frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — Det är oklart om åklagaren uttryckligen bett polisen göra klart för sjukhuset att den misstänkte var häktad. Det måste dock under alla förhållanden ha stått klart att detta var det centrala skälet till att försöka påskynda att undersökningen genomfördes. Polisen har därefter till åklagaren lämnat besked om att man trots förnyad kontakt med sjukhuset inte kunnat få en annan tid. Enligt min mening har åklagaren då inte haft anledning att göra ytterligare försök för att påskynda sjukhusets handläggning, särskilt med tanke på att polisens minnesbild är att ingen annan tid har kunnat erbjudas bl.a. på grund av personalbrist vid barn- kliniken. Efter att målsäganden undersökts vid barnkliniken bedömde läkaren att undersökningsfynden var sådana att en rättsmedicinsk undersök- ning var nödvändig. Barnläkaren har därför omgående per telefon kontaktat den rättsmedicinska jouren i . Efter åklagarens direktiv har polisen dagen därpå faxat en skriftlig begäran om läkarundersökning till Rättsmedici- nalverket, Rättsmedicinska avdelningen i . Av begäran framgick det bl.a. att det rörde sig om ett häktningsärende. Efter det att begäran inkom till tog det tills dess att målsäganden undersöktes. Då åklagaren ansåg att ärendet drog ut har hon vid upprepade tillfällen kontaktat rättsmedicinska avdelningen för att kontrollera när undersökningen kunde göras. Som förklar- ing till dröjsmålet sades det att undersökningen var komplicerad och att det krävdes tre läkare för att genomföra undersökningen. Av Rättsmedicinalver- kets upplysningar framgår det också att rättsläkaren har prioriterat undersök- ningens kvalitet genom att ordna med vissa särskilda undersökningar, vilka endast görs undantagsvis vid rättsmedicinska undersökningar, även vid miss- tänkta sexuella övergrepp. Efter att målsäganden undersöktes har åklagaren på nytt kontaktat rättsläkaren då upprättandet av rättsintyg drog ut . Tydligen har åklagaren har ringt så ofta att hon blivit ombedd att sluta ringa till Rättsmedicinska avdelningen. Med anledning av dröjsmålet med den rättsmedicinska undersökningen och färdigställandet av rättsintyget har åklagaren varit tvungen att begära förlängd tid för åtals väckande . Med hänsyn till att polisen i begäran om läkarundersökning informerat att det rörde sig om ett häktningsärende och då åklagaren med all sannolikhet även påtalat detta vid alla sina samtal med rättsmedicinska avdelningen torde det ha stått klart för företrädare för den rättsmedicinska avdelningen att den misstänkte var häktad. I vart fall måste det ha stått klart att åklagaren var oerhört angelägen om att ärendet behandlades ytterst skyndsamt. Enligt min mening har åklagaren gjort allt som kan krävas för att påskynda läkarundersökningarna. Undersökningarna har även haft stor betydelse för bedömningen av bevisningens styrka och därmed om det fanns skäl för åtal. Det har därför varit fråga om högst adekvata utredningsåtgärder. Den rätts- medicinska undersökningen har varit komplicerad och omfattande. Med hän- syn till de misstänkta gärningarnas beskaffenhet och utredningens omfattning kan den totala utredningstiden inte anses vara anmärkningsvärt lång. Jag noterar också att åklagaren, när hon begärt förlängd tid för åtals väckande, har redogjort för anledningen härför och att tingsrätten uppenbarligen inte ansett 2 009 /1 0:JO1 att tidsutdräkten varit oproportionellt lång eftersom tingsrätten medgett för- längd tid för åtals väckande. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Av utredningen i ärendet har framkommit att en person häktades på sannolika skäl misstänkt för våldtäkt mot barn m.m. Åtal skulle vara väckt . Dagen före häktningsförhandlingen hade åklagare gett polisen muntliga direktiv om att målsäganden skulle läkarundersökas. I skriftliga direktiv angavs att prioritet 1 var att målsäganden skulle läkarundersökas eftersom de skador som eventuellt uppstått har en tendens att läka fort och väl. Läkarundersökningar av målsäganden kom sedan att genomföras vid barn- och ungdomskliniken på i och vid . Åtal väcktes för grov våldtäkt mot barn m.m. Den misstänkte dömdes vid tingsrätten och frikändes sedermera i hovrätten. En förundersökning ska enligt 23 kap. 4 § andra stycket (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Om en förunder- sökning, som i det aktuella ärendet, rör brott mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och denne är föreligger dessutom ett krav på sär- skild skyndsamhet och i en sådan förundersökning ska beslut i åtalsfrågan vara fattat så snart det kan ske och efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet (se 2 a § förundersöknings- kungörelsen [1947:948]). I de fall då den misstänkte är frihetsberövad gäller särskilda tidsfrister. Av 24 kap. 18 § RB framgår att då rätten beslutar om häktning ska, om inte åtal redan har väckts, rätten sätta ut den tid, inom vilken åtal ska väckas. Tiden får inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Om den utsatta tiden är otillräcklig får rätten medge förlängning av tiden, om detta begärs före tidens utgång. Väcks inte åtal , ska rätten, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med högst hålla ny förhandling i häktningsfrågan och därvid särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Läkarundersökningen vid barn- och ungdomskliniken När det först gäller undersökningen vid barn- och ungdomsklinken kan jag konstatera att det dröjde från det att polis tog kon- takt med läkare vid kliniken till dess att undersökningen genomfördes. När det gäller en läkarundersökning av en målsägande inom ramen för en förundersökning går det inte att generellt ange inom vilken en sådan ska genomföras. Enligt min uppfattning ligger det, även om ett akut behov inte föreligger, i sakens natur att en undersökning av en målsägande bör genomföras så att eventuella skador kan dokumenteras. 2 009 /1 0:JO1 gäller undersökningar av barn framgår dessutom av bl.a. de uppgifter som barnläkaren lämnat vid förhör i målet i tingsrätten att läk- ningsförmågan hos barn är bättre än hos vuxna. Det är således särskilt ange- läget att läkarundersökningar genomförs skyndsamt när målsäganden är ett barn. Som framgått av redogörelsen ovan ställs också i lag krav på särskilt skyndsam handläggning när en målsägande som är utsatts för brott mot person och det ställs även särskilda krav på att en utredning ska bedrivas med stor skyndsamhet när en misstänkt är häktad. Det är i sådana fall viktigt att även de myndigheter som biträder de brottsutredande myndig- heterna i utredningen agerar snabbt. Det är således, såvitt gäller insatser från hälso- och sjukvårdens sida, gene- rellt av stor vikt att resurser fördelas så att en undersökning kan genomföras , såväl för att bevisning om en misstänkt brottslig gärning ska kunna säkras som för att driva en förundersökning framåt och t.ex. säkerställa att en misstänkt inte hålls frihetsberövad längre än nödvändigt. I det aktuella ärendet har anfört att något behov av akut undersökning inte bedömdes föreligga varför man, i enlighet med gällande rutiner, bokade tid när det fanns i förväg inplanerade mottagningstider med en erfaren barnläkare. Vidare har angetts att man, när den aktuella tiden bokades, kom överens om att polisen skulle återkomma om tiden inte var acceptabel. Styrelsen har uppgett att någon sådan kontakt sedan inte togs. Enligt såväl polismyndigheten som togs emellertid en förnyad kontakt med barn- och ungdomskliniken som meddelade att någon tidigare undersökningstid inte kunde erbjudas på grund av personalbrist. Ca- rin har i denna fråga uppgett att hon inte var nöjd med den tid som erbjöds, att hon därför bad polisen att ordna med en tidigare tid för undersök- ningen samt att hon därefter fick besked om att polisen tagit en förnyad kon- takt med barn- och ungdomskliniken och att det då framkommit att en tidigare undersökning inte var möjlig. och har bekräftat uppgifter. har dock inte kunnat erinra sig om hon vid kontakt med läkare vid kliniken nämnde att den misstänkte var häk- tad, men tror att hon gjorde det. Uppgifterna i frågan om huruvida polisen återkom och begärde att under- sökningen skulle genomföras tidigare än är således mot- stridiga. Dokumentationen av vilka åtgärder som polis och åklagare vidtagit under förundersökningen är i stora stycken föredömlig, men på denna punkt saknas dokumentation och polisen kan inte undgå viss kritik för denna brist. Jag har visserligen inte anledning att betvivla de uppgifter som såväl som och lämnat om att kliniken kon- taktats för att försöka få en tidigare undersökning till stånd. Eftersom denna förnyade kontakt inte kommit att dokumenteras har föreliggande utredning emellertid inte kunnat ge besked i t.ex. frågan när kontakten togs eller vem på kliniken som kan ha lämnat besked om att undersökningen inte kunde tidiga- reläggas. Jag har inte funnit det meningsfullt att utreda den saken vidare. Även om utredningen inte gett mig underlag för att rikta kritik mot någon befattningshavare för den tidsutdräkt som uppkommit, konstaterar jag likväl 2 009 /1 0:JO1 att ett dröjsmål innan en läkarundersökning genomförs enligt min uppfattning inte står i överensstämmelse med de krav som i ett sådant här fall bör ställas på skyndsam dokumentation av eventuella skador hos den som misstänks ha varit utsatt för brott. När det sedan gäller den undersökning vid som genom- fördes , efter det att polismyndighetens begäran kommit in, har anfört att det av journalanteckningarna från barn- och ungdomskliniken inte fanns tecken på akut skada och att den medicinska bedömningen med stor sannolikhet inte påverkades av handlägg- ningstiden. Av tingsrättens dom framgår att vid huvudförhandlingen uppgav att hon och en kollega iakttog vissa avvikelser innanför målsägandens ändtarmsöppning som ledde till att de remitterade barnet till Rättsmedicinal- verket. Dessa fynd iakttogs sedan inte vid undersökningen i . Att barn har bättre läkningsförmåga än vuxna skulle, enligt , kunna förklara varför de fynd som gjordes i inte iakttogs vid undersökning- en i . Hon uppgav också beträffande de gjorda iakttagelserna att såda- na fynd normalt inte görs men pekade på att fynden också kunde bero på svår förstoppning. Redan det förhållandet att läkare vid barn- och ungdomsklinken ansåg att det, beroende på vissa iakttagelser som gjorts, fanns skäl att remittera barnet till , talar enligt min uppfattning för att det var angeläget att en rättsmedicinsk undersökning genomfördes . För läkarna på måste det också, av de skäl som anfört, ha framgått att den misstänkte var häktad och att det även av det skälet var viktigt att en undersökning kom till stånd. Mot denna bakgrund tog det, som jag ser det, innan undersökningen genomför- des. Det borde, även om det som anfört var fråga om en noggrannare undersökning än vad som är normalt i liknande fall, ha gjorts försök att få till stånd en sådan. Jag konstaterar vidare att det framgått att rättsintyget faxades till polis- myndigheten , således efter det att undersökningen genomfördes. Av 9 § lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott framgår att ett rättsintyg ska utfärdas och expedieras till den myndighet som har beslutat att inhämta intyget. Det är särskilt angeläget med en skyndsam handläggning bl.a. i ärenden där den misstänkte är frihets- berövad (prop. 2004/05:64 s. 63). En handläggningstid i ett fall som det aktuella är inte acceptabel. Det kom sammantaget att dröja i det närmaste en månad från det att under- sökningen vid begärdes till dess att polisen erhöll rättsintyget. Av utredningen har framkommit att vid flera till- fällen begärde förlängd tid för att väcka åtal och att det huvudsakliga skälet till detta, vid de två sista tillfällena, synes ha varit att hon avvaktade först att undersökningen vid skulle genomföras och sedan att 2 009 /1 0:JO1 hon skulle få tillgång till rättsintyget. Detta är givetvis mycket otillfredsstäl- lande. Det är naturligtvis också otillfredsställande att det tog så mel- lan undersökningarna att det, såvitt framkommit i rättegången, inte kunnat uteslutas att detta påverkat rättegångens resultat. Jag är mot den nu angivna bakgrunden mycket kritisk till handläggning. När det gäller den rättsmedicinska läkarundersökningen vill jag dock framhålla att utredningen även här visar att gjort vad som på henne ankom för att påskynda undersökningen och utfärdandet av intyget. Hennes dokumentation i saken är dock, som påtalat, brist- fällig och hon kan därför inte undgå viss kritik. Mina iakttagelser i detta ärende ger mig anledning att betona vikten av ett nära samarbete mellan de brottsutredande myndigheterna och hälso- och sjukvården, särskilt när det finns misstankar om brott begångna mot barn. Det är från utredningssynpunkt oacceptabelt att det dröjer från det att polisen begär en läkarundersökning av ett barn som kan ha utsatts för brott till dess att den slutliga medicinska bedömningen sker. Det är likaså oacceptabelt, när en misstänkt är häktad, att det därefter dröjer innan åklagare får del av det rättsintyg som ska ingå i underlaget för dennes beslut i åtalsfrågan. har i sitt remissvar pekat på att införandet av Barnahus , vilket är en knutpunkt för samverkan mellan bl.a. polis, åklagare, , barn- och ungdomsklinken och barn- och ungdomspsykiatriska kliniken, har skapat bättre samverkan och rutiner i dessa typer av ärenden. I den del ärendet gäller och har jag sam- rått med justitieombudsmannen under vars tillsyn hälso- och sjukvården samt det rättsmedicinska undersökningsväsendet står. Kritik mot polisen för verkställigheten av ett beslut om hämtning av barn samt uttalanden om en tingsrätts formulering av ett medlingsuppdrag i samband med ett verkställighetsbeslut enligt 21 kap. (Dnr 4908-2007 och 2264-2008) har tillsammans sonen ., född . Frågan om vård- nad, boende och umgänge beträffande J. har varit föremål för domstolspröv- ning . Genom dom av (mål T 5652-05) förordnades att vårdnaden om J., som varit gemen- sam, skulle anförtros fadern . Vidare förordnades att detta skulle gälla även interimistiskt, dvs. utan hinder av att domen inte vunnit laga kraft. Domen överklagades av C.L. Genom dom fastställde Hovrätten över och tingsrättens dom (T 1582-07). 2 009 /1 0:JO1 hade avslagit yrkanden från C.L. om att verkställighet av tings- rättens beslut inte skulle få ske, s.k. inhibition, och om ändring av tingsrättens interimistiska beslut. Hovrättens dom har vunnit laga kraft. ansökte om verkställighet av tingsrättens vård- nadsavgörande. I beslut biföll tingsrätten hans ansö- kan (Ä 3103-07). Tingsrätten förordnade i beslutet vidare bl.a. att J. genom polismyndighetens försorg skulle hämtas från C.L. för att överlämnas till R.L. överklagade beslutet till hovrätten som lämnade hennes överklagande utan bifall (ÖÄ 2093-07). Sedan beslutat att inte meddela prövningstillstånd vann hovrättens beslut laga kraft (Ö 4215-07). Ett första försök från polisen att genomföra hämtning av J. enligt tingsrät- tens beslut gjordes . J. anträf- fades då inte i hemmet. Ett nytt försök att hämta J. gjordes efter det att hovrät- ten hade meddelat sin dom . Inte heller då anträffades han i hemmet. för grov egenmäktighet med barn beslutade en åklagare att anhålla C.L. i sin frånvaro. verkställdes såväl anhållningsbeslutet som beslutet att hämta J. ., som är gift med C.L., framförde i anmälningar klagomål mot bl.a. Han var missnöjd med polisens agerande i sam- band med försöket att hämta J. och i samband med gripandet av C.L. och hämtningen av J. . Tingsrättens verkställighetsbeslut och hämtningsförsöket (dnr 4908-2007) Tingsrättens beslut i ärende Ä 3103-07 och polismyn- dighetens dokumentation beträffande hämtningsförsöket hämtades in och granskades. I huvudsak framkom följande. I tingsrättens beslut förordnades att J. genom polismyndighetens försorg skulle hämtas från C.L. för att överlämnas till vårdnadshavaren . Vidare gavs, med stöd av 21 kap. 2 och 4 §§ (FB), en viss person i uppdrag att verka för att C.L. frivilligt skulle fullgöra vad som ålåg henne (s.k. medling). Något förordnande om inom vilken tid som medlarens upp- drag skulle vara slutfört alternativt att verkställighet inte fick ske innan med- laren redovisat resultatet av sitt uppdrag gavs inte i beslutet. Tingsrättens beslut översändes till polismyndigheten som dagen därpå, dvs. , gjorde ett försök att verkställa hämtningen av J. hade inte underrättat vare sig medlaren eller C.L. om tidpunkten för hämtningen. Hämtningsförsöket misslyckades efter- som J. inte var hemma vid tillfället. Först kontaktade polisen medlaren. 2 009 /1 0:JO1 Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som hade gjorts vid utformningen av hämtningsbeslu- tet i fråga om beslutets verkställbarhet, särskilt med beaktande av att tingsrät- ten i beslutet även förordnat om medling. Tingsrätten (genom , f.d. vid tings- rätt) uppgav i huvudsak följande. Av 21 kap. 4 § framgår att rätten som huvudregel om beslut har fattats att ett barn ska hämtas genom polismyndighetens försorg ska lämna ett uppdrag åt en ledamot eller suppleant i socialnämnden eller en tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt ska fullgöra vad som åligger honom eller henne (medling). Tingsrät- ten fattade ett beslut om sådan medling, vilket framgår av punkt 3 i beslutet. Tanken med lagstiftningen är att, om möjligt, genomföra en överflyttning av ett barn på frivillig väg. Enligt min mening framgår det klart av tingsrät- tens beslut att frivillig fullgörelse först skulle prövas. Enligt remisshandlingarna förekom ingen medling innan polisen försökte verkställa tingsrättens beslut. Jag känner inte till bakgrunden till detta, men menar alltså att det av tingsrättens beslut klart framgick att medling skulle föregå eventuell verkställighet. anmodades därefter att komma in med upplysningar och yttrande över hämtningsförsöket . (länspolismästaren ) gjorde följande bedömning. Vad avser verkställighet av domar enligt regleras polisens uppdrag i 21 kap. 34 och 911 §§ samt 1216 §§ förordning- en om verkställighet av vårdnadsavgöranden (2006:467). Av polisområdets interna delegationsordning framgår att beslut i ärenden avseende hämtning enligt 21 kap. ska fattas av lägst polisin- tendent med undantag för beslut enligt 21 kap. 10 § 2 st om omhändertagande p.g.a. fara för att barnet förs ut ur landet, där beslutet kan fattas av lägst funktionen inre befäl. Rättens beslut om verkställighet enligt ska således under- ställas polisintendent vid polisområdet som enligt 21 kap. 9 § samma lag har att besluta om de åtgärder som ska vidtas i samband med verkställigheten. Det åligger polismyndigheten i enlighet med 12 § förordningen om verkstäl- lighet av vårdnadsavgöranden att underrätta den som har fått uppdrag enligt 21 kap. 4 § 1 st om tidpunkten för åtgärden. Vidare ska polis- myndigheten tillse att både den som har hand om barnet och den som är sö- kande underrättas om åtgärden och att underrättelse lämnas till socialnämn- den, se 12 § förordningen om verkställighet av vårdnadsavgöranden. Av de redogörelser som lämnats i ärendet framgår att rättens beslut inte underställts behörig beslutsfattare vid polisområdet före hämtningsförsöket . Vidare framgår att en kontakt med uppdragstagaren företogs först dagen efter hämtningsförsöket. Därutöver framgår att barnets moder, hos vilken åtgärden skulle vidtas, inte underrättades om tidpunkten för åtgärden före hämtningsförsöket. Hämtning av en underårig med stöd i är en åtgärd som i allmänhet är mycket känslig och förtjänar alltid särskilda överväganden och kräver ett mycket gott omdöme. Det är naturligtvis självklart att den som beslutar om en sådan åtgärd förvissar sig om att gällande bestämmelser följs. Det står klart att polismyndigheten brustit genom att inte ha underrättat den person som tingsrätten gett i uppdrag att verka för att ett frivilligt fullgörande skulle komma till stånd och inte heller har underrättat modern som hade hand om barnet. Brister har sålunda funnits i tillämpningen av gällande bestämmel- 2 009 /1 0:JO1 Tingsrättens beslut föranleder ingen tvekan om att polismyndigheten borde ha kommunicerat frågan om hämtning med uppdragstagaren för att efterhöra dennes bedömning i fråga om det förelåg förutsättningar för ett frivilligt fullgörande. Det förefaller dock vara en brist i tingsrättens beslut på så sätt att tingsrätten inte angivit inom vilken tid som skulle lämna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits (jfr 21 kap. 2 § 2 st föräldra- balken). Den omständigheten att barnet inte anträffades i samband med hämt- ningsförsöket innebar visserligen att hämtningen inte verkställdes och att skadan av den felaktiga handläggningen i någon mån begränsades. Likväl förtjänar den felaktiga handläggningen kritik. De brister om gällande be- stämmelser som här har uppenbarat sig föranleder polismyndigheten att genomföra åtgärder vid polisområdet för att tydliggöra rutiner och tillse att erforderlig kunskap om handläggning av hämtningsbeslut föreligger. Myndigheten konstaterar vidare att det föreligger klara brister avseende dokumentationen kring hämtningsförsöket. Det finns t.ex. inte dokumenterat vilka uppgifter som polismännen fick av den person som de mötte på platsen. Det är djupt otillfredsställande att omständigheterna inte närmare dokumente- rades och detta förtjänar kritik i sig. På grund av dessa brister går det inte i efterhand med säkerhet att klargöra hur poliserna agerat i förhållande till anmälaren. I sin granskningsverksamhet kommer myndigheten särskilt tillse att dokumentationen av åtgärder utförs på ett korrekt sätt. Den omständigheten att polisområdets interna delegationsordning har frångåtts har sannolikt varit en starkt bidragande orsak till att handläggningen av ärendet inte skett i enlighet med gällande författning. Det åvilar naturligt- vis ett ansvar på myndigheten att tillse att all personal har kunskap om vilka befogenheter som vederbörande har i sin befattning men det ligger naturligt- vis även ett individuellt ansvar på den enskilde att tillse att han eller hon age- rar inom ramen för sin befogenhet. Inom myndigheten pågår ett arbete med att omarbeta och förenkla delegationsordningen och att skapa en myndighets- gemensam delegationsordning. Detta arbete kommer att bli klart och i väsentlig mån förenkla för var och en i myndigheten att utläsa vilken befogenhet som följer av den funktion eller tjänst som man innehar. Förändringarna kommer att kombineras med informations- och utbildningsin- satser. Därigenom kan liknande felaktigheter som ägt rum i förevarande ären- de i någon mån undvikas. . yttrade sig. Hämtningen av J. (dnr 2264-2008) Dom och dagboksblad i Hovrätten över och mål T 1582-07 hämtades in och granskades. Vidare inhämtades polisens dokumentation beträffande hämtningen av J. och gripandet av C.L. Det framkom därvid att såväl gripandet av C.L. som den efterföljande hämtningen av J. hade skett under tumultartade former. Bland annat hade J. tillsammans med sin storasyster lämnat hemmet genom ett badrumsfönster och tagit sin tillflykt till en granne. Vidare framgick att hämtningen hade påbörjats utan att någon företrädare för eller någon barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog funnits på plats. anmodades att komma in med upplysningar och yttrande över hämtningen av J. . (biträdande länspolismästaren ) gjorde föl- jande bedömning. 2 009 /1 0:JO1 I det nu aktuella fallet har C.L. underlåtit att efterkomma domstolarnas beslut att överlämna J. till R.L. Hon har aktivt verkat för att förhindra verkställighe- ten genom att hålla J. gömd. Familjevåldsrotelns personal hade sökt henne och genom kontakter med henne genom . försökt få henne att träda fram och överlämna sonen. var vid tillfället för den nu aktuella verkstäl- ligheten anhållen i sin frånvaro misstänkt för grov egenmäktighet med barn. Då det konstaterades att C.L.