frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — Kommunstyrelsen beslutar att sociala utskottets ordförande med vice ordfö- rande som ersättare kan besluta i brådskande inidvidärenden där utskottets beslut inte kan avvaktas. Denna rätt att fatta beslut gäller för en person i taget, d v s vid ordföran- dens förhinder träder vice ordföranden in. . yttrade sig över det förnyade remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. I socialtjänstlagen (2001:453), SoL, finns bestämmelser om samhällets social- tjänst. Varje kommun svarar för inom sitt område. Kommunens uppgifter inom fullgörs av den eller de nämnder som kommun- fullmäktige bestämmer. Vad som i socialtjänstlagen eller en annan författning sägs om socialnämnd gäller i förekommande fall den eller de nämnder som kommunfullmäktige har bestämt (2 kap. 4 § SoL). I kommun är det kommunstyrelsen som fullgör kommunens upp- gifter inom . Vad som sägs i bl.a. LVU om socialnämnd gäller därför i det nu förevarande ärendet Kommunstyrelsen i kommun. I det följande kommer jag att i några sammanhang använda mig av ut- trycket som en sammanfattande benämning på kommunstyrel- sen, sociala utskottet eller den del av kommunstyrelsens förvaltning som arbetar med frågor inom område. utredning och beslutet om omhändertagande m.m. ska verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden ska i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. insatser för barn och ungdom bygger på frivillighet från de berörda enskildas sida. Under vissa förutsättningar kan det bli aktuellt med vård utan samtycke enligt bestämmelserna i . Vård med stöd av LVU ska beslutas om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt ut- nyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas (2 § LVU). Vård ska också beslutas bl.a. om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, 2 009 /1 0:JO1 brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (3 § första stycket LVU). Beslut om vård med stöd av LVU fattas av länsrätten efter ansökan av so- cialnämnden. får besluta att den som är omedel- bart ska omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av denna lag och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hän- syn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. ska utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom an- sökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande ska tillvaratas på ett betryg- gande sätt. Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet (11 kap. 1 och 2 §§ SoL). . har ifrågasatt handläggning av ärendet angåen- de A. på flera punkter. Enligt hans mening har de tjänstemän som handlagt ärendet bl.a. agerat oskickligt, manipulerande, fientligt och mycket menligt för vår familj. Med anledning av vad . har anfört om att utred- ning angående A. utfördes på ett bristfälligt sätt, har jag tagit del av bl.a. den utredning som låg till grund för kommunstyrelsens beslut att ansöka om att A. skulle beredas vård med stöd av LVU och de journalanteckningar som har förts under arbetet med utredningen. Mot bakgrund av vad som framgår av de handlingar som jag har tagit del av kan jag konstatera att de uppgifter som A. hade lämnat var sådana att det förelåg skyldighet för att inleda en utredning angående hennes förhållanden. Det finns inte någon lagstadgad skyldighet för att göra en polisanmälan vid misstanke om att ett barn har utsatts för brott i hemmet. Med utgångspunkt från skyldighet att värna om barns säkerhet och trygghet får det dock i allmänhet anses åligga socialnämnden att polisanmäla misstänkta övergrepp mot barn. En utredning av polis om ett misstänkt brott kan vara en förutsättning för att ska kunna ta ställning till behovet av insatser för barnet. Det ligger också i den misstänktes intresse att en utredning om brottsmisstankar utförs på ett professionellt sätt, dvs. av de myndigheter som har till uppgift att utreda och beivra brott. Den omständigheten att en polisutredning pågår fritar inte från skyldigheten att på egen hand bilda sig en uppfattning om barnets behov av skydd. En annan sak är att under sin utredning självfallet måste ta viss hänsyn till den pågående polisutredningen. Det kan naturligtvis diskuteras hur ska bedriva en utredning av förevarande slag och hur i det enskilda fallet ska förhålla sig till en utredning som bedrivs av polis/åklagare och de synpunkter 2 009 /1 0:JO1 som de brottsutredande myndigheterna framför om hur arbetet bör bedrivas. Vad som har kommit fram i ärendet ger mig dock inte anledning att hävda att har åsidosatt sina åligganden eller bedrivit sin utredning på ett oskickligt sätt. Jag finner inte skäl att ytterligare kommentera själva utred- ningsarbetet. När det gäller beslutet om omhändertagande kan det i och för sig förhålla sig så att det senare visade sig att det inte fanns fog för att miss- tänka att . hade gjort sig skyldig till något brott. Huruvida det fanns skäl att omhänderta A. måste dock bedömas utifrån de uppgifter som förelåg när beslutet fattades. Vad som har kommit fram i denna del föranleder inte något ytterligare uttalande från min sida. . har i sitt yttrande över nämndens första remissvar anfört bl.a. att genom hot om tvångsomhändertagande hade blivit tvingad att samtycka till placeringen av A. på och att han för egen del inte tillfrågades om saken före placeringen. Av de handlingar som jag inhämtat från framgår att A. kom till och att hon var kvar där när beslutet om omhändertagande fattades. Omständigheterna i det nu förevarande fallet är speciella och jag har inte funnit skäl att närmare utreda vilka överväganden som gjorde rörande förutsättningarna för placeringen av A. Jag vill dock rent allmänt framhålla att för att utan tillämpning av LVU ska kunna placera ett barn måste i princip båda vårdnadshavarna ha lämnat sitt samtycke. JO:s granskning av handläggning av ärendet angående A. har efter genomgången av de handlingar som lånades in från inrik- tats på några frågor som . har tagit upp i sin anmälan och som rör den strikt formella handläggningen av ärendet. Vad som har kommit fram föranleder följande uttalanden från min sida. I övrigt föranleder det som Tor- björn H. har anfört inte någon kommentar från min sida. Borde . ha underrättats om att en barnavårdsutredning påbörjades? Nämnden inledde en utredning med anledning av en anmälan från . Anmälan avsåg misstanke om att . hade förgripit sig mot dottern. Nämnden gjorde en polisanmälan om saken. Enligt polisens mening skulle det vara skadligt för brottsutredning- en om . informerades om brottsmisstankarna mot honom. Det dröjde till , då . anhölls, innan han genom polisen synes ha fått information om socialnämndens utredning. När en utredning om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd el- ler stöd inleds ska, enligt 11 kap. 2 § tredje stycket SoL, den som berörs av utredningen underrättas om detta. Om barnets vårdnadshavare inte bor till- sammans måste nämnden se till att båda vårdnadshavarna får underrättelse om att utredning inletts. Det anges inte närmare med vilken skyndsamhet en 2 009 /1 0:JO1 underrättelse till berörda ska ske. Några vägledande uttalanden i lagens förar- beten finns inte heller. Det får emellertid anses ligga i sakens natur att en underrättelse till barnets vårdnadshavare om en påbörjad barnavårdsutredning i normalfallet ska ske utan onödigt dröjsmål. Jag har (se bl.a. JO:s ämbetsbe- rättelse 1999/2000 s. 243 och 2004/05 s. 202) uttalat att det i vissa speciella fall kan finnas situationer då nämnden kan avvakta något med att informera en vårdnadshavare om att en utredning påbörjats. Det får emellertid aldrig bli fråga om som vårdnadshavaren hålls ovetande om en pågå- ende utredning och det måste finnas goda skäl till varför informationen inte ges i anslutning till att utredningen påbörjas. Ett skäl att avvakta kan t.ex. vara att en vårdnadshavare är svårt sjuk och inte bör oroas. Ett annat skäl kan vara att det är vårdnadshavaren själv som är misstänkt för ett övergrepp och att en inledd polisutredning befinner sig i ett känsligt läge. Nämnden underrättade om att en utredning hade inletts. Efter- som . också var vårdnadshavare har nämnden enligt det an- förda varit skyldig att underrätta även honom om att en utredning hade inletts. Om i ett tidigt skede hade underrättat . om den utredning som hade inlett, hade detta eventuellt kunnat skada förundersökningen. Eftersom inte kunde bestämma om och i så fall när polisen skulle förhöra ., stod därför inför en svår situation när det gällde att bedöma som han skulle underrättas. har dock enligt det tidigare anförda inte kunnat dröja så länge som blev fallet med att låta . få kännedom om att nämnden hade inlett en utredning angående A:s förhållanden. Jag vill i detta sammanhang påpeka att även om är skyldig att underrätta vård- nadshavaren om att en utredning inleds, innebär detta inte att vårdnadshava- ren alltid har rätt att ta del av underlaget för nämndens beslut. Det finns ett visst utrymme för , särskilt under utredningens inledningsskede, att hemlighålla vissa uppgifter, som, om de skulle röjas, skulle kunna vara till skada för barnet. Jag kan här rent allmänt hänvisa till bl.a. publikation Barn och unga i , 2006, s. 44 f. Jag kan i sammanhanget upplysa om att regeringen har tillsatt en utredning som ska göra en översyn av bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga i socialtjänstlagen och LVU. I direktiven till ut- redningen har anförts att det kan finnas anledning att överväga om det är möjligt att med bibehållen rättssäkerhet för både barn och vårdnadshavare ändra reglerna, så att en utredning i vissa specifika undantagsfall ska kunna inledas utan att vårdnadshavarna informeras (dir. 2007:168). Det kan tilläggas att det, när gör en polisanmälan angående misstanke om brott mot barn, inte finns någon skyldighet för att underrätta vårdnadshavaren om anmälan. För innehållet i an- mälan torde för övrigt i många fall gälla s.k. förundersökningssekretess enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). 2 009 /1 0:JO1 Efter ett beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräld- rar eller vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården enligt LVU, får socialnämnden enligt 14 § andra stycket LVU besluta bl.a. hur den unges umgänge med vårdnads- havare och med förälder som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal ska utövas. Nämnden kan med stöd av bestämmelsen reglera även vårdnadshavarens telefonkontakt med den unge (RÅ 1993 ref. 72). I ett beslut förordnade att A. inte ska ha umgänge med sina föräldrar enligt 14 § LVU. Det finns inte anledning för mig att i detta fall anlägga några synpunkter på nämndens beslut i sak. När det gäller utformningen av beslutet vill jag påpeka att beslutet var tänkt att inskränka vårdnadshavarnas möjlighet att träffa A. men också deras möjlighet att ha kontakt med A. per telefon. Även om nämnden förordnat om ett umgängesförbud bör det i beslutet framgå att det omfattar kontakt per telefon. I denna del kan jag hänvisa till bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 314 och allmänna råd 1997:15 (S) om Tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga s. 69. Beslutet om regleringen av umgänget har kunnat överklagas till domstol. skulle därför enligt 21 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223) ha underrättat vårdnadshavarna om den möjligheten. Någon upp- lysning om möjligheten att klaga på beslutet finns inte intagen i själva beslu- tet om umgängesinskränkningen. Såvitt framgår av journalanteckningarna underrättades inte heller föräldrarna muntligen om möjligheten att klaga på beslutet. Jag har inte funnit skäl att klarlägga huruvida sådana information ändå har lämnats till vårdnadshavarna utan jag nöjer mig med att rent allmänt framhålla vikten av att en myndighet är uppmärksam på bestämmelsen. . har ifrågasatt om nämnden i för stor utsträckning begränsade andra närståendes kontakt med A. När någon har beretts vård med stöd av LVU ska socialnämnden eller den åt vilken nämnden har uppdragit vården, i den utsträckning det behövs för att genomföra vården, bestämma om den unges personliga förhållanden (11 § fjärde stycket LVU). Vad som har kom- mit fram i denna del föranleder inte något uttalande från min sida. Delegation av beslutanderätt m.m. . har i sin anmälan till JO gjort gällande att kommunstyrelsen åsidosatt sin delegationsordning i olika sammanhang under handläggningen av ärendet rörande hans dotter. Efter genomgång av handlingarna i ärendet anmodades kommunstyrelsen därför att yttra sig om ordföranden i kommun- styrelsens sociala utskott har haft rätt att fatta beslut om omhän- dertagande enligt 6 § LVU, om var A. skulle vara placerad och om reglering av föräldrarnas umgänge med A. 2 009 /1 0:JO1 I 10 kap. 1 § SoL stadgas att för en socialnämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900), KL. Enligt 6 kap. 33 § KL får en nämnd uppdra åt ett utskott, åt en ledamot eller ersättare eller åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. Beslutanderätten får dock inte delegeras när det gäller 1. ärenden som avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet, 2. framställningar eller yttranden till fullmäktige liksom yttranden med anledning av att beslut av nämnden i dess helhet eller av fullmäktige har överklagats, 3. ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt, 4. ärenden som väckts genom medborgarförslag och som överlåtits till nämnden och 5. vissa ärenden som anges i särskilda föreskrifter (6 kap. 34 § KL). Utöver vad som följer av 6 kap. 33 § KL får en nämnd uppdra åt ordföran- den eller en annan ledamot som nämnden har utsett att besluta på nämndens vägnar i ärenden som är så brådskande, att nämndens avgörande inte kan avvaktas (6 kap. 36 § KL). I 10 kap. 4 § SoL finns en bestämmelse som utgör en sådan särskild före- skrift som avses i 6 kap. 34 § KL femte punkten. I 10 kap. 4 § SoL föreskrivs begränsningar i socialnämndens rätt att delegera. Där stadgas att uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar i ärenden som är en uppgift för nämnden enligt bl.a. 6 och 11 §§ LVU endast får ges åt en särskild avdelning som be- står av ledamöter eller ersättare i nämnden, ett s.k. utskott. Vid sidan av reglerna om delegation finns det bestämmelser om rätt att i närmare angivna situationer av brådskande karaktär fatta beslut i socialnämn- dens ställe, s.k. kompletterande beslutanderätt. En sådan bestämmelse är den i 6 § andra stycket LVU som ger socialnämndens ordförande eller en ledamot som nämnden har förordnat rätt att fatta beslut om omhänderta- gande i vissa fall. En annan sådan bestämmelse är den i 11 § LVU om att nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat får fatta beslut om var den unge ska vistas för det fall att nämndens beslut inte kan avvaktas. Var behörig att besluta om omhändertagande? är ersättare i kommunstyrelsen och ordförande i kommunsty- relsens sociala utskott. Han beslutade att omhänderta A. med stöd av 6 § LVU. Fråga har uppkommit om han var behö- rig att fatta beslutet om omhändertagande. Kommunstyrelsens sociala utskott har beträffande rätt att fatta beslut om omhändertagande i sitt första yttrande hänvisat till kommun- styrelsens delegationsordning av vilken framgår att rätten att fatta beslut om omhändertagande är delegerad till ordföranden i det sociala ut- skottet. Kommunstyrelsen åberopade därvid ett utdrag ur delegationsordning- en av vilken framgår att Ordf i utskott är behörig att fatta beslut om ome- delbart omhändertagande. I ett förnyat yttrande har nämnden senare anfört att kommunstyrelsen har fattat beslut om särskilda förordnanden, s.k. komplette- 2 009 /1 0:JO1 rande beslutanderätt, för ordföranden, vice ordföranden och en namngiven ledamot i sociala utskottet. Som framgått tidigare får socialnämnden enligt 6 § första stycket LVU be- sluta att den som är ska omhändertas om det är sanno- likt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till bl.a. risken för den unges hälsa och utveckling. Om socialnämndens beslut om omhändertagande inte kan avvak- tas, får enligt 6 § andra stycket LVU nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat besluta om omhändertagande. Med nämndens ordförande enligt 6 § andra stycket LVU avses den som är ordförande i den nämnd som svarar för i kommunen, i det nu förevarande fallet kommunstyrelsen. var inte ordförande i kommunstyrelsen. Han har inte heller i egenskap av ordförande i det sociala utskottet varit behörig att fatta beslut om omhändertagande efter- som utskottet inte är en nämnd. Rätten att fatta beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU får delegeras endast åt en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersät- tare i nämnden, ett s.k. utskott (se 10 kap. 4 § första stycket SoL). Det har således inte varit möjligt för kommunstyrelsen att delegera beslutanderätten till enligt de allmänna bestämmelserna om delegation i kom- munallagen. Däremot har kommunstyrelsen med stöd av 6 § andra stycket LVU kunna förordna en ledamot i nämnden att fatta beslut om omhänderta- gande. Ett sådant förordnande skiljer sig från delegation på så sätt att nämn- den måste ange vem förordnandet avser. Det krävs att ledamoten namnges och det är inte möjligt, som är fallet när det gäller delegation, att endast ange att den som innehar en viss befattning i nämnden är behörig att fatta ett beslut i saken. Styrelsens beslut om delegering som det kommer till uttryck i dele- gationsordningen kan därför inte anses överensstämma med regleringen i 6 § andra stycket LVU. Om kommunstyrelsen hade beslutat att med stöd av 6 § andra stycket LVU ge ett förordnande för att fatta beslut om omhän- dertagande, skulle han likväl inte ha haft behörighet att fatta ett sådant beslut eftersom ett förordnande kan ges endast en ledamot i nämnden, dvs. i föreva- rande fall en ledamot i kommunstyrelsen. Som tidigare framgått var inte ledamot i kommunstyrelsen. Ett förordnande om att fatta beslut om omhändertagande kan inte ges till en ersättare i den kommu- nala nämnden. Härav följer att kommunstyrelsen inte skulle ha kunnat för- ordna eller någon annan ersättare i kommunstyrelsen att fatta beslut om omhändertagande med stöd av 6 § LVU. I sitt förnyade remissvar åberopade kommunstyrelsen ett beslut den 7 ja- nuari 2003 som innebar att kommunstyrelsen med stöd av 6 kap. 36 § KL uppdrog till bl.a. sociala utskottets ordförande att fatta beslut i individärenden som är så brådskande att utskottets beslut inte kan avvaktas. Som framgår av bestämmelsen kan uppdrag med stöd av den bestämmelsen endast avse ordfö- randen eller en ledamot i nämnden, dvs. i detta fall kommunstyrelsen. Som jag nämnt var inte ordförande i kommunstyrelsen eller 2 009 /1 0:JO1 ledamot i kommunstyrelsen och han har inte kunnat grunda en behörighet att fatta beslut på bestämmelsen i 6 kap. 36 § KL. Var behörig att besluta om placering av A.? När någon har beretts vård med stöd av LVU bestämmer socialnämnden med stöd av 11 § första stycket LVU hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas . Liksom när det gäller beslut om omhändertagande får enligt 11 § tredje stycket LVU ordföranden eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat besluta var den unge ska vistas. Vad jag har anfört ovan om behörighet att fatta beslut om omhändertagande äger tillämpning även beträffande hans behö- righet att fatta beslut om var A. skulle vistas efter beslutet om omhänderta- gande. Var behörig att besluta om reglering av föräldrarnas umgänge med A.? Ett beslut om reglering av umgänget med stöd av 14 § LVU fattas av social- nämnden, dvs. Delegationsbestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL gäller inte i fråga om nämndens beslut om umgängesreglering enligt 14 § andra stycket LVU. Här gäller i stället delegationsbestämmelsen i 6 kap. 33 § KL. Rätten att fatta beslut om reglering av umgänget kan således delegeras till ett utskott, åt en ledamot eller ersättare eller en anställd hos kommunen. Av nämndens förnyade remissvar framgår att kommunstyrelsen har gett ord- föranden i det sociala utskottet rätt att fatta beslut i ärenden som är så bråds- kande att utskottets beslut i saken inte kan avvaktas. Mot den bakgrunden har kunnat förordna om en inskränkning av föräldrarnas umgänge med A. Sammanfattningsvis kan konstateras att inte har varit behörig att fatta beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU och om var A. skulle vistas efter beslutet om omhändertagande. Det torde i och för sig vara så som kommunstyrelsen har anfört att felet i detta fall inte hade någon betydelse för beslutet i sak. Det är emellertid av största vikt att det inte finns formella brister i den kommunala beslutsordningen. Ansvaret för detta vilar på kommunstyrelsen. Till undvikande av missförstånd vill jag understryka att jag inte lastar för de fel som har begåtts när det gäller hans bristande beslutsbehörighet. Mot bakgrund av vad som har kommit fram i ärendet finns det anledning för kommunstyrelsen att se över delegationsordningen vad gäller behörighe- ten att fatta beslut om bl.a. omhändertagande enligt LVU. Med den kritik mot kommunstyrelsen som innefattas i det ovan anförda avslutas ärendena. 2 009 /1 0:JO1 Fråga bl.a. om det förelåg förutsättningar för att fatta ett nytt beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU dagen efter att länsrätten hade upphävt ett tidigare omhändertagandebeslut (Dnr 1784-2007 och 2110-2007) och J.S. har tillsammans dottern ., född . J.S. har ensam vårdna- den om B. beslutade vice ordföranden i Vård- och omsorgsnämn- den i kommun att, med stöd av 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) omhänderta B. Länsrätten i upphävde beslutet och därmed upphörde vården. Ordföranden i i kommun beslutade att B. på nytt skulle omhändertas. I anmälningar till JO framförde H.A. och J.S. (JO:s dnr 1784-2007) klagomål mot i kommun angående nämndens handläggning av det aktuella LVU-ärendet. En därefter kom , som var J.S:s offentliga biträde, också in med en anmälan mot nämnden (JO:s dnr 2110-2007). Anmälarna ifrågasatte bl.a. om nämnden hade kunnat fatta ett nytt beslut om omhändertagande av B. trots att länsrätten i sitt beslut konstaterat att vårdbehov ej förelåg och då några nya omständigheter i denna del inte framkommit. Inledningsvis inhämtades Länsrättens i beslut i mål nr 7297-07 samt bl.a. journalanteckningar i ärendet från nämnden. Därefter remitterades anmälningarna till i kommun för utredning och yttrande över vad som hade framförts i anmälningarna. Nämnden antog som sitt remissvar en tjänsteskrivelse som var underteck- nad av vård- och omsorgschefen och IFO-chefen . I remissvaret anfördes bl.a. följande (redogörelsen för bl.a. förvaltning- ens iakttagelser i huset och av barnets tillstånd samt i remissvaret omnämnda bilagor har här utelämnats). I anmälan mot i kommun framförs klagomål från föräldrarna H.A.