande under vissa i lagrummet angivna förutsättningar. Någon mot- svarande regel finns inte vare sig i förvaltningsprocesslagen (1971:291) eller förvaltningslagen (1986:223). Ingen av dessa lagar och allra minst den kort- fattade förvaltningslagen är emellertid avsedd att på ett uttömmande sätt reglera förfarandet. En rättsutveckling genom praxis är förutsedd. I rättsfallet RÅ 2005 ref. 33 har Regeringsrätten således utan särskilt lagstöd ansett sig kunna vilandeförklara ett mål i avvaktan på att meddelat ett av annan domstol (HD) begärt förhandsavgörande. Institutets existens inom förvaltningsrätten är därmed numera fastslagen. Därav får man naturligtvis inte dra slutsatsen, att möjligheterna att fördröja avgörandena i förvaltningsärenden skulle ha vidgats. För förvaltningsmyn- digheternas vidkommande gäller enligt 7 § förvaltningslagen den grund- läggande principen, att varje ärende där någon enskild är part skall handläg- gas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Det innebär att dröjsmål kan tolereras endast om det är oundgängligen nöd- vändigt för att avgörandet ska vila på ett tillfredsställande underlag. Oavsett grunden för uppskovet och hur det formuleras som vilandeförklaring, bord- läggning etc. ska parten eller parterna givetvis informeras om anledningen till fördröjningen och i görligaste mån ges en prognos om när ett slutligt ställ- ningstagande är att vänta. har i det nu aktuella fallet anfört bl.a. att förvaltnings- domstolarnas bedömning i ärende A var av väsentlig betydelse för den fort- satta handläggningen av ärende B. Jag kan emellertid för min del inte se att ett slutligt domstolsavgörande skulle vara av sådan vägledande betydelse för eller annars ha ett sådant samband med prövningen av senare ansökan att det på grund härav funnits anledning till uppskov. En sådan för- dröjning bör som regel för övrigt endast godtas om det väntade avgörandet i högre instans är mycket nära förestående. Jag kan här konstatera att det nu dröjt och utan att polismyndigheten prövat ansökan i ärende B. Det är enligt min mening oacceptabelt att i ett ärende som det här aktuella avvakta ett avgörande från en högre instans . Med den kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet. 2 009 /1 0:JO1 Den s.k. beslagsförbudsregelns tillämplighet beträffande elektroniska handlingar (Dnr 2138-2007) framförde i en anmälan klagomål mot dåvarande kammaråklagaren , , åklagarkammaren i . Han var missnöjd med att en dator i vilken lagrades bl.a. e-postkorrespondens mellan honom och hans före detta hustru, , hade tagits i beslag och med att kor- respondensen därefter hade åberopats som bevisning i en rättegång vid Öster- sunds tingsrätt där han och O.O. Handlingar i bl.a. tingsrätts mål B 860-03 och åklagarkammarens i ärende C-7-703-02 infordrades och granskades. Av den inhämtade utredningen framgick bl.a. att J.F. var miss- tänkta för skattebrott och bokföringsbrott och att en husrannsakan i O.O:s bostad i syfte att eftersöka bokföringsmaterial hade verkställts . Vid husrannsakan beslagtogs en dator i vilken bl.a. e- postkorrespondens mellan J.F. Denna korrespondens till- fördes förundersökningsprotokollet och åberopades senare som bevisning i rättegången vid tingsrätten. Ärendet remitterades till för upplysningar och yttran- de över åklagares hantering av den aktuella e-postkorrespondensen. (dåvarande riksåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från vice chefsåklagaren (här uteslutna). Det upplystes att hade slutat sin anställning. är misstänkta för att tillsammans och i samråd ha begått skatte- brott och bokföringsbrott. Åtal har väckts mot O.O. och har meddelat dom. Domen är överklagad. Förundersökningen mot J.F. pågår alltjämt eftersom denne synes hålla sig undan. Av handlingarna framgår att J.F. har varit gifta med varandra. var frihetsberövad gjordes en husrannsakan hos henne , varvid bl.a. en dator togs i beslag. Beslaget av datorn har hävts . Vid förhör med O.O. har hon uppgett att hon inte har um- gåtts med J.F. och 2002 har de inte haft så mycket med varandra att göra. Vidare har O.O. vid förhör uppgett att hon och J.F. inte har haft någon personlig kontakt men att han har kontaktat henne per e-post. uppgav slutligen vid förhör att hon inte kom ihåg hur länge sedan det var hon umgåtts med J.F. Vid undersökning av O.O:s dator har korrespondens bestående av e- postmeddelanden mellan O.O. anträffats och skrivits ut. 2 009 /1 0:JO1 postmeddelandena är daterade , , feb- ruari 2005 samt och rör bl.a. den ekonomiska ställningen och hur betalningar skulle göras i olika bolag som var aktuella i förundersökning- en. E-postmeddelandena har intagits i förundersökningsprotokollet och har även åberopats som bevisning vid huvudförhandlingen i tingsrätten till styrkande av att O.O. under delar av aktuell brottstid har varit i behov av pengar samt att de har haft ett bestämmande inflytande över bolagen. E- postmeddelandena har åberopats som bevisning i hovrätten av åklagaren. Efter att ha redogjort för den rättsliga regleringen anförde vidare. I ärendet aktualiseras främst två frågor, nämligen dels vad som gäller vid beslag och kopiering av information som lagrats på dator, dels hur beslags- förbudsregeln ska tillämpas. En innebörd av beslagsförbudsregeln är att skriftliga meddelanden inne- hållande informationsutbyte mellan misstänkt och honom eller henne närstå- ende är skyddade mot beslag. Någon närmare vägledning hur begreppet skriftligt meddelande ska tolkas ges inte i bestämmelsen. Av förarbetena framgår endast att bestämmelsen inte bara avser skriftliga meddelanden utan även andra handlingar, t.ex. läkarjournaler (NJA II 1943 s. 360). Enligt gällande rätt är det tillåtet att under en husrannsakan söka efter in- formation i en dator (SOU 1995:47 s. 184). Med de informationsmängder som är vanliga i datorer är det dock normalt inte praktiskt genomför- bart. Då fråga om beslag uppkommer med anledning av vad som påträffats eller kan komma att påträffas i en dator, torde därför i praktiken inte finnas något annat sätt än att ta denna eller del av datorn i beslag. Det är en nödvän- dighet för en effektiv brottsbekämpning att så kan ske. Ett beslut att ta en dator eller en del av en dator i beslag kan inte anses stå i konflikt med be- slagsförbudsregeln. Åtgärden att på papper skriva ut en elektronisk handling innebär enligt min mening inte heller att en skriftlig handling tas i beslag (se om dessa frågor i Brott och brottsutredning i IT-miljö, Ds 2005:6 s. 303 ff.). Något lagstridigt beslag har det därför enligt min mening inte varit frågan om. Frågan är då om det har funnits hinder att använda de aktuella e- postmeddelandena trots att beslaget av datorn i och för sig inte har varit felak- tigt och den information de innehåller inte har kommit åklagaren till del i strid med gällande rätt. Ändamålet med beslagsförbudsregeln är att skydda förtroligheten mellan vissa personkategorier, däribland den misstänkte och honom eller henne när- stående personer. Vid tillkomsten av beslagsförbudsregeln var vanliga papper den huvudsakliga informationsbäraren. är det troligtvis vanligast att information finns i datorer och liknande. Riksåklagaren har i ett tillsynsärende gällande skriftliga handlingar mellan en misstänkt och en advokat (2006/1152, bifogas) uttalat att ändamålet med beslagsförbudsregeln måste beaktas då innehållet i en beslagtagen dator eller en kopierad hårddisk analy- seras. Det finns därför åklagaretiska skäl som talar mot att elektroniska do- kument används inom ramen för en förundersökning om dokumenten är såda- na att de i pappersform hade omfattats av beslagsförbudet. Skälen får anses vara så starka att de väger tyngre än det brottsbekämpande intresset. I förevarande fall har det inte varit aktuellt att ta korrespondensen i beslag. Mot bakgrund av det tidigare anförda är det min uppfattning att beslagsför- budsregeln ska tillämpas på motsvarande sätt rörande elektroniska dokument som om det varit fråga om beslag av en vanlig fysisk handling. Således får elektroniska dokument inte användas vid brottsutredningen om beslagsför- budsregeln hade varit tillämplig på handlingen om den hade varit i pappers- form. 2 009 /1 0:JO1 Beslagsförbudsregeln gäller enligt sin ordalydelse bl.a. meddelanden mel- lan den misstänkte och en honom eller henne närstående. En särskild fråga är om det har någon betydelse att meddelandet som i aktuellt fall har lämnats mellan två närstående som är misstänkta för att ha begått brott tillsammans. Justitiekanslern har tidigare gjort uttalanden som rör skriftliga meddelan- den mellan misstänkta närstående (se JK 1983 s. 195) och har funnit att be- stämmelsen i 27 kap. 2 § RB om förbud mot beslag av skriftliga meddelanden mellan närstående inte bör anses innehålla något undantag för det fall brotts- misstankarna riktar sig mot såväl avsändaren som mottagaren. har i två fall tagit ställning till hur beslagsförbudet ska tolkas när det gäller advokater. I NJA 1977 s. 403 begärdes tillstånd till hus- rannsakan hos en advokat. Syftet med husrannsakan var att söka efter och ta i beslag originalet till en handling som hade åberopats i fotokopia i en process.