frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — En prövning av den frågan bör ta sin utgångspunkt i en bedömning av om tagande av urinprov är en åtgärd av sådant slag som omfattas av regerings- formens skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp. 2 009 /1 0:JO1 Är tagande av urinprov att anse som ett kroppsligt ingrepp? Regeringsformen ger i 2 kap. 6 § medborgarna skydd mot påtvingade kropps- liga ingrepp från det allmännas sida. Detta skydd får, enligt 12 § första styck- et samma kapitel, begränsas genom lag. Enligt paragrafens andra stycke får begränsningar göras enbart för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle, och begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Frågan är då om tagande av urinprov utgör ett sådant kroppsligt ingrepp som avses i reger- ingsformen. Det har i flera sammanhang diskuterats huruvida ett beslut av en myndig- het eller en befattningshavare vid en myndighet att kräva att en person ska lämna urinprov är en sådan åtgärd som omfattas av skyddet i 2 kap. 6 § RF. I flera JO-beslut har sådana krav, ställda i vissa situationer, bedömts inte kräva lagstöd på grund av stadgandena i 2 kap. 6 och 12 §§ RF. Det har dock i vissa av besluten framhållits att ett sådant åläggande likväl enligt 8 kap. 3 § RF måste grundas på föreskrifter, som meddelats genom lag. Det finns även ex- empel på att JO ansett urinprovstagning utgöra ett kroppsligt ingrepp i grund- lagens mening (se , Påtvingat kroppsligt ingrepp [RF 2:6] och JO:s rättsvägledande funktion, Förvaltningsrättslig tidskrift 2002 s. 19). Bestämmelsen i 2 kap. 6 § RF är avfattad så, att den inte innehåller någon uppräkning eller exemplifiering av åtgärder som är att betrakta som kroppsli- ga ingrepp. fri- och rättighetsutrednings betänkande (SOU 1975:75) konsta- terades rörande skyddet för den kroppsliga integriteten att gällande rätt inne- håller bestämmelser om såväl mera ingripande ingrepp, som t.ex. kastrering, som mindre långtgående sådana som läkarundersökningar och andra former av kroppsbesiktning eller kroppsvisitation (s. 144). I bilaga 11, med rubriken kroppslig integritet, utvecklar utredningen resonemanget genom att ange olika slag av inskränkningar i detta skydd enligt gällande rätt. Såvitt gäller kroppsbesiktning nämns inte någon föreskrift som gäller tagande av urinprov, men väl t.ex. tvångsmässigt tagande av fingeravtryck och alkohol- utandningsprov (s. 358). I regeringens proposition med förslag till ändringar i regeringsformen (1975/76:209) anges att uttrycket kroppsligt ingrepp avser främst våld mot människokroppen. Dessutom hänförs hit läkarundersökning- ar, smärre ingrepp som vaccinering och blodprovstagning samt liknande före- teelser som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning (s. 147). Det kan således konstateras att det inte i förarbetena till bestämmelsen i 2 kap. 6 § RF uttryckligen angetts att tagande av urinprov utgör ett kroppsligt ingrepp. Den uppräkning som görs i förarbetena avser emellertid inte att vara uttömmande, vilket bl.a. framgår av att till kroppsligt ingrepp förs sådana smärre ingrepp som t.ex. blodprovstagning samt liknande företeelser som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning (jfr , a.a. s. 22 och 29). Frågan är därför om tagande av urinprov kan anses utgöra en sådan liknande företeelse. 2 009 /1 0:JO1 Straffprocessuella regler om kroppsbesiktning finns i 28 kap. 12 § RB. Genom en lagändring gavs begreppet en grundläggande definition och det angavs då att kroppsbesiktning omfattar bl.a. tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prover. Då klargjordes att såväl blodprov och utandningsprov som urinprov är prover som omfattas av regleringen (prop. 1993/94:24 s. 45). Departementschefen anförde att de gjor- da ändringarna innebar att det klarare skulle framgå vilka undersökningsåt- gärder som ryms inom begreppet. Någon saklig ändring av vilka undersök- ningar som får göras vid en kroppsbesiktning var emellertid inte avsedd (s. 44 och 60). Det står således numera helt klart att med begreppet kroppsbesiktning av- ses inte endast undersökningar av själva människokroppen utan även prov- tagningar av kroppsutsöndringar och andra kroppsprodukter. Det förhållandet att någon föreskrift om tagande av urinprov inte uttryckli- gen nämns bland de exempel som anges i grundlagsmotiven berättigar, enligt min uppfattning, inte till slutsatsen att tagande av ett sådant prov inte kan anses omfattas av skyddet i 2 kap. 6 § RF. Det har, som jag nämnt, nu- mera klargjorts att urinprovstagning är att anse som en form av kroppsbesikt- ning, dvs. som en åtgärd som hör till den kategori av smärre ingrepp som i motiven använts för att karakterisera vissa företeelser som omfattas av re- gleringen. Att ta urinprov framstår dessutom sakligt sett som ett ingrepp av ett slag som när det gäller graden av integritetsintrång väl kan jämställas med vissa av de andra ingrepp som otvivelaktigt faller inom det grundlagsskydda- de området, som t.ex. att ta blodprov och utandningsprov. Att betrakta tagande av urinprov som en åtgärd som omfattas av grundla- gens skydd måste också anses stå i god överensstämmelse med bestämmel- sens ändamål, nämligen att ge medborgarna skydd inte bara mot allt slags våld mot människokroppen utan också mot varje sorts kränkning av den kroppsliga integriteten från det allmännas sida (se , Grund- lagsskyddet för den kroppsliga integriteten, SvJT 1981 s. 136). Enligt min uppfattning är således tagande av urinprov att betrakta som ett sådant kroppsligt ingrepp som avses i 2 kap. 6 § RF. I den mån en urin- provstagning är att anse som påtvingad fordrar åtgärden därför, enligt 2 kap. 12 § RF, lagstöd. Utgör ett villkor som det aktuella ett påtvingat kroppsligt ingrepp? har anfört att han gjorde bedömningen att det i tingsrät- tens beslut angivna villkoret inte stod i strid med 2 kap. 6 § RF eftersom R.A.V. själv hade föreslagit detta och att det därför inte kunde anses vara påtvingat. Utgångspunkten för bedömningen i denna del bör vara den som min före- trädare, chefsjustitieombudsmannen , redovisat när det gäller verkan av den enskildes samtycke till sådana ingripanden från det allmännas sida som innefattar ett intrång i det fri- och rättighetsskydd som följer av bestämmelserna i 2 kap. regeringsformen (JO 1991/92 s. 114). uttalade att grundlagens rättighetsskydd allvarligt skulle urholkas, om man 2 009 /1 0:JO1 godtog att den enskilde som huvudregel alltid kunde efterge detta med bl.a. den följden att tvångsmedel av de slag som regleras i fritt skulle få tillgripas också i situationer där lagliga förutsättningar för åtgärden saknas. Regeringsformens utgångspunkt får i stället anses vara den motsatta, nämligen att samhälleliga organ inte får göra ingripanden inom det grundlags- skyddade området annat än med stöd i lag. Han ansåg att den enskildes sam- tycke således i princip inte kan åberopas till stöd för ett intrång på det grund- lagsskyddade området, om uttryckligt lagstöd för ett sådant åberopande sak- nas. (Samma principiella utgångspunkt återfinns i t.ex. betänkande [SOU 1995:47 s. 144]). När det gäller skyddet i 2 kap. 6 § RF kan emellertid detta, eftersom det endast avser påtvingade kroppsliga ingrepp, sägas vara utformat på ett sätt som tillmäter samtycke betydelse på så sätt att ingrepp utan tvång undantas från bestämmelsens tillämpningsområde. Begränsningen av grundlagsskyddet till att avse påtvingade kroppsliga in- grepp är i första hand föranledd av önskemålet att från detta undanta sådana åtgärder som läkarundersökningar, medicinska provtagningar och kirurgiska ingrepp, som med patientens samtycke vidtas inom den allmänna sjukvården. Det är här fråga om åtgärder som företas i den persons intresse som är före- mål för ingreppet och som normalt helt saknar inslag av tvång. Grundlagsre- gleringen ger därför i detta sammanhang som regel inte upphov till några problem (JO 2003/04 s. 72). Frågan i denna del är således i vilka fall ett kroppsligt ingrepp är att anse som påtvingat. Ett ingrepp är påtvingat om det allmänna disponerar över maktmedel för att genomdriva åtgärden. Det kan vara fråga om direkt våldsanvändning från en offentlig befattningshavares sida, men ett ingrepp kan även vara påtving- at i den meningen, att den enskildes motstånd bryts genom hot om någon sanktion (se /Hans Ragnemalm, grundlagar, 12 uppl., s. 54 f.). har, när det gäller grundlagsskyddet såvitt avser kroppsbe- siktning, ansett att det står bäst i överensstämmelse med rättssäkerhetens krav att grundlagsregeln tolkas så, att den ställer upp ett skydd också mot att en befattningshavare vid en brottsutredande myndighet utan att använda eller vara beredd att använda tvång i egentlig bemärkelse uppträder på ett sätt som får till följd att någon med fog uppfattar sig vara tvungen att underkasta sig exempelvis en undersökning eller provtagning. Som exempel på sådant uppträdande kan nämnas underförstådda eller uttryckliga påtryckningar av olika slag (JO 2003/04 s. 72). Jag delar hans uppfattning. Det är givet att en enskild med fog kan uppfatta sig vara tvungen att låta sig bli föremål för provtagning även om en sådan åtgärd aktualiseras i sam- band med en domstols prövning av frågor om straffprocessuella tvångsmedel. I den nu aktuella situationen har tingsrätten vid en omhäktningsförhandling beslutat att upphäva häktningen och i stället ålägga den misstänkte reseförbud samt förenat förbudet med bl.a. villkoret att den misstänkte skulle lämna urinprov. Vid förhandlingen måste det för den misstänkte ha framstått som om alternativet till att underkasta sig en sådan föreskrift var att den mer ingri- 2 009 /1 0:JO1 pande tvångsåtgärden, häktning, annars skulle bestå. I en sådan situation framstår frivilligheten som helt illusorisk. Att en person vid en häktningsför- handling självmant förklarar sig beredd att underkasta sig urinprovstagning eller på förslag samtycker till ett sådant förordnande, kan således inte medföra att åtgärden blir att betrakta som icke påtvingad. Min slutsats i denna del är alltså att när en domstol föreskriver att någon ska lämna urinprov, som ett med reseförbud förenat villkor, måste detta betraktas som ett beslut som tvingar denne att underkasta sig ett kroppsligt ingrepp. Ett sådant beslut kan endast fattas om åtgärden har tydligt stöd i lag. Ger 25 kap. 2 § RB stöd för att förordna om tagande av urinprov? I 25 kap. 2 § RB sägs att i samband med reseförbud eller anmälningsskyldig- het får föreskrivas att en misstänkt på vissa tider ska vara tillgänglig på viss närmare angiven plats. Det får också ställas upp annat villkor som behövs för den misstänktes övervakande. Frågan blir därmed om bestämmelsen innefat- tar lagstöd för att förena ett reseförbud med villkor om att den misstänkte ska lämna urinprov. Fram kunde ett förordnande om reseförbud endast ges när flyktfara förelåg. Då infördes möjligheten att använda reseförbud som ett alternativ till anhållande och häktning även när de särskilda häktningsgrun- derna recidivfara och/eller kollusionsfara var tillämpliga. I de ursprungliga förarbetena till (NJA II 1943 s. 347) anges att syftet med möjligheten att förena ett reseförbud med villkor är att man ska kunna utöva kontroll över att den misstänkte ställer sig reseförbudet till efterrättelse. Som exempel på villkor som kan uppställas nämns där skyl- dighet för den misstänkte att lämna ifrån sig pass eller annan legitimations- handling. När bestämmelserna ändrades gjordes inte något uttalande av innebörd att andra villkor skulle kunna komma i fråga med avseende på häktningsgrunderna recidiv- och/eller kollusionsfara (jfr prop. 1980/81:201 s. 45). I doktrinen har nämnts att som villkor kan, utöver anmälningsskyldighet, ställas upp att den misstänkte lämnar ifrån sig pass, biljetter eller andra hand- lingar av motsvarande slag. Villkor kan också innebära att en utlänning tving- as lämna ifrån sig sitt fordon eller annan egendom som behövs för att lämna landet (se , , del 2, s. 25:8, och berg, Straffprocessuella tvångsmedel när och hur får de användas?, 2 uppl., s. 325). Samtliga dessa exempel har det gemensamt att de avser att säkerställa att den misstänkte inte avviker, dvs. de har anknytning till att flyktfara före- ligger. Bestämmelsen i 25 kap. 2 § RB ger inte uttryckligen stöd för att förena ett beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet med villkoret att den miss- tänkte ska underkasta sig urinprovstagning. Följande är att beakta när det gäller frågan om bestämmelsens allmänna föreskrift om möjlighet att ställa upp villkor tolkningsvis kan ges den innebörden att även villkor om att lämna urinprov är möjliga. 2 009 /1 0:JO1 Det står, som redovisats, klart att bestämmelsen när den tillkom inte avsåg andra villkor än sådana som kunde medverka till att förhindra att den misstänkte avviker. Lika klart är att bestämmelsen om villkor inte ändrades när det blev möjligt att förordna om reseförbud även vid kollusions- eller recidivfara. Inte ens motivvis antyddes att andra slag av villkor därmed av- sågs bli möjliga att ställa upp. Vidare gäller att bestämmelser som rör an- vändningen av straffprocessuella tvångsmedel ska tolkas och tillämpas re- striktivt (se t.ex. Per m.fl., Rättegång III, 7 uppl. s. 47). Använd- ningen av sådana tvångsmedel medför regelmässigt inskränkningar i den enskildes grundläggande fri- och rättigheter sådana de framgår av 2 kap. re- geringsformen och den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Att det är fråga om undantag från en grundlagsskyddad rättighet ger särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen av en bestämmelse (NJA 1996 s. 577). Enligt min mening kan mot denna bakgrund bestämmelsen i 25 kap. 2 § RB inte tolkas så, att den ger stöd för att föreskriva villkor av innebörd att den misstänkte genom att lämna urinprov ska visa drogfrihet. Det bör emellertid för fullständighetens skull nämnas att Ungdomsbrottsut- redningen för sin del uttalat att ett villkor som avser behandling, drogkontroll m.m. bör kunna meddelas om åtgärden behövs för övervakningen av en miss- tänkt. Utredningen föreslog att ett förtydligande skulle göras i 25 kap. 2 § RB så att domstols möjlighet att förena ett beslut om anmälningsskyldighet med sådana villkor lyfts fram. Utredningen ansåg, utan att redovisa några överväganden till stöd för sin ståndpunkt, att sådana villkor skulle vara möjli- ga att ställa upp redan enligt gällande rätt (SOU 2004:122, s. 568 f. och 687). I betänkandet redogjordes inte närmare för vilka åtgärder som avsågs med begreppet drogkontroll, men det framstår som rimligt att anta att utredning- en ansåg det vara möjligt att förordna om t.ex. urinprovstagning. Förslaget har ännu inte föranlett lagstiftning. Jag vill slutligen nämna att tingsrättens beslut att den misstänkte vid öppen- vården skulle lämna urinprov också väcker frågor om hur den föreskrivna skyldigheten skulle genomföras och hur övervakningen av att villkoret iakt- togs var tänkt att anordnas. Dessa frågor har särskild relevans mot bakgrund av att en bristande uppfyllelse av villkoret i princip skulle medföra att R.A.V. Det har av remissvaret inte närmare framgått vilka överväganden tingsrät- ten gjorde i dessa avseenden. Eftersom min uppfattning är att det angivna villkoret saknat stöd i lag har jag heller inte funnit skäl att utreda detta vidare. Jag konstaterar dock att villkoret förefaller vara alltför oprecist för att dels öppenvården skulle ha kunnat inse vad som förväntades av den, dels åkla- gare och polis skulle ha kunnat övervaka att villkoret fullgjordes. I litteraturen har också anförts att villkor som inte direkt kan kontrolleras av polis eller åklagare bör undvikas (jfr , a.a. s. 325). Ett villkor av sådant slag kan 2 009 /1 0:JO1 inte anses ändamålsenligt för att förhindra fortsatt brottslighet från den miss- tänktes sida. Enligt min uppfattning utgör lämnande av urinprov som ett villkor vid rese- förbud eller anmälningsskyldighet ett sådant påtvingat kroppsligt ingrepp som enligt 2 kap. 6 och 12 §§ RF kräver lagstöd. Vidare anser jag att 25 kap. 2 § RB inte ger det lagstöd som fordras. Min slutsats är således att tingsrättens förordnande inte var lagligen grundat. Vid min bedömning av handlande måste jag beakta att rättsläget i frågan om huruvida tagande av urinprov omfattas av skyddet i 2 kap. 6 § RF inte kan sägas ha varit helt klart vid tiden för hans beslutsfat- tande. Det rådde däremot knappast skilda meningar rörande principen att bestämmelser som reglerar användningen av straffprocessuella tvångsmedel ska tolkas och tillämpas restriktivt. Det följer redan av denna princip att det saknas utrymme för en så extensiv tolkning av bestämmelsen i 25 kap. 2 § RB som gjorde, då han fann att bestämmelsen inte lade hin- der i vägen för det aktuella förordnandet. Han förtjänar därför kritik för sitt beslut att förordna om urinprovstagning, även om jag självfallet utgår från att hans beslut motiverats av en strävan att undvika ett långvarigt frihetsberövan- de av en ung person. Jag är dessutom, som framgått, kritisk till hur det före- skrivna villkoret kom att utformas. Uttalanden om en domstols skyldighet att självmant utreda om det föreligger förutsättningar för att förordna om stängda dörrar (Dnr 2516-2007) framförde i en anmälan klagomål mot Attunda tingsrätt och , med anledning av hantering- en av en patientjournal. Av hans anmälan och till den fogade handlingar framgick såvitt avser tingsrättens handläggning i huvudsak följande. Han var ombud för svaranden, M.K., i ett mål vid tingsrätten (T 2363-07) angående bättre rätt till en tavla. bestred kärandens yrkande bl.a. på den grunden att han hade köpt tavlan av U.M. och därmed gjort ett godtrosförvärv. Käranden påstod att M.K. inte hade kunnat förvärva tavlan från U.M. eftersom denne låg inlagd på sjukhus och gav in en kopia av en patient- journal från avseende U.M. Huvudförhandling i målet hölls . Vid denna föredrog käranden inför öppna dörrar delar av patientjournalen under sakframställningen. Enligt anmälaren frågade tingsrät- ten aldrig om de påståenden som käranden avsåg att styrka med patientjour- nalen vitsordades. I tingsrättens dom antecknades att patientjournalen åbero- 2 009 /1 0:JO1 pades av käranden som skriftlig bevisning, trots att så, enligt såväl anmälaren som tingsrättens anteckningar från huvudförhandlingen, inte skett. Vissa handlingar i tingsrättens mål infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. att käranden i samband med att patientjournalen gavs in till tingsrätten redogjorde för vissa omständigheter beträffande U.M. och angav att dessa omständigheter såvitt kunde bedömas var ostridiga, varför patient- journalen inte åberopades som skriftlig bevisning. Vidare angavs att bl.a. patientjournalen skulle genomgås under kärandens sakframställning i den utsträckning som var nödvändig. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över -om patientjournalen åberopades som skriftlig bevisning vid huvudförhand- lingen och om tingsrätten i så fall gjorde några överväganden kring beho- vet av bevisningen -vilka uppgifter som föredrogs ur patientjournalen vid huvudförhandlingen och om, och i så fall hur, detta dokumenterades -vilka överväganden som gjordes i fråga om sekretess för uppgifterna i journalen. Tingsrätten (lagmannen ) inkom med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från rådmannen . Frågan i målet gällde bl.a. om U.M., som M.K. påstod sig ha köpt tavlan av, vid den påstådda tidpunkten för det påstådda förvärvet var i sådant skick att han kunde ägna sig åt försäljning av antikviteter, bl.a. tavlan. Käranden be- stred nämligen att så var fallet och gjorde gällande att U.M. var för sjuk för det. Käranden gav in U.M:s patientjournal till tingsrätten för att visa att U.M:s hälsotillstånd var så dåligt att någon försäljning av tavlan inte kunde ha ägt rum vid den påstådda tidpunkten. Eftersom U.M:s hälsotillstånd, såsom det framgick av patientjournalen, bedömdes av käranden som ostridigt åberopade käranden inte patientjournalen som skriftlig bevisning. Svaranden fick tillfälle att kommentera patientjournalen m.m. och uppgav i princip att det inte före- låg oenighet om patientjournalens innehåll. Tingsrätten uppfattade utifrån parternas inställning under förberedelsen i detta avseende att patientjournalen inte var att anse som skriftlig bevisning men som processmaterial återspeg- lande ostridiga förhållanden. Käranden föredrog under huvudförhandlingen delar ur patientjournalen i samband med kärandens sakframställan. Patient- journalen åberopades inte heller under huvudförhandlingen som skriftlig bevisning. Såvitt jag minns föredrog käranden merparten av patientjournalen medan resten ansågs utan protest från parterna genomgången av rätten. Jag markera- de i mitt exemplar av journalen de delar som föredrogs men någon markering skedde inte i den aktbilagerade versionen av patientjournalen. Mitt exemplar ingick i mitt arbetsmaterial som jag inte längre har kvar, varför jag inte nu kan ange vilka delar som föredrogs under huvudförhandlingen. När patientjournalen började föredras samrådde tingsrättens ledamöter i sekretessfrågan för det kändes onekligen beklämmande att lyssna på beskriv- ningen av U.M:s svåra sjukdom. Tingsrättens ledamöter kom dock fram till att rätten inte hade lagstöd för att sekretessbelägga uppgifterna i patientjour- 2 009 /1 0:JO1 Ingen av parterna nämnde något om vare sig sekretess eller stängda dörrar. Huvudförhandlingen fick därför fortsätta. gavs in till domstolen under den skriftliga handläggningen och fanns således i akten när huvudförhandlingen hölls. Journalen var for- mellt inte åberopad som skriftlig bevisning. Uppgifterna om sjukhusvistelse och sjukdomstillstånd hade både under den tidigare handläggningen och vid huvudförhandlingen uttryckligen angivits som ostridiga mellan parterna. Rättens ledamöter var oförberedda när kärandeombudet ändå sakframställ- ningsvis föredrog patientjournalen i vissa delar. Uppgifterna upptogs av rätten som ostridigt processmaterial och användes i domskälen som ett av argumen- ten för den meddelade domen. Som anmälaren anger i sin skrivelse till JO skall en patientjournal som re- gel behandlas under sekretess i mål och ärenden vid en domstol. Enligt anmä- laren hade oriktigt lämnat ut jour- nalen till och den borde enligt ho- nom inte heller ha givits in till tingsrätten. Ordföranden i målet anger att det under huvudförhandlingen inte var nå- gon av parterna som aktualiserade frågan om sekretess eller hemställde om någon form av rättens åtgärd i den delen. Frågan om eventuell sekretess togs ändå självmant upp av ledamöterna som efter samråd kom fram till att det inte fanns stöd för att sekretessbelägga handlingen eller förordna om stängda dör- rar. Huruvida denna bedömning var riktig eller ej, får bedömas mot bakgrund av att de bägge juristombuden förhöll sig helt passiva i den frågan. Att journalen formellt inte har behandlats som skriftlig bevisning under rättegången sammanhänger med att den inte uttryckligen hade åberopats som sådan bevisning. Uppgifterna har processuellt behandlats som ostridiga och det fanns därför inte anledning att föra särskild bevisning i saken. Från sva- randesidan har man under huvudförhandlingen inte heller åberopat något förhållande som grund för att uppgifterna i journalen inte skulle kunna tillåtas som processmaterial. Tingsrätten har dock i rent formellt hänseende begått ett misstag genom att i domskälen beteckna journalanteckningarna som åberopad skriftlig bevisning. Detta har dock inte påverkat utgången i målet. yttrade sig och anförde därvid att han vid huvudförhand- lingen hade tagit upp frågan om sekretess, såväl vid sakframställningen då patientjournalen föredrogs av kärandeombudet som vid pläderingen.