frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — Vidare framgår av förhö- ren att kamraten inte bedömdes vara så berusad att förutsättning förelåg att omhänderta henne. har utifrån dessa förhör ingen anled- ning att ifrågasätta polismännens bedömning av berusningsgraden hos L.och hennes kamrat. Den polisman som förmansprövade omhändertagandet beslutade att L. skulle insättas i arrest. har med anledning av vad som framkommit vid förhöret ang. sättet att förmanspröva omhändertagandet ingen grund för att kritisera detta beslut. Tjänstgörande inre befäl gjorde bedömningen att . kunde frisläppas vid den aktuella tidpunkten. Befälets uppfattning om berusnings- grad synes dock till viss del inte stå i full överensstämmelse med vad övriga inblandade polismän uppgivit och kan uppfattas som att omhändertagandet i första hand föranleddes av hennes aggressiva beteende och mindre på grund av hennes berusningsgrad. . har påstått att hon inte varit så berusad att hon inte kunnat ta hand om sig själv. Ett omhändertagande kräver emellertid inte att vederbörande är höggradigt berusad utan även en lägre berusningsgrad är tillräcklig för ett omhändertagande om personen ifråga utgör en fara för sig själv eller annan, t.ex. fara för trafikolycka eller olycksfall. Då . vid omhändertagandet, enligt ingripande polismän, var så berusad att hon utgjorde en fara i trafiken både för sig själv och annan anser polismyndigheten vid en samlad bedöm- ning att det var erforderligt att omhänderta henne enl. LOB. . kommenterade inte remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Den som anträffas så berusad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan får omhändertas av en polisman (1 § LOB). Polisman som har omhändertagit någon enligt denna lag ska så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman. Har omhändertagandet inte redan upphört, ska förmannen pröva om åtgärden ska bestå (5 § LOB). . har gjort gällande att polisen saknade laglig grund för beslutet att omhänderta henne enligt LOB nyårsnatten 2006/07. Av omhändertagandebla- det framgår bl.a. att hon var märkbart berusad och vägrade åtlyda polisman- nens uppmaning att stiga av cykeln och att hon var mycket obstinat och förödmjukande mot patrullen. Hennes beteende bedömdes vara en konse- kvens av hennes berusning. 2 009 /1 0:JO1 Eftersom jag, efter en initial granskning av dokumentationen i ärendet, an- såg att grunderna för omhändertagandet kunde ifrågasättas remitterades ären- det till polismyndigheten, och de inblandade polismännen ombads särskilt att höras om händelsen. Som framgått har polismännen sedan mer utförligt redo- gjort för de omständigheter som låg till grund för omhändertagandet. Jag vill först framhålla att det är utomordentligt vanskligt att vid en granskning i efterhand avgöra om ett omhändertagande enligt LOB var kor- rekt eller inte. Det är givetvis näst intill omöjligt för den som inte själv befun- nit sig på plats att efteråt bedöma om en person var så pass berusad att han eller hon inte kunde ta hand om sig själv eller utgjorde en fara för sig själv eller för någon annan, varför försiktighet måste iakttas vid en sådan prövning. . har uppgett att hon inte, i jämförelse med sin , var särskilt berusad vid tillfället men att endast hon blev omhändertagen. Polismännen har däremot bedömt att de båda var ungefär lika berusade men att . hade ett helt annat beteende, vilket var orsaken till att endast hon blev om- händertagen. Enligt polismännen var väninnan mer lugn och tillmötesgående medan . bl.a. var obstinat, ifrågasättande och förödmjukande mot patrullen. Jag har inte underlag för att bedöma berusningsgrad vid tidpunk- ten för omhändertagandet. Berusningsgraden är emellertid inte ensamt avgö- rande för om en person får omhändertas enligt LOB utan någon av förutsätt- ningarna i 1 § måste dessutom vara uppfyllda, dvs. personen måste bedömas inte kunna ta hand om sig själv eller utgöra en fara för sig själv eller för nå- gon annan. Rent allmänt är det därför inte särskilt anmärkningsvärt om endast en av två ungefär lika berusade personer omhändertas om t.ex. den ene be- döms som aggressiv, provocerande och hotfull, och därmed som utgörande en fara för sig själv och för annan, medan den andre upplevs som lugn och san- sad. En person som är något mindre berusad kan också omhändertas om ex- empelvis han bedöms inte kunna ta hand om sig själv medan det i ett annat fall kanske saknas förutsättningar för ett omhändertagande även om berus- ningsgraden är något högre. Polisen måste således att i det enskilda fallet göra en bedömning av om något av de rekvisit som anges i 1 § LOB är uppfyllt eller inte. I det nu aktuella fallet har de ingripande polismännen, som framgått, pekat på uppträdande vid tillfället och att hennes omdöme var så påverkat av berusning att hon inte kunde ta hand om sig själv och även utgjorde en fara för sig själv och annan, t.ex. på så sätt som polismyndigheten anfört att det kunde finnas en fara för trafikolycka eller olycksfall. . har dock uppgett hon endast i road ton ifrågasatte polismännens handlande under ingripandet och att hon upplevde det som om det var därför som hon blev omhändertagen. Som sagts är det svårt att i efterhand uttala sig om huruvida ett om- händertagande enligt LOB var rättsenligt eller inte. Efter att ha tagit del av polismännens berättelser anser jag mig inte heller kunna hävda att omhänder- tagandet låg utanför ramen för vad som får betraktas som godtagbart. Jag vill dock peka på att uppgifterna i ärendet, enligt min mening, sammantagna ger ett intryck av att möjligen något omogna uppträdande gentemot 2 009 /1 0:JO1 polisen i hög grad kommit att påverka beslutet att omhänderta henne. uttalande att det kom till hans kännedom att . var berusad men inte påtagligt berusad och att det var hennes beteende som gjorde att hon blev omhändertagen talar också i den riktningen. Jag har i olika sammanhang kommit att uppmärksamma att polisen i omhändertagandeblad, framför allt när det gäller omhändertaganden enligt 13 § polislagen (1984:387), ibland antecknar som grund för ingripandet att den omhändertagne varit otrevlig eller uppkäftig mot polisen eller allmänt haft en mycket tråkig attityd mot patrullen. Jag har då erinrat om att det inte är en tillräcklig grund för ett omhändertagande enligt polislagen att en person uttalar glåpord och är allmänt otrevlig mot polisen. Motsvarande reso- nemang kan väsentligen föras när det gäller omhändertagande enligt LOB. Det förhållandet att en person, som i detta fall, t.ex. är obstinat och föröd- mjukande mot polisen innebär givetvis inte i sig att denne inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan. Därmed inte sagt att en berusad cyklist inte kan omhändertas om denne be- döms vara en fara i trafiken och således utgöra en fara för sig själv och för annan, men detta bör i så fall tydligt framgå av dokumentationen. Efter att . infördes till polisstationen ägde den s.k. förmanspröv- ningen rum. Förmannen har till uppgift att pröva om åtgärden, omhänderta- gandet, ska bestå. Denna prövning gjordes i förevarande fall av . Hon har dessvärre inte kunnat erinra sig händelsen men utgått från att hon gjorde bedömningen att . var så pass berusad att omhändertagan- det skulle bestå. Även om ingripandet, enligt min mening, således inte var helt invändningsfritt har jag inte underlag för att ifrågasätta bedömning. Jag vill slutligen erinra om vikten ur kontroll- och rättssäkerhetssynpunkt av att de omständigheter som föranlett ett ingripande dokumenteras på ett fullständigt och korrekt sätt. Kritik mot dels en åklagare för att en försvarare inte tilläts närvara vid ett inledande förhör med en person som delgavs misstanke om mord, dels en polismyndighet för att åklagarens direktiv inför förhöret inte vidarebefordrades till förhörsledarna (Dnr 600-2007) Advokaten begärde i en anmälan att JO skulle granska vice chefsåklagaren vid , Västerorts åklagar- kammare i , beslut att inte tillåta honom att närvara vid ett förhör under vilket hans klient delgavs misstanke om bl.a. mord. Vidare ifrågasatte han att polisen vid tillfället höll ett mycket utförligare förhör med klienten än vad gett direktiv om. uppgav bl.a. följande. efter kontorstid kontaktades han av N.A. som berättade att han var anhållen i sin frånvaro. var mycket skärrad och 2 009 /1 0:JO1 hade bestämt att han ville inställa sig hos polisen och redogöra för sina före- havanden. Även N.A:s bror hade beslutat att inställa sig hos polisen och hade därför kontaktat advokaten . ringde däref- ter utredningsmannen vid polisen i och meddelade att de två misstänkta skulle inställa sig. På polisstationen meddelade en polisman att varken han, eller , som inställt sig tillsammans med N.A:s bror, skulle få närvara vid förhör eftersom de inte var förordnade som offentliga försvarare. Eftersom fann detta svar märkligt bad han att få kontakt med . Denne bekräftade polismannens besked. förklarade för att han tyckte att beskedet var märkligt och att N.A. ville ha ho- nom som privat försvarare fram till dess att han kunde förordnas av tingsrät- ten. Han förklarade vidare för att han ville att skulle meddela polismannen att förhöret fick anstå fram till dess att han förordnats som offentlig försvarare. Vidare meddelade att han inte kunde närvara vid ett sådant förhör förrän efter rättegångsdagens slut . Efter att polismannen talat med fick han beskedet av polis- mannen att N.A. skulle delges brottsmisstanken och att det fick bestämmas tid för förhör . Vid rättegångsdagens slut och sedan förordnats till offentlig försvarare fick han av N.A. veta att förhöret redan ägt rum och att detta hade pågått . Vid förhöret delgavs N.A. misstanke om mord och sju fall av försök därtill. Den berättelse N.A. lämnade var sådan att det gjordes gällande att en nödvärnssituation förelegat, vilket innebar att uppgifterna i förhöret var utomordentligt betydelsefulla för den fortsatta processen. Handlingar i åklagarkammarens ärende 102E-998-07 infordrades och grans- kades varvid följande framkom. I diariebladet var antecknat att en åklagare hade beslu- tat att N.A. skulle hämtas till förhör. Vidare angavs att förhör enligt 23 kap. 9 § (RB) påbörjades varefter N.A. Enligt förhörsprotokollet pågick förhö- ret mellan och 21:20. delgavs misstanke om brott och redo- gjorde därefter för sina förehavanden aktuell kväll. Kriminalinspektörerna ledde förhöret som angavs vara ett förhör enligt 24 kap. 8 § RB. I protokollet var antecknat att N.A. inte önskade försvarare vid förhö- ret. Vidare angavs att han önskade biträde av den försvarare, vars namn han inte kom ihåg, som följt med till polisstationen. Ärendet remitterades till som inkom med upplys- ningar och yttrande över vad som framförts i anmälan. På tvångsmedelsblanketten var antecknat att /hade föredragit ärendet och att beslutat att N.A. var skäligen misstänkt. Tidpunkterna för påbörjande av förhöret och för anhållandet var desamma som antecknats i åklagarkammarens diarieblad, dvs. 2 009 /1 0:JO1 Inga anteckningar om direktiv till polisen fanns på blanketten. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret och uppgav bl.a. att anteckningen i förhöret om att N.A. inte önskade biträde vid detta inte speglade dennes egentliga uppfattning. Eftersom hans huvudman hade inställt sig vid polisstationen tillsammans med honom var det naturligtvis alldeles uppenbart att han önskade hans biträde vid förhöret. Ärendet remitterades till i som inkom med upplysningar och yttrande över varför förhöret med N.A. blivit mer om- fattande än vad åklagaren hade gett direktiv om. I ett beslut anförde chefsJO följande. Av utredningen framgår att inställde sig hos polisen i tillsammans med sin klient N.A. som skulle höras i en förundersökning gällande misstanke om mord. tillät då inte att delta vid förhöret med hänvisning till att denne inte var förordnad som offentlig försvarare. I 23 kap. 10 § andra stycket rättgångsbalken (RB) föreskrivs, i den lydelse som var aktuell vid tillfället, att vid förhör som enligt 18 § andra stycket hålls på den misstänktes begäran, har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får försvararen närvara, om det kan ske utan men för utred- ningen. finns motsvarande bestämmelse i fjärde stycket, språkligt och redaktionellt ändrad, men utan någon ändring i sak. Frågan om när en försvarares närvaro kan vara till men för utredningen har, som anmärkt, prövats i JO 1956 s. 96. Där uttalas (s. 116 f.) att en bedömning måste göras efter omständigheterna i det enskilda fallet och att ett avvisande måste vara grundat på objektivt godtagbara skäl. När det är fråga om förhör med andra bevispersoner än den misstänkte kan men för förundersökningens fortsatta bedrivande föreligga, eftersom försvara- ren inte har tystnadsplikt gentemot den misstänkte. När det däremot gäller förhör med den misstänkte, kan försvararen inte avvisas på den grunden. Möjligheterna att vägra försvararen att närvara vid förhör med den misstänkte måste därför vara ytterst begränsade. JO ansåg att en sådan möjlighet kunde finnas i undantagsfall, nämligen om försvararen måste antas komma att upp- träda på sådant sätt, att förhörets behöriga gång stördes eller att ett ordnat förhör till och med omöjliggjordes. Detta förutsatte emellertid att försvararen vägrar att rätta sig efter förhörsledarens föreskrifter rörande försvararens rätt att yttra sig under förhöret. I doktrinen har det, som framhållit, med hänvisning bl.a. till nämnda avgörande, sagts att försvararen har en på det hela taget ovillkorlig rätt att delta i förhör med sin klient (jfr m.fl. Rättegång V, 7:e upplagan, s. 133 och Fitger, , del 2, s. 23:45). Fitger nämner också som exempel på när en försvarare inte kan tillåtas att närvara, utöver den angivna situationen, att personen den misstänkte anlitar är allmänt olämplig. 2 009 /1 0:JO1 har i flera avgöranden haft att pröva om vägran att låta försvarare närvara vid inledande polisförhör står i strid med artikel 6:1 och 6:3 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Domstolen har uttalat att artikel 6 normalt kräver att en person ska kunna biträdas av advokat redan under de inledande förhören. Denna rättighet, som inte framgår uttryckligen av konventionen, kan endast begränsas om det finns goda skäl för det. Det avgörande är om den misstänkte, med hänsyn till handläggningen av målet i dess helhet, har för- vägrats en rättvis rättegång (domstolens dom i målet ./. Förenade , se vidare , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e upplagan, s. 286 f.). var misstänkt för ett mycket allvarligt brott. Han kom till polisstatio- nen tillsammans med . Det kan inte ha rått något tvivel om att han önskade biträde av som försvarare. Eftersom tingsrätten inte hade expeditionstid var det inte möjligt att då begära ett för- ordnande för som offentlig försvarare för N.A. har dock uppgett att han sade till att han tills vidare biträdde N.A. som privat försvarare. Som angett var det förhållandet att inte var förordnad som offentlig försvarare inte ett godtagbart skäl att inte tillåta honom att närvara vid förhöret. Om en misstänkt vill biträdas av en advokat saknar det betydelse om denne är förordnad som offentlig försvarare eller företräder den enskilde som privat försvarare. Det har heller inte fram- förts något annat objektivt godtagbart skäl till att inte skulle få närvara. förtjänar därför allvarlig kritik för att han inte tillät Jo- han att närvara vid förhöret med N.A. När det sedan gäller genomförandet av det inledande förhöret med N.A. har , som uppgett, bekräftat att han muntligen gav direktiv till en polisman att N.A. vid förhöret endast skulle delges brottsmiss- tanke och höras om sin inställning till denna samt att ett utförligare förhör skulle anstå till . Jag har inte någon anledning att betvivla dessa uppgifter. Trots de givna direktiven kom ett förhållandevis långt och utförligt förhör att hållas med N.A. den aktuella kvällen. Enligt polismyndigheten har det inte gått att klarlägga vem som mottog direktiven från . Såvitt framgår av remissvaret hade de båda förhörsledarna inte haft någon kontakt med innan förhöret påbörjades. Eftersom de således, såvitt utredningen visat, inte känt till direktiv saknar jag underlag för att rikta kritik mot dem för det sätt som förhöret genomfördes på. Jag finner det emellertid märkligt att ingen hos polisen kunnat erinra sig det direktiv som gavs av . Eftersom jag dock anser att utredningen klarlagt att muntligen lämnat direktiv om genomförandet av det inledande förhöret till en polisman, finner jag likväl skäl att kritisera polis- myndigheten för att åklagarens anvisningar inte kom att vidarebefordras till förhörsledarna så att förhöret kunde begränsas på det sätt som angavs i direk- tivet. Det inträffade visar också på vikten av att givna direktiv dokumenteras. 2 009 /1 0:JO1 Kritik mot polisen med anledning av ett ingripande mot en person som misstänktes för narkotikabrott (Dnr 1516-2007) C.F. framförde i en anmälan klagomål mot i med anledning av ett ingripande som hade skett mot hennes son, H.F., och anförde därvid i huvudsak följande. av en kvinna när han var på väg hem från . Han ignorerade kvinnan som då åter stoppade honom. Kvinnan visade polislegitimation och beordrade H.F. att sluta prata i mobiltelefonen. Ytterligare en polisman kom till platsen varpå H.F. tillfrågades om han hade narkotika på sig, vilket han besvarade nekande. Den kvinnliga polisen sade att hon kände igen H.F., vilket H.F. Han ombads därefter att gå åt sidan med polismännen, och de begärde också att få gå igenom hans fickor. motsatte sig detta grep polismännen tag i honom och visiterade honom mot hans vilja. Någon narko- tika hittades inte. fick därefter fortsätta sin resa hem. När han kom hem var han mycket upprörd och berättade vad som hänt för sina föräldrar. C.F. kontaktade polisen och kom i kontakt med den kvinnliga polisen, som förklarade att det inträffade hade skett i brottsförebyggande syfte och var rutin. Hon uppgav vidare att det inte var fel att visitera sonen efter- som hon ansåg att han såg blek ut och var glansig om ögonen. Muntliga upplysningar och en anmälan i polismyndighetens ärende K82288- 07 inhämtades. I anmälan som upprättats som ingripandet skedde hade antecknats bl.a. att H.F. gav intryck av att vara misstänksam och mycket nervös, att han hade försökt springa ifrån patrullen, att han svarade undvikan- de på frågor, att polismännen uppfattade det som om han hade något att dölja och att han på fråga om han hade någon narkotika på sig klappade/kände på sina byxfickor samt att han i det läget blev skäligen misstänkt för narkotika- brott genom innehav. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framfördes i anmälan till JO. Myndigheten skulle därvid särskilt närmare redogöra för de omständigheter som föranledde att anmälarens son kom att betraktas som skäligen misstänkt för narkotikabrott. (tf. biträdande länspolismästaren ) in- kom med ett yttrande och anförde bl.a. följande. , omkring , befann sig H.F. Två civilklädda polismän från länskriminalpolisens ungdomssektion, med uppdrag att genom uppsökande verksamhet förhindra och upptäcka tidigt missbruk av narkotika, kom fram till honom. De visade sin tjänstelegitimation och ställde vissa frågor kring narkotika. Anledningen till att H.F. 2 009 /1 0:JO1 var att han var blek i ansiktet och hade glansiga ögon, vilket är ett vanligt tecken på narkotikabruk. En av polismännen tyckte sig också känna igen honom från sammanhang som kan förknippas med narkotikabruk. Antagandet visade sig senare felaktigt. Enligt de båda polismännens uppfattning uppträdde H.F. mycket nervöst och hade svårt att ge klara svar på de frågor han fick, t.ex. huruvida han hade någon narkotika på sig. Han förde upprepade gånger händerna mot sina byx- fickor trots att poliserna bad honom att vara stilla. Plötsligt började H.F. springa från platsen. Han hann innan poliserna kunde stoppa honom genom att ta tag i varsin arm och leda honom tillbaka till platsen de stått och samtalat på. Poliserna har vidare uppgivit att H.F. inte kunde förkla- ra varför han försökt springa sin väg. att betrak- tas som skäligen misstänkt för narkotikabrott genom innehav. Beslut om kroppsvisitation beslutades av en av de båda polismännen på platsen, med anledning av att det bedömdes föreligga fara i dröjsmål. Det påträffades ingen narkotika vid visitationen varför misstanken om brott föll. informerades direkt på platsen om vad som föranlett tvångsåt- gärden och att han numera inte var misstänkt. Polismännen lämnade därpå rapport om den vidtagna tvångsåtgärden till sitt befäl. hade en av de ingripande polismännen kontakt med C.F., varpå omständigheterna kring ingripandet redovisades. Av den anmälan som upprättades med anledning av ingripandet, 0201- K82288-07, framgår att förundersökning inleddes efter be- slut av polisinspektör . Av ärendets historikuppgifter i RAR (Rationell anmälningsrutin)-systemet framgår vidare att anmälan slutredovi- sats genom att förundersökningen nedlagts med motiver- ingen misstänkt oskyldig. Chefen för länskriminalpolisen har belyst de oklarheter som råder kring be- viskravets styrka när det gäller bedömningen av rekvisitet skäligen miss- tänkt. Mot bakgrund av detta har hon funnit att det inte kan anses ha varit en felaktig bedömning att betrakta H.F. som skäligen misstänkt. Detta särskilt mot bakgrund av försöket att springa från platsen samt hans blekhet och glan- siga ögon. Att kontakt togs med H.F. inledningsvis uppges ingå i den preven- tiva inriktning av verksamheten som bedrivs vid den sektion som polismän- nen tillhör. Länskriminalpolisen har vidare berört den omständigheten att förunder- sökning inleddes för att läggas ner, , i samband med att den upprättade anmälan granskats, godkänts och slutredovisats. Be- slutet att inleda förundersökning har förklarats vara felaktigt, men förklarats utifrån administrativa skäl. får inledningsvis ansluta sig till vad länskriminalpolisen anfört angående polismännens val att ta kontakt med H.F. Mot bakgrund av de tecken H.F. uppvisade får det alltså anses ligga inom ramen för polisernas tjänsteuppdrag och bör inte ifrågasättas. Gällande grunden för kroppsvisitationen gör polismyndigheten följande bedömning. För att den genomförda kroppsvisitationen ska anses haft stöd i lag krävs att polismännen haft grundad anledning för sin bedömning av H.F. som skäligen misstänkt för narkotikabrott. Begreppet skäligen misstänkt är inte definierat i lag eller förarbeten. I doktrinen råder skilda uppfattningar. Att utgå från är då närmast JO:s tidigare uttalanden om beviskravets styrka. En- ligt JO krävs för skälig misstanke att det föreligger konkreta, objektivt un- derbyggda, omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga 2 009 /1 0:JO1 har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 1998/99 s. 107). JO har vidare anfört att några närmare bestämda riktlinjer för vad som krävs för att en misstanke ska anses skälig inte låter sig göras och istället måste prövas från fall till fall varvid det självfallet ofta finns ett visst utrymme för olika bedömningar. kan konstatera att beslutet om skälig misstanke fattats på sådana konkreta grunder som JO beskrivit. Grunderna utgjordes dels av H.F:s utseende (blekhet och glansighet på ögonen), dels hans nervösa uppträ- dande bestående i oförmågan att svara på frågor och intresset för sina byx- fickor och slutligen hans försök att avvika, vilket han senare inte heller kunde förklara. anser på dessa grunder att beslutet om kroppsvisi- tation haft stöd i lag. Att fara i dröjsmål förelegat har sitt stöd i H.F:s försök att avvika. Gällande inledandet av förundersökning instämmer polismyndigheten i vad länskriminalpolisen anfört gällande beslutets felaktighet.