frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — befann sig i sin bostad be- dömdes det som angeläget att verkställigheten av anhållningsbeslutet gjordes så snabbt som möjligt eftersom det befarades att hon skulle bege sig därifrån. Eftersom det fanns anledning att tro att även J. befann sig i bostaden tillsam- mans med C.L., var det fråga om verkställighet av två tvångsåtgärder, dels verkställighet av ett anhållningsbeslut, dels hämtning av barnet. Nytt beslut om verkställighet inhämtades från behörig befattningshavare och sociala jouren underrättades och ombads att närvara. Myndigheten anser att det mot bakgrund av den befarade flyktfaran fanns det synnerliga skäl att inte under- rätta C.L. om den förestående hämtningen. Ett skyndsamt agerande var påkal- lat. Likväl kan beslutet att inte avvakta till dess personal från sociala jouren kunde medverka ifrågasättas. Mot bakgrund av utformningen av 21 kap. 11 § FB som uppställer ett absolut krav på närvaro av någon som kan ge barnet stöd, borde insatsen fått anstå till dess personal från kunde närvara. Det bör dock framhållas att det inte är sannolikt att händelseförloppet blivit annorlunda även om personal från sociala jouren varit närvarande redan från början, eftersom C.L. satte sig till motvärn och genom sitt ageran- de i övrigt på ett högst påtagligt sätt bidrog till att försvåra hämtningen. De polismän som medverkade vid ingripandet innehar ordinarie tjänst på familjevåldsroteln och har samtliga mångårig erfarenhet av barnutredningar och annan familjerelaterad brottslighet. Myndigheten anser att samtliga varit väl lämpade för det känsliga och svåra uppdraget. Utöver den ovan riktade kritiken mot att personal från inte var närvarande från början anser myndigheten att det saknas skäl att i övrigt rikta kritik mot handläggningen av detta ärende. . yttrade sig. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Bestämmelser om hämtning av barn genom polismyndighetens försorg finns i 21 kap. FB och i förordningen (2006:467) om verkställighet av vårdnadsav- göranden (verkställighetsförordningen). Om det är fråga om en dom om vårdnad får rätten besluta om hämtning av barnet, om verkställighet annars inte kan ske eller om hämtning är nödvändig för att undvika att barnet lider allvarlig skada (21 kap. 3 § FB). Det förutsätts dock att innan det blir aktuellt att tillgripa tvångsmedel ska alla ansträngning- ar ha gjorts för att nå en frivillig lösning och i de ytterst få fall då hämtning kan vara aktuell bör dessa försök pågå ända fram till den tidpunkt då åtgärden är oundviklig (prop. 2005/06:99 s. 74). Av 21 kap. 2 § första stycket FB följer att innan rätten beslutar om verk- ställighet, får den uppdra åt någon att verka för att den som har hand om bar- net frivilligt ska fullgöra vad som åligger honom eller henne. Den som ges ett sådant uppdrag brukar, som framgått inledningsvis, kallas medlare. I bestäm- melsens andra stycke anges att den som har fått ett medlingsuppdrag ska, 2 009 /1 0:JO1 inom den tid som rätten bestämmer, lämna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits och vad som i övrigt har kommit fram. Tiden får inte sättas läng- re än , men rätten får förlänga tiden, om det finns förutsättningar att nå en frivillig fullgörelse. I redogörelsen ska anges vad den som har hand om barnet har anfört som skäl för sin vägran att överlämna barnet och om det kan antas att det finns något sådant förhållande som enligt 21 kap. 5 eller 6 eller 7 § andra stycket FB kan hindra ett överlämnande (6 § verkställighetsförord- ningen). Om rätten har beslutat om verkställighet och förordnat att barnet ska häm- tas genom polismyndighetens försorg, ska ett medlingsuppdrag enligt 21 kap. 2 § FB lämnas, om inte särskilda skäl talar mot det, 21 kap. 4 § första stycket FB. Om alla andra möjligheter är uttömda och hämtning måste ske ska hämt- ningen utföras på ett sätt som är så skonsamt som möjligt för barnet (21 kap. 9 § FB). Vid hämtningen ska någon som kan vara till stöd barnet närvara. Finns det en sådan kontaktperson för barnet som avses i socialtjänstlagen, bör hon eller han anlitas. I brådskande fall får en åtgärd som krävs för skydd av barnet vidtas utan att en person till stöd för barnet är närvarande. Om det är möjligt ska en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog medverka (21 kap. 11 § FB). bestämmer tidpunkten för hämtning som får verkställas genom polismyndighetens försorg och kallar dem som enligt 21 kap. 11 § FB ska närvara när åtgärden vidtas. Den som har hand om barnet ska underrättas om tidpunkten för åtgärden, om inte synnerliga skäl föranleder annat. En sådan underrättelse ska även lämnas till socialnämnden och till den som ut- setts till medlare enligt 21 kap. 4 § första stycket FB (12 § verkställighetsför- ordningen). Hämtning ska genomföras på ett sådant sätt att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet eller orsakar dem som berörs av den större olägenhet än vad som är oundvikligt. En polisman som deltar i åtgärden ska om möjligt vara civilklädd och använda ett fordon som inte är särskilt utmärkt som polisfordon (16 § verkställighetsförordningen). Tingsrätten har i samband med att den förordnade om verkställighet och po- lishämtning även gett en viss person ett medlingsuppdrag enligt 21 kap. 2 och 4 §§ FB. Någon tid inom vilken uppdraget skulle vara avslutat angavs inte i beslutet. Jag vill inledningsvis säga att jag inte har några synpunkter på vare sig att tingsrätten förordnade om verkställighet och hämtning genom polismyndighe- tens försorg eller att den i samband därmed gav ett medlingsuppdrag. Tings- rättens formulering av beslutet ger emellertid anledning till följande synpunk- ter. När ett uppdrag enligt 21 kap. 2 § FB lämnas innan rätten beslutar om verkställighet kan det sägas ha en dubbel funktion. I första hand ges en möj- 2 009 /1 0:JO1 lighet att få verkställighetsfrågan löst på ett smidigt sätt i samförstånd mellan parterna. I andra hand om överlämnande av barnet inte kommer till stånd kan medlarens redogörelse berika utredningsmaterialet och därigenom kom- ma till nytta vid rättens senare prövning. I enlighet härmed har medlaren en rapporteringsskyldighet till rätten (se och , , En kommentar på Internet, 21 kap. 2 §). När emellertid en medlare med stöd av 21 kap. 4 § FB fått sitt uppdrag i samband med att rätten beslutar om verkställighet, har rätten redan ansett sig ha tillgång till den utredning som fordras och avgjort ärendet slutligt. Medlar- uppdraget har då knappast längre en sådan dubbel funktion som då det lämnas i ett tidigare skede av rättegången utan blir närmast uteslutande att se som ett sista försök till fullgörelse på frivillig väg innan polisen hämtar barnet. Det är naturligtvis även i denna situation angeläget såväl att möjligheterna till en samförståndslösning helt töms ut innan hämtning sker som att medlingsförfa- randet inte drar ut . Enligt min uppfattning ligger det därför i tydlighetens intresse att rätten i beslut om hämtning genom polismyndighetens försorg uttryckligen anger att verkställigheten ska föregås av medling. Det förefaller vidare lämpligt att i beslutet ange när medlingsuppdraget senast ska vara avslutat. Även om medlaren i denna situation inte kan anses ha en formlig rapporte- ringsskyldighet måste denne självfallet informera polisen eller rätten om sådana omständigheter som kan påverka verkställighetens genomförande eller om sådana förhållanden som kan hindra ett överlämnande. I det senare fallet har rätten att ta ställning till om förutsättningar föreligger att pröva verkstäl- lighetsfrågan på nytt, se 21 kap. 15 § FB. Jag anser således att tingsrätten kunnat formulera sig tydligare i sitt beslut i verkställighetsärendet. Jag finner emellertid att domstolens avgörande likväl inte kan anses ha gett upphov till något tvivel i frågan om huruvida hämtning- en skulle föregås av medling. Mot denna bakgrund anser jag mig inte ha an- ledning att kritisera tingsrätten för det sätt på vilket den utformade sitt beslut. Av utredningen har framgått att polisen inför försöket att verkställa tingsrät- tens beslut varken underrättade C.L., som hade hand om barnet, eller den av tingsrätten utsedde medlaren. Däremot togs kontakt med socialnämnden. Vidare har, av myndighetens eget yttrande, kommit fram att beslut i ärendet har fattats med frångående av polisområdets interna dele- gationsordning. har också nämnt att det fanns vissa brister i dokumentationen. Jag har i föregående avsnitt konstaterat att tingsrättens avgörande måste förstås så, att hämtning av J. skulle föregås av med- ling. Det innebär att det knappast kan ha funnits något utrymme för polisen att redan dagen därpå försöka verkställa hämtningen. Självfallet skulle polis- myndigheten ha underrättat medlaren innan hämtningsförsöket påbörjades. Skyldigheten att underrätta medlaren är undantagslös och syftar till att det ska 2 009 /1 0:JO1 råda fullständig klarhet om att möjligheterna till ett frivilligt överlämnande är uteslutna innan ett hämtningsbeslut verkställs. Vidare var, som polismyndigheten också angett, förhållandena inte sådana att det fanns skäl att underlåta att i förväg underrätta C.L., som var den som hade hand om J., om tidpunkten för hämtningen. Det är endast i undantagsfall man kan underlåta detta, t.ex. om det finns en objektivt grundad anledning att befara att den som har barnet hos sig kommer att avvika med barnet eller på annat sätt omöjliggöra en hämtning. Vid hämtningsförsöket var en företrädare för närvarande. Utgångspunkten vid hämtning är att en person som kan vara till stöd för bar- net ska närvara. Det kan vara en tjänsteman inom , en släkting eller någon annan lämplig person. Den som ska närvara bör ha goda relationer även till den från vilken barnet ska hämtas eller i allt fall inte stå i ett sådant förhållande att stödpersonens närvaro väcker särskild irritation. Polismyndig- heten bör före sitt val av person inhämta uppgifter från socialnämnden och den till vilket barnet ska överlämnas. Nämnden bör över huvud taget alltid underrättas inför en förestående hämtningsförrättning. Det kan vara av värde att den som fått ett medlingsuppdrag men inte lyckats ena föräldrarna är med vid hämtningen eller omhändertagandet. Undantag från kravet på närvaro av en person till stöd för barnet kan bara göras om det behövs en åtgärd till skydd för barnet och saken brådskar. I övriga fall måste åtgärden planeras så att en stödperson och om det är möjligt en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog kan vara närvarande (och , a.a., 21 kap. 11 §). Av tingsrättens beslut i verkställighetsfrågan framgick bl.a. att J., som då var gammal, inte hade haft något umgänge med R.L. och hans närmaste och att den senaste gången han över hu- vud taget träffade sin pappa var i samband med en barn- och ungdomspsykiat- risk utredning . Förutom att som polismyndigheten själv angett i sitt yttrande hämtning av ett barn i allmänhet är en mycket känslig åtgärd som förtjänar särskilda överväganden och kräver ett mycket gott om- döme, fanns det således i detta fall ytterligare omständigheter som borde ha föranlett polisen att dra slutsatsen att J. genom hämtningen riskerade att utsät- tas för en stor psykologisk påfrestning och att han därför kunde vara i extra stort behov av stöd i samband med hämtningen. Enligt min mening borde därför även en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog ha medverkat vid hämtningsförsöket. Det finns inte heller något som tyder på att ärendet var så brådskande att man inte skulle ha hunnit finna en person med sådan kompe- tens utan att äventyra verkställigheten. Sammanfattningsvis kan jag konstatera att polismyndighetens handlägg- ning av hämtningsförsöket blottlagt grundläggande brister vad gäller tillämpningen av bestämmelserna om hämtning. Som myn- digheten framhållit kan detta sannolikt till viss del förklaras med att delega- tionsordningen frångicks. Det är emellertid en allvarlig brist i sig att en åtgärd av detta ingripande och känsliga slag kunnat beslutas av någon som saknat behörighet därtill. förtjänar kritik för sin bristfälliga hand- läggning av hämtningsförsöket. 2 009 /1 0:JO1 Jag noterar att polismyndigheten har för avsikt att vidta åtgärder för att tydliggöra rutinerna samt för att se till att dess befattningshavare ges erforder- liga kunskaper om handläggningen av hämtningsbeslut. Av utredningen har framkommit bl.a. att hämtningen påbörjades utan att någon företrädare för närvarade och att en läkare kallades till platsen först efter det att personal från hade kommit dit. Vidare har framgått att hämtningen påbörjades på eftermid- dagen och att J. fördes från platsen först omkring . Även om . och polismyndigheten i vissa delar har olika uppfatt- ningar om händelseförloppet den aktuella kvällen är det utan tvivel så att hämtningen kom att ske under tumultartade former och på ett sätt som J. mås- te ha upplevt som traumatiskt. Vid hämtningen var det känt för polismyndigheten att konflikten mellan J:s föräldrar hade varit ovanligt infekterad och att C.L. var anhållen i sin utevaro som misstänkt för egenmäktighet med barn. Polis- myndigheten kände också till att J. hade sin invanda miljö hos sin mamma och att han inte hade haft något umgänge med sin pappa . hade alltså i ännu högre utsträckning än vid hämtningsför- söket anledning att räkna med att hämtningsuppdraget skul- le kunna bli besvärligt och att det fanns en uppenbar risk för att det skulle innebära stora påfrestningar för J. I ett sådant fall är det naturligtvis av allra största vikt att hämtningen föregås av noggrann planering och samarbete med de sociala myndigheterna, allt i syfte att hämtningen sker på ett sätt som inne- bär en så liten påfrestning som möjligt för barnet. Mot denna bakgrund och då huvudregeln enligt 21 kap. 11 § FB enligt vad jag ovan redogjort för är att såväl en stödperson som en barnläkare, barn- psykiater eller barnpsykolog ska närvara vid hämtning är jag mycket kritisk till att polisen valde att inleda hämtningen och gripandet av J:s mamma utan att någon av de nyssnämnda var närvarande. Denna bedömning förändras inte av det förhållandet att polismyndigheten uppgett att det var angeläget att verkställigheten av anhållningsbeslutet gjordes så snabbt som möjligt efter- som det befarades att C.L. skulle avvika från hemmet. Om det fanns fog för denna bedömning hade det rimligen varit tillräckligt att bevaka området. Det är förvisso, som polismyndigheten angett, möjligt att närvaron av en stödperson och en läkare inte hade ändrat det inledande händelseförloppet, dvs. motsatte sig gripandet. Det förefaller däremot som en självklar- het att förutsättningarna för att det efterföljande händelseförloppet skulle ha blivit mindre påfrestande för J. och inte lika långvarigt hade ökat väsentligt om personer med för situationen relevant utbildning hade närvarat redan från början. Sammanfattningsvis anser jag således att polismyndigheten förtjänar all- varlig kritik för att den inledde hämtningen utan att invänta personal från socialförvaltningen och utan att över huvud taget ha försökt att tillkalla en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog. 2 009 /1 0:JO1 Kritik mot polisen med anledning av att resultatet av en fotokonfrontation inte redovisades till åklagare och inte heller i förundersökningsprotokollet (Dnr 5585-2007) framförde i en anmälan klagomål mot bl.a. i , polisområde Nordvästra , för handläggningen av en förundersökning om mordbrand m.m. Han var bl.a. missnöjd med att han först i samband med huvudförhandlingen i tingsrätten fick reda på att en fotokonfrontation hade hållits med ett vittne under förundersökningen. Handlingar i det aktuella ärendet infordrades och granskades. Av handlingar- na framkom bl.a. följande. upprättades en anmälan om mordbrand i hamn. Enligt anmälan hade en motorbåt, värd , av oklar anledning börjat brinna. Troligtvis var branden anlagd. Båten var helt utbränd men den flöt fortfarande. I anslutning till händelsen upprättades också anmälningar om tillgreppsbrott i hamnen, liksom andra anmälningar om brott i varierande tids- och rumsmässig närhet till mordbranden, vilka samtliga misstänktes ha samband med varandra. Polisens spanings- och utredningsarbete ledde till att två personer, däribland T.Å., kunde gripas . hölls vittnesförhör med T.D. som gjort vissa iaktta- gelser av betydelse i sammanhanget. Förhöret avslutades med att T.D. uppgav att han trodde att han skulle känna igen männen om han såg dem på nytt. Förhöret redovisades i förundersökningsprotokollet. Av protokollet framgick också att vice chefsåklagaren var förundersökningsledare i ärendet samt inspektören handläg- gare och inspektören biträdande handläggare. väcktes åtal mot T.Å. och en annan person. Hu- vudförhandlingen påbörjades vid tings- rätt. Denna dag hölls vittnesförhör med T.D. Under förhöret framkom att en fotokonfrontation hade hållits med honom under utredningen (någon sådan fanns dock inte redovisad i förundersökningsprotokollet), vilken han hänförde sig till då han i rätten uppgav att han kände igen de tilltalade. uppgav muntligen till JO bl.a. att uppgiften i tingsrätten om fotokonfrontationen hade varit en nyhet för henne. Hon hade inte gett direktiv om att en sådan konfrontation skulle hållas, och hon hade inte heller i efterhand av polisen informerats om konfrontationen. Dagen efter förhöret i tingsrätten ringde hon upp polismännen som hållit fotokonfronta- tionen, och det visade sig att de hade gjort det på eget bevåg. Enligt åkla- garkammarens diarium inkom dokumentation över fotokonfrontationen till kammaren först , och ingav därefter dokumentationen till tingsrätten inför den fortsatta huvudförhandlingen. 2 009 /1 0:JO1 Denna dokumentation, som alltså inte togs med i förundersökningsproto- kollet, hade upprättats av . Enligt handlingarna hade en fotokon- frontation hållits med vittnet T.D. . Som förhörsresultat noterade i huvudsak att T.D. inte kunde känna igen någon direkt men att en av de avbildade hade någon likhet med en av de berörda personer- na. för stöld m.m. till ett kortare fängelsestraff. Åtalet för mordbrand ogillades. Av domen fram- går att resultatet av fotokonfrontationen hade viss betydelse för rättens pröv- ning i målet. överklagade inte domen. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över bl.a. anledningen till att fotokonfrontationen hölls utan att man hade talat med åklagaren, som var förundersökningsledare, och varför åklaga- ren inte i efterhand informerades om saken samt även orsaken till att det inte av förundersökningsprotokollet framgick att en fotokonfrontation hållits. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar i vilket det anfördes följande beträffande fotokonfrontationen. Beträffande den i utredningen genomförda fotokonfrontationen har utredaren i ärendet, inspektören , sagt sig sakna en tydlig minnesbild av händelseförloppet. Eventuellt kan en begäran om fotokonfrontation funnits i ett direktiv från den åklagare som först kontaktades i ärendet, men det kan enligt även vara så att beslut fattats vid en av flera diskussioner med den nuvarande åklagaren. hävdar att det saknats anledning att rekvi- rera foton i det fall en sådan begäran inte hade funnits. Grunden för fotokon- frontationen var att binda eventuella gärningsmän till tillgreppen av husbilar- na. Fotokonfrontationen medförde inget utpekande av tänkbara gärningsmän och lades därför åt sidan i den fortsatta utredningen. Åtgärden dokumentera- des inte i förundersökningsprotokollet. Vad avser fotokonfrontationen vill myndigheten anföra följande. Vittneskonfrontationer genomförs för att undersöka om målsägande eller vittne kan känna igen (identifiera) en viss person, ett föremål eller någon annan särskiljande faktor från ett visst tillfälle. Värdet av en vittneskonfronta- tion är hur den genomförs och dokumenteras. Rätt genomförd kan en vittnes- konfrontation vara en ovärderlig tillgång i en rättsprocess och är av stor bety- delse när domstolen bedömer värdet av bevisningen i brottmål. En bristfällig vittneskonfrontation kan däremot helt sakna värde eller till och med försvåra en brottsutredning. En vittneskonfrontation är att betrakta som ett förhör. Det framgår av 6 § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948), FUK, att hämtning till förhör av den som skall höras som vittne, får ske om vittnet behöver in- ställa sig på viss plats för konfrontation. Reglerna om förhör i rättegångsbal- ken (RB) och i FUK ska alltså i tillämpliga delar även gälla vid en vittneskon- frontation. Exempelvis får förhör enligt 23 kap. 6 § RB hållas med den som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Det som fram- kommit av betydelse för utredningen vid förundersökningen ska enligt 23 kap. 21 § RB protokolleras. 2 009 /1 0:JO1 När det under en brottsutredning blir aktuellt att använda sig av en vittnes- konfrontation finns det oftast en misstänkt person. Det rör sig vanligtvis om en utredning av ett brott där bevisläget är sådant att vittneskonfrontationen kan förväntas få stor betydelse för en framtida bedömning av skuldfrågan. Av denna anledning är det undersökningsledaren som beslutar om en vittneskon- frontation ska genomföras. Av 2 § FUK framgår att undersökningsledaren ska hålla åklagaren underrättad om förundersökningens gång, om den leds av annan än åklagare, i den mån det behövs med hänsyn till brottets beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. När gärningsmannen är okänd leds förunder- sökningen vanligtvis av polismyndigheten. Vid minsta tveksamhet om det är lämpligt med en vittneskonfrontation, val av metod eller dylikt bör en åklaga- re kontaktas för att få dennes bedömning eftersom det är denne som längre fram ska föra talan i domstol. I det nu aktuella fallet leddes förundersökningen av åklagare. Myndigheten konstaterar att det föreligger klara brister avseende doku- mentationen kring fotokonfrontationen. Det finns således inte dokumenterat vem som beslutat om åtgärden och inte heller har det dokumenterats vilket resultat åtgärden fick. Det är tveklöst så att oavsett resultatet eller betydelsen för utredningen så borde åtgärderna ha redovisats i förundersökningsprotokol- let. Det är djupt otillfredsställande att så inte skett och detta förtjänar kritik. På grund av dessa brister går det inte i efterhand med säkerhet klargöra på vems initiativ som konfrontationen genomfördes. Utredningsmannens min- nesbild av händelseförloppet är vag och överensstämmer inte med åklagarens och det låter sig inte klargöras hur det faktiskt förhåller sig. Myndigheten vill dock tydligt klargöra att det är högst anmärkningsvärt om fotokonfrontationen genomfördes utan föregående beslut av förundersökningsledaren. I sin granskningsverksamhet kommer myndigheten särskilt tillse att dokumentatio- nen av åtgärder utförs på ett korrekt sätt. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men hördes inte av. Kompletterande upplysningar inhämtades därefter från som uppgav bl.a. följande. Hon kan nu inte utesluta möjligheten att det var någon annan åklagare som först handlade ärendet som gav direktiv om foto- konfrontationen med T.D. Hon har också funderat på hur det kom sig att den aktuella fotokonfrontationen inte togs med i förundersökningsprotokollet utan hamnade i den s.k. slasken. gav hon direktiv om att fotokonfrontation skulle hållas med tre personer men ingen av dessa var T.D. Frågan i direktiven var om de kunde peka ut den man som iakttagits i Tore- kov. vidgick inte T.Å. att han varit i . att han varit i , varför dessa fotokonfrontationer inte togs in i förundersökningsprotokollet. Möjligen kan hon ha haft en diskussion med utredningsmännen om huruvida dessa fotokonfrontationer skulle tas med i förundersökningsprotokollet eller inte. I vart fall reagerade hon inte när fotokonfrontationerna inte ingick i förundersökningsprotokollet. Frågan var då överspelad. Polisen kan ha behandlat alla fotokonfrontationer på samma sätt och inte tänkt på att fotokonfrontationen med T.D. gällde en annan plats och andra omständigheter.