frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — I mitt beslut tog jag fasta på att frihetsberövandet hade kunnat upphöra om polisen använt sin egen personal för att genom- föra avvisningen och att inga andra skäl än kostnader för övertidsuttag anför- des som skäl för fördröjningen. Avvisningen borde under de omständigheter- na ha verkställts omgående. tog alltför lätt på det ingrepp i den enskildes rättigheter som frihetsberövandet innebar. En myndighets möjlighet att använda informationsteknologins landvin- ningar aktualiserades i ett ärende där man på en arbetslöshetskassa på Internet surfat sig fram till vissa upplysningar om en sökande (se s. 219). Uppgifter- na fanns på sökandens blogg. Det framgick där att hon bedrivit studier, och hon ombads därför av kassan att lämna uppgifter om dessa. På bloggen hade sökanden emellertid även framfört kritik mot kassan, och hon misstänkte att de frågor hon fått var ett sätt för kassan att bestraffa henne för det hon skrivit. 2 009 /1 0:JO1 I beslutet konstateras att kassan hade skyldighet att utreda rätten till ersättning och att däri ingår att beakta de uppgifter som finns i ett ärende oavsett var dessa uppgifter kommer ifrån. En förutsättning är att den sökande ges tillfälle att yttra sig över vad som framkommit, vilket hon i detta fall alltså fått. Även om det inte fanns utrymme för någon kritik mot kassan framhöll jag i beslutet vikten av att en myndighet använder generellt utformade utredningsrutiner. Annars kan misstankar av det slag anmälaren i ärendet hyste uppkomma. Att googla på en person kan med andra ord inte anses otillåtet, men myndighe- ten ska i så fall göra det i enlighet med en fastlagd rutin, inte slumpmässigt eller godtyckligt. I beslutet framhålls även att den som använder Internet för att offentliggöra information om sig själv måste räkna med att den blir till- gänglig även för myndigheter och att dessa i princip är skyldiga att ta hänsyn till sådant som framkommer på detta sätt. Ett annat ärende där informationsteknologin spelade en central roll gällde en privatperson som smygfilmat en granne (se s. 398). Grannen hade under uppgivande av rörelsehinder erhållit tillstånd till färdtjänst och filmaren ville påvisa att detta var oberättigat. Han hade därför sänt filmerna, som visade grannen i rörelse på och i anslutning till dennes tomt, till färdtjänsthandlägga- ren i kommun. JO:s utredning avsåg hur kommunen hanterat och använt filmerna. Beslutet belyser allmänna rättsliga frågor om skyddet för den enskildes privatliv, s.k. smygfilmning och hur en utredande myndighet får använda sig av information med tvivelaktigt ursprung. Kommunen kritisera- des för att filmerna inte omgående omhändertogs som de allmänna handlingar de var. I övrigt konstaterades att kommunen hade ställts inför svåra bedöm- ningar. Det berodde både på ofullkomligheter i den rättsliga regleringen och på det aktuella färdtjänstärendet, som var särpräglat också på andra sätt. Även om det i enskildheter hade funnits utrymme för åtgärder som tagit större hän- syn till den enskildes rätt till skydd för sitt privatliv var kommunens hand- läggning enligt min mening sammantaget så ansvarsfull man kan begära. Ärendet illustrerar tydligt den brist på en principiellt genomtänkt syn på in- tegritetsskyddet som råder i den svenska rättsordningen. Det gäller särskilt frånvaron av grundlagsskydd. I beslutet har jag mot den bak- grunden gett regeln om skydd för privatlivet i 1 kap. 2 § en något mer fram- skjuten plats än vad som varit brukligt. En högsommardag 2007 gjorde två inspektörer i Tjörns kommun en oan- mäld inspektion vid en skärgårdsrestaurang. De fann allvarliga brister. Sedan de tyckt sig ha fått stöd härför meddelade de etablisse- mangets ägare att restaurangen stängts. Ägaren ringde då till kommunstyrel- sens ordförande och meddelade att den middag, vartill hon bokat bord , inte skulle bli av, eftersom kommunen stängt stället. Kommunstyrel- sens ordförande kontaktade sin kommunchef, vilket ledde till att denne med- delade ägaren att restaurangen inte var stängd. En sådan, för Tjörns kom- mun inte alldeles smickrande, beskrivning ger de faktiska omständigheterna i det ärende som redovisas på s. 384 underlag för. JO:s utredning kunde inte bringa klarhet i om det var inspektörerna som förhastat sig eller någon av deras chefer som fått kalla fötter när det blåste upp. Däremot stod det klart att den tillsynsverksamhet som kommunens samhällsbyggnadsnämnd var ansva- 2 009 /1 0:JO1 rig för inte hållit måttet. Oavsett vem som gjort vad var handläggningen inte godtagbar. Den tillsyn som enligt livsmedelslagstiftningen anförtros kommu- nerna är viktig för människors hälsa. måste de långtgående befo- genheter som är förenade med tillsynen utövas med respekt för enskilda re- staurangidkares rättssäkerhet. Det förutsätter att inspektioner utförs professio- nellt, i ordnade former och med iakttagande av vad som gäller vid all myn- dighetsutövning. Den nämnd som har uppgiften ska utföra den självständigt. Ingen annan myndighet, inte heller kommunstyrelsen eller kommunchefen, får bestämma hur nämnden i ett särskilt fall ska besluta i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild. Det framgår i 11 kap. 7 § regeringsformen. Mot detta bröt kommunchefen när han måhända mest i avsikt att styra upp ärendet ingrep i händelserna. I kommun förbjöd företrädare för barn- och biblioteksnämn- den en person att under och besöka kommunens bibli- otek. Skälet var att mannen uppträtt störande och hotfullt samt även slagit sönder en ruta i en dörr. JO har i tidigare sammanhang uttalat att allmänheten inte har någon ovillkorlig rätt att vistas i myndighetslokaler. Ett kommunalt bibliotek måste enligt den bedömning som gjordes i detta ärende dock vara en plats där allmänheten i princip har rätt att vistas (se s. 436). Den som inte iakttar gällande ordningsregler kan självfallet avvisas, liksom den som begår brott. Men det saknas stöd för att som i detta ärende portförbjuda en person . Av utredningen framgår vidare att ett förbudsmeddelande av det slag som tillställdes anmälaren i detta fall inte har någon rättslig betydelse. Ingen hade med andra ord haft rätt att hindra den portförbjudne från att i nor- mal ordning besöka och vistas där. Den kommunala nämnden i kritiserades. Man måste se med allvar på att en myndighet ut- övar tvång mot enskilda utan att ha rätt att göra det. Det statliga har bl.a. till uppgift att stödja forskning om järn- vägstransportsystemet. Formerna för hur verket därvid fördelar anslag till forskare och forskningsinstitutioner belystes i ett fall som redovisas på s. 408. Utredningen var i första hand påkallad av att en sektionschef vid verket hade tvingat en anslagssökande att ta tillbaka ett brev. I beslutet riktas allvarlig kritik mot sektionschefen för det sätt på vilket denne hade missbrukat sin ställning. Av principiellt intresse är de frågeställningar om jäv som aktualise- rades. samarbetade nära med vissa forskningsinstitutioner men hade inte i tillräcklig utsträckning beaktat de intressekonflikter som uppkom vid fördelning av forskningsanslag. Direkta jävsförhållanden hade förekom- mit. Utredningen hos JO ledde till slutsatsen att anslagsgivning var myndighetsutövning, något som får konsekvenser för hur den måste orga- niseras och bedrivas. Frågeställningar kring offentlighet och sekretess intar som bekant en do- minerande roll i JO:s verksamhet. Så även inom mitt ansvarsområde, där en mängd anmälningar som kretsar kring dessa teman har bedömts. Några av dem redovisas här. I anmälningar riktade mot respektive vän- de sig personer som uppgav sig representera en organisation för djurs rättighe- ter mot hur deras ansökningar om att få ut handlingar hanterats (se s. 530 och 2 009 /1 0:JO1 I bägge fallen hade uppgifter om djurfarmer begärts utlämnade. I bägge fallen kunde det vidare utläsas att man från de respektive kommunernas sida befarade att uppgifterna skulle kunna användas för att skada de verksamheter som bedrevs vid djurfarmerna. Misstankar av det slaget ger emellertid inte, även om de är befogade, något utrymme för annat än en formellt korrekt handläggning av själva begäran om utfående av handling. De felaktigheter som förekommit i dessa delar kritiserades därför. Nämnden i kriti- serades även för att den från en djurfarmare till sökanden låtit vidarebefordra en uppgift om att hans anläggning var larmad. Enligt nämnden hade detta skett för att befrämja förståelsen mellan olika parter. Jag ansåg för min del att det närmast rörde sig om en varning och att den inte kunde hänföras till kategorin förståelseskapande åtgärder. I Enköpingsärendet uppkom den prin- cipiellt viktiga frågan om vilken rätt en myndighet har att efterforska syftet med en begäran att få ut uppgifter. En relativt ingående analys av sekretessla- gen visade att det finns situationer där sökandens syfte med att få ut en upp- gift kan medföra att den inte får utlämnas till vederbörande, t.ex. om det framgår att syftet är att trakassera en person vars integritet skyddas av en sekretessregel. En myndighet har i situationer av det slaget och under förut- sättningar som närmare utvecklas i beslutet rätt att efterfråga vad uppgiften ska användas till eftersom svaret alltså kan påverka sekretessbedömningen. Även det fall som redovisas på s. 539 krävde en djupdykning bland sekre- tesslagens väl genomtänkta principer. Det gällde möjligheten att till forskare lämna ut känsligt arkivmaterial med s.k. sekretessförbehåll. Ett sådant förbe- håll innebär att sekretesskyddade uppgifter tillhandahålls under förutsättning att den som får del av materialet godtar vissa restriktioner, t.ex. att bara an- vända det på ett visst sätt. Beslutet berör frågeställningar av allmänt intresse för forskningens möjligheter att få tillgång till information. Bland annat fram- hålls den till synes ofta förbisedda möjligheten att vid utlämnande av material för forskningsändamål till forskningsinstitutioner vid myndigheter (t.ex. uni- versitet) tillämpa regeln i 13 kap. 3 § sekretesslagen (numera 11 kap. 3 § i den nya offentlighets- och sekretesslagen). Beslutet gäller dock framför allt förut- sättningarna för att i olika sammanhang använda sekretessförbehåll. Utred- ningen visade att sekretesslagen medger att en arkivmyndighet till forskare lämnar ut ett större arkivmaterial, utan en detaljerad genomgång av detta, mot förbehåll att forskaren iakttar sådana i det enskilda fallet uppställda restriktio- ner som tillgodoser det sekretesskyddade intresset. Det är med andra ord möjligt att i dessa sammanhang utforma förbehållet i generella ordalag, utan att koppla det till specifikt angivna uppgifter i det aktuella materialet. Det är av praktisk betydelse, eftersom den motsatta ordningen skulle vara utomor- dentligt arbetskrävande för arkivmyndigheterna och försvåra forskningens möjlighet till insyn i för denna värdefulla arkiv. I föregående ämbetsberättelse omnämndes den granskning som hade in- letts i anledning av turerna kring de s.k. tsunamibanden. Banden innehöll information som sparats från tiden för flodvågskatastrofen i julhelgen 2004. Deras existens gjordes allmänt känd . Det följdes av ett flertal granskningar. För JO gällde att avgöra om den tidigare bedömning som gjorts angående dåvarande statssekreteraren påverkades av 2 009 /1 0:JO1 den information som tillkommit. En annan fråga gällde om tjänstemän i agerat felaktigt när bandens existens undanhållits konstitu- tionsutskottet vid dess granskning av händelserna efter flodvågskatastrofen. Under JO:s utredning framkom slutligen uppgifter som tydde på att inte handlagt ärenden om utfående av uppgifter som fanns på banden på ett korrekt sätt. Dessa tre frågor utreddes gemensamt hos JO och redovisas i ett beslut (se s. 483). I ärendet aktualiserades även gränsen för JO:s tillsyn och förhållandet mellan denna och den tillsyn som bedrivs av . Beslutet, som är jämförelsevis omfattande, inleds med en sammanfattning och avslutas med övergripande iakttagelser. Läsaren hän- visas till dessa avsnitt. I beslutet riktade jag allvarlig kritik mot för dess sätt att handlägga en journalists begäran om att få tillgång till handlingar på banden. Det inträffade belyser den oklarhet som föreligger kring regeringens och prövning av frågor om utlämnande av handlingar. Av tryckfrihetsförordningen, 2 kap. 15 §, framgår att regeringens beslut i frågor om allmänna handlingar inte kan överklagas till domstol. Principen tillämpas för alla beslut om handlingsutlämnande inom . I praktiken finns det emellertid två grupper av ärenden. Den ena och avsevärt större gruppen handläggs och beslutas av tjänstemannaorganisationen. Endast en mindre del blir regeringsärenden i egentlig mening. Ämnet har tange- rats i en parlamentarisk utredning, , där det bl.a. framgår att lagstiftningen inte har anpassats till förändring av Reger- ingskansliets organisation utan i stället utgår från att departementen fortfaran- de är självständiga myndigheter (se SOU 2009:5). Av betänkandet framgår vidare att det normala är att tjänstemannaorganisationen fattar besluten i ut- lämnandefrågor. Det bör enligt min mening övervägas om inte förfarandet kan organiseras så att tjänstemannabesluten kan överklagas i domstol. Några bärande skäl mot en sådan ordning är svåra att se. Däremot är det lätt att se de principiella skä- len för en sådan ordning, som ju gäller i hela förvaltningen i övrigt. Det hind- rar inte att möjligheten för regeringen att överta ett ärende kvarstår och att någon domstolsprövning då inte sker, i enlighet med vad som stadgas i tryck- frihetsförordningen. Utredningen ansåg att handläggningen av utlämnande- frågor inom borde utredas i ett vidare sammanhang. Det är angeläget att så sker. Den bristfälliga regleringen torde ha varit en bidragande orsak till de allvarliga fel som förekom vid handläggningen av rätten till insyn i tsunamiärendet. JO:s remissyttrande över betänkande har tagits in i ämbetsberättelsen (se s. 516). Kommittén har föreslagit att s.k. säkerhets- kopior helt ska undantas från offentlighetsprincipen. Behovet av detta är dock inte klarlagt. I första hand bör det undersökas om säkerhetskopiering av data- lagrad information kan ske på sådant sätt att de olägenheter som föranlett kommitténs förslag inte uppkommer. Förslaget, i kombination med den ana- lys av tsunamibandens status som kommittén gjort, innebär också att marken skulle beredas för destruering av dessa band. Enligt min bedömning är banden redan allmänna handlingar. Som sådana måste de tas om hand för arkivering, 2 009 /1 0:JO1 i den mån så inte ska anses redan ha skett. Huruvida de uppgifter som finns på banden ska vara offentliga kan som regleras av genom sekre- tessbestämmelser. Att förstöra dessa vittomskrivna band vore skadligt för de viktiga och hävdvunna intressen som ligger bakom offentlighetsprincipen, i synnerhet om det skedde med stöd av en kontroversiell tolkning av grund- lagens bestämmelser. 2 009 /1 0:JO1 Bilaga 1 innehåller ärendestatistiken för verksamhetsåret. Bilaga 2 innehåller en förteckning över besvarade lagstiftningsremisser. Bilaga 3 innefattar redovisning av dels framställningar och överlämnande av beslut till respektive regeringen, dels åtal, anmälningar för vid- tagande av disciplinär åtgärd samt överlämnande av ärenden till annan myn- dighet. I bilaga 4 redovisas inspektioner och myndighetsbesök, samråd med riks- dagens konstitutionsutskott samt justitieombudsmännens och vissa tjänste- mäns deltagande i konferenser seminarier och utbildningsverksamhet m.m. inom . Bilaga 5 innehåller en redovisning av JO:s internationella samarbete. Instruktionen i aktuell lydelse finns intagen som bilaga 6. Arbetsordningen i aktuell lydelse finns intagen som En redogörelse för personalorganisationen under verksamhetsåret finns i bilaga 8. Bilaga 9 innehåller sakregister. Bilaga 10 innehåller en engelskspråkig sammanfattning. 2 009 /1 0:JO1 En tingsrätts beslut att förena ett reseförbud med villkor om att den misstänkte också skulle lämna urinprov; bl.a. fråga om tagande av urinprov omfattas av regeringsformens skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp (Dnr 5978-2006) Advokaten framförde i en anmälan, som ombud för R.A.V., klagomål mot bl.a. dåvarande (numera tings- rätt) med anledning av handläggningen av ett brottmål i vilket R.A.V. Handlingar i tingsrättens mål B 4269-06 och ett diarieblad i Åklagarmyndig- hetens, åklagarkammare i , ärende 107-8916-06 inford- rades. Av dessa framkom bl.a. följande. R.A.V., som var på sannolika skäl misstänkt för narkotikabrott, försattes vid en omhäktningsförhandling på fri fot och medde- lades reseförbud med anmälningsskyldighet. Dessutom skulle han vid öppen- vården lämna urinprov till styrkande av drogfrihet. I be- slutet angavs också att om reseförbudet överträddes eller villkoren inte full- gjordes skulle han anhållas eller häktas, om det inte var uppenbart att skäl därtill inte förekom. Tingsrätten anmodades att lämna upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som föregick beslutet , såvitt avsåg föreskriften att R.A.V. skulle lämna urinprov. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar, till vilket var fogat ett yttrande av rådmannen . uppgav bl.a. följande. anhölls och häktades av jourdomstolen såsom på sannolika skäl misstänkt för narkotikabrott. De särskil- da häktningsskälen angavs vara kollusions- resp. recidivfara. Åklagaren fick vidare tillstånd att ålägga R.A.V. Åtal skulle vara väckt . Åklagaren begärde förlängning och omhäktningsförhand- ling hölls . Tingsrätten beslutade vid denna att R.A.V. allt- jämt skulle vara kvar i häkte på tidigare angivna grunder samt satte ut ny tid för åtals väckande till . Åklagaren begärde ånyo förlängning av tid för åtals väckande och omhäktningsförhandling hölls . Vid förhandlingen begärde R.A.V. att bli försatt på fri fot. För det fall tingsrätten ansåg att det fanns skäl för häktning yrkade han i andra hand att han i stället skulle åläggas reseförbud med anmälningsskyl- dighet. Han föreslog även genom sin offentlige försvarare att han till styrkan- de av drogfrihet skulle lämna urinprov. 2 009 /1 0:JO1 Tingsrätten hävde häktningsbeslutet och försatte R.A.V. på fri fot. Samti- digt meddelades R.A.V. reseförbud med anmälningsskyldighet. Han förelades vidare att lämna urinprov till styrkande av drogfrihet. togs villkoret om urinprov bort. Tingsrättens överväganden (rättsliga) medgav att det förelåg sannolika skäl för narkotikabrott. Mot bak- grund av den tid som förflutit sedan R.A.V. anhölls och häktades fann tings- rätten att häktningsskälet försvårande av sakens utredning (kollusionsfara) så hade tunnats ut att R.A.V. inte borde vara fortsatt häktad av det skälet. Det framkom emellertid att R.A.V. Bland annat mot den- na bakgrund fann tingsrätten att det fortfarande förelåg en risk för återfall i brott (recidivfara). Således förelåg förutsättningar att enligt 24 kap. 1 § rätte- gångsbalken hålla R.A.V. I 24 kap. 1 § RB föreskrivs emeller- tid också en proportionalitetsprincip enligt vilken domstolen har att göra en menbedömning. I beaktande av den tid R.A.V. suttit frihetsberövad och även med hänsyn tagen till hans ungdom fann tingsrätten att man borde undersöka om inte en mindre ingripande åtgärd än häktning borde övervägas. Enligt 25 kap. 1 § RB framgår att reseförbud och anmälningsskyldighet kan vara ett alternativ till häktning även om den särskilda häktningsgrunden är recidivfara. Eftersom recidivfaran bland annat bestod i risken för att R.A.V. skulle återfalla i narkotikamissbruk fann tingsrätten det tveksamt om ett reseförbud förenat med en anmälningsskyldighet tillräckligt effektivt skul- le utgöra ett alternativ till häktning. Enligt 25 kap. 2 § RB får ett reseförbud eller anmälningsskyldighet förenas med villkor som behövs för den misstänktes övervakande. Varken Fitger eller förarbetena är särskilt utförliga på denna punkt utan nämner såsom exempel på ett sådant villkor endast att domstolen kan föreskriva att den misstänkte kan vara skyldig att lämna ifrån sig sitt pass eller annan legitimationshand- ling. Ett sådant villkor skulle inte ha varit ägnat förstärka beslutet om reseför- bud och anmälningsskyldighet för att motverka recidivrisken. Däremot ansåg tingsrätten att det av R.A.V. själv föreslagna villkoret om urinprovslämnande för styrkande av drogfrihet på ett påtagligt sätt skulle komma att förstärka beslutet. Tingsrätten fann inte heller att lydelsen av 25 kap. 2 § RB lade hin- der i vägen för detta. Frågan var då om bestämmelserna i 2 kap. regeringsformen hindrade ett sådant villkor. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare skyd- dad mot bland annat påtvingat kroppsligt ingrepp dit sannolikt lämnande av urinprov hör. Tingsrätten gjorde här den bedömningen att urinprovet inte var påtvingat eftersom R.A.V. själv föreslagit detta som ett alternativ till häkt- ning. Efter JO:s begäran om upplysningar och yttrande upphävde tingsrätten villkoret. hänvisade till yttrande och anförde där- utöver att han inte hade annat att tillägga än att frivilligheten möjligtvis kunde ifrågasättas eftersom det fanns ett hot om fortsatt frihetsberövande som han konstaterade att förslaget om urinprov initierades av R.A.V. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. 2 009 /1 0:JO1 Möjligheten att förena reseförbud med villkor Bestämmelser om reseförbud och anmälningsskyldighet finns i 25 kap. rätte- gångsbalken (RB). Bestämmelserna innebär att reseförbud eller anmälnings- skyldighet kan användas dels som självständiga tvångsmedel i vissa situatio- ner när flyktfara föreligger, dels som alternativ till anhållande eller häktning, dvs. även när det finns risk att den misstänkte undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning kollusionsfara eller fortsätter sin brottsliga verksamhet recidivfara (se 1 § första och andra stycket). I likhet med vad som gäller för annan tvångsmedelsanvändning krävs även för rese- förbud eller anmälningsskyldighet att skälen för åtgärden ska uppväga det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (1 § tredje stycket). I samband med reseförbud eller anmälningsskyldighet får föreskrivas att den misstänkte på vissa tider ska vara tillgänglig i sin bostad eller på sin ar- betsplats. Det får också ställas upp annat villkor som behövs för den miss- tänktes övervakande. Vidare får reseförbud förenas med anmälningsskyldig- het (2 § första stycket). Överträds reseförbud eller fullgörs inte de villkor som förenats med förbudet ska den misstänkte anhållas eller häktas, om det inte är uppenbart att skäl därtill inte förekommer (9 §). Av utredningen framgår att R.A.V., som var , i början av de- cember 2006 häktades som på sannolika skäl misstänkt för narkotikabrott. Tingsrätten ansåg att recidiv- och kollusionsfara förelåg. Sedan en ny häkt- ningsförhandling hållits , vid vilken beslutades att R.A.V. skulle kvarbli i häkte, hävde tingsrätten vid den därpå följande förhandlingen häktningsbeslutet och beslutade i stället om reseförbud med anmälningsskyl- dighet för R.A.V. Dessutom föreskrev tingsrätten att R.A.V. vid öppenvården skulle lämna urinprov till styrkande av drogfrihet , första gången och därefter och fredag. Vidare angavs också att, för det fall reseförbudet överträddes eller villkoren inte fullgjordes, han skulle anhållas eller häktas om det inte var uppenbart att skäl därtill inte förekom. Som skäl för beslutet angav tingsrätten att R.A.V. alltjämt var på sannolika skäl misstänkt för narkotikabrott, att recidivfara men inte längre kollusionsfa- ra förelåg samt att, mot bakgrund av hans ålder och den tid han suttit häktad och det men en fortsatt häktning innebar, syftet i stället kunde tillgodoses genom ett reseförbud med anmälningsskyldighet och det nämnda villko- ret. Frågan i ärendet är om tingsrätten hade rättsligt stöd för att som annat vill- kor som behövs för den misstänktes övervakande förordna att R.A.V. skulle lämna urinprov till styrkande av drogfrihet.