frsrdg · GX04JO1 · 2009-11-12 00:00:00 — Muntliga upplysningar inhämtades vidare från kammaråklagaren (nu tjänstledig), som var den åklagare som först handlade ärendet. Hon uppgav i huvudsak följande. Vid den aktuella tiden tjänstgjorde hon tillsammans med två andra åklagare vid kammarens tvångsmedelsgrupp. Hon bör ensam ha handlagt det aktuella ärendet fram till dess att 2 009 /1 0:JO1 son tog över handläggningen. Hon har inget minne av att hon gav direktiv om en fotokonfrontation. Hon sammanfattade, enligt den rutin hon brukar tilläm- pa, skriftligen de direktiv hon gav (i direktiven står inget om någon fotokon- frontation). Har hon gett några ytterligare direktiv än de som framkommer av nämnda handling bör dessa i så fall framgå av baksidorna på tvångsmedels- blanketterna. De aktuella tvångsmedelsblanketterna infordrades, men något direktiv om den aktuella fotokonfrontationen fanns inte noterat på dessa. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. utförde en fotokonfrontation med ett vittne, ger emellertid vid handen att det vid huvudförhand- lingen i tingsrätten kom som en total överraskning för att denna fotokonfrontation hade hållits under den förun- dersökning som hon lett. Frågor uppkommer därför om vem som beslutade om fotokonfrontationen samt om varför denna inte omgående redovisades till och togs med i förundersökningsprotokollet. Enligt polismyndigheten har inte någon klar minnesbild av händelsen men anser att en begäran bör ha gjorts av någon av de båda åklaga- re som var engagerade i utredningen. har hävdat att det utan en sådan begäran saknats anledning att rekvirera fotografier för en konfrontation. Jag har inte någon anledning att betvivla uppgift om att hon inte beslutade om fotokonfrontationen utan i stället blev överraskad vid rättegången då saken kom upp till diskussion. Den åklagare som var in- kopplad i början av utredningen, , har till JO uppgett att hon inte har något minne av att hon gav direktiv om fotokonfrontationen. Något skriftligt direktiv med sådant innehåll har inte påträffats. Det kan inte heller bortses från att uppgav att hon dagen efter förhöret i tingsrätten hade ringt polisen och att det då visat sig att polisen hade hållit fotokonfrontationen på eget bevåg. Sammantaget talar det mesta för att åklagare inte beslutade om fotokonfrontationen. En sådan åtgärd ska natur- ligtvis beslutas av förundersökningsledaren. Vidare borde ha antecknat i dokumentationen över fotokonfrontationen vem som hade beslutat om åtgärden. Det står i vart fall klart att , som var förundersöknings- ledare när fotokonfrontationen ägde rum , inte i efterhand informerades om åtgärden. Det är helt oacceptabelt. Det är naturligtvis av stor betydelse att samarbetet mellan en åklagare och en polisiär utredningsman fungerar väl och att de har kontinuerliga kontakter om utredningen och om de åtgärder som vidtas i denna inte minst eftersom det är förundersökningsle- daren som är ytterst ansvarig för utredningen. Efter genomförandet av foto- konfrontationen skulle alltså ha redovisat resultatet till och även översänt en kopia av dokumentationen till henne. 2 009 /1 0:JO1 Jag vill även understryka att fotokonfrontationen självfallet också skulle ha redovisats i förundersökningsprotokollet. I 23 kap. 21 § RB föreskrivs att vid en förundersökning ska protokoll föras över vad därvid förekommit av betydelse för utredningen. Protokollet ska avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (22 § förundersökningskungörelsen, 1947:948). Enligt den objektivitetsprincip som gäller vid förundersökning (23 kap. 4 § första stycket RB) ska vid en sådan inte endast de omständigheter som talar emot den misstänkte, utan även de som är gynnsamma för honom, beaktas och bevis, som är till hans förmån, tillvaratas (se t.ex. Fallet 2007/08 s. 87). Det innebär att i förunder- sökningsprotokollet ska givetvis antecknas inte endast det som är till nackdel för en viss tilltalad utan även det som är till hans fördel (Fitger, a.a., kommen- taren till 23 kap. 21 § RB). Det sagda innebär bl.a. att även en utredningsåtgärd som ur polisens synvinkel inte lett till något resultat kan, sedd från den misstänktes och för- svarets synpunkt, vara av betydelse för utredningen (se också Fitger, a.a., kommentaren till 23 kap. 21 § RB). Polisen, och givetvis i förekommande fall åklagaren, måste vinnlägga sig om att se saken på detta sätt och i protokollet redovisa även åtgärder av nu nämnt slag. Om resultatet av en utredningsåt- gärd även med en efter bästa förmåga gjord objektiv bedömning anses vara betydelselös behöver den förstås inte redovisas i protokollet. Den misstänkte och försvaret måste emellertid även i detta fall underrättas om att ytterligare utredningsmaterial finns. Att resultatet av den nu aktuella fotokonfrontationen hade betydelse för ut- redningen framför allt för försvaret är uppenbart. Vittnet kunde ju inte vid konfrontationen med säkerhet peka ut de misstänkta, vilket tingsrätten också anmärkte i domen. Utredarna hos polisen, och , borde givetvis ha förstått detta när förundersökningsprotokollet sammanställ- des. Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten förtjänar all- varlig kritik för sin bristfälliga handläggning i samband med fotokonfronta- tionen. Åklagares skyldighet att tillvarata en målsägandes intressen om dennes anspråk på skadestånd har inte utretts tillräckligt under en förundersökning (Dnr 1821-2008) Hans B. framförde i en anmälan klagomål mot en åklagares vid Åklagarmyn- digheten, åklagarkammaren i , handläggning av en förundersökning rörande stöld. Han uppgav bl.a. att han trots att han i polisanmälan uppgett att han lidit ekonomisk skada först någon dag före huvudförhandlingen i tingsrätten fick ett brev från åklagaren rörande eventuella skadeståndsan- 2 009 /1 0:JO1 han var bortrest kunde han ta del av brevet först sedan huvudför- handlingen ägt rum. Handlingar i i ärende K22230-07, åkla- garkammarens ärende 506A-1716-07 samt tingsrätts dom i mål B 782-07 infordrades och granskades. Vidare inhämtades vissa muntliga uppgif- ter från kammaråklagaren och polisassistenten . anmälde Hans B., som företrädare för ett bolag, att en stöld ägt rum på företaget. Gärningsmannen skulle bl.a. ha slangat ben- sin ur fordon och tillgripit ett antal verktyg. En kompletterande godsförteck- ning gavs in . Sammanlagt upptogs då gods under 38 punkter till ett värde av . Anmälan inkom till åklagarkammaren . En misstänkt anhölls dagen därpå och var efter anhållandet häktad fram till tingsrättens huvudförhandling , samt även därefter. I förhör och berättade den misstänkte att han slangat diesel ur två traktorer samt bensin ur en snöskoter. Han ville inte vidgå brott beträffande det övriga gods som anmälts stulet. väckte åtal för den aktuella stöl- den i enlighet med vad som erkänts jämte ytterligare bl.a. tre stölder och ett snatteri. En underrättelse rörande enskilt anspråk expedierades till bolaget. uppgav att den normala rutinen är att utredningsmannen per telefon eller brev kontaktar målsäganden för att ge denne tillfälle att ange eventuella skadeståndsanspråk. Den rutinen hade dessvärre inte följts. Han mindes inte om han varit i kontakt med åklagaren rörande handläggningen av eventuella enskilda anspråk. anmodades att lämna upplysningar och yttrande över om i den uppkomna situationen vidtog eller övervägde att vidta några ytterligare åtgärder i syfte att få klarhet i att målsäganden fick del av underrättelsen innan förhandlingen. Myndigheten (vice riksåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från . Av upplysningar framgick att hon skickade en underrät- telse till målsäganden om att åtal endast väcktes i en begränsad del och bifo- gade en blankett på vilken ett enskilt anspråk kunde anges. Hon tydliggjorde i underrättelsen, genom användande av fet stil, att den bifogade blanketten behövde skickas till tingsrätten omgående och att förhandlingen skulle äga rum . Hon uppgav även att hon inte vidtog andra åtgärder och sannolikt inte heller övervägde att vidta sådana. anförde, efter en redogörelse för bakgrunden, bl.a. följande under rubrikerna rättslig reglering och bedömning. Reglerna om enskilt anspråk i anledning av brott finns i 22 kap. rättegångs- balken (RB). Enligt 1 § får talan om enskilt anspråk i anledning av brott föras i samband med åtal för brottet. Om anspråket inte upptas i samband med åtalet ska talan 2 009 /1 0:JO1 föras i den för tvistemål stadgade ordningen. Av 2 § framgår att om enskilt anspråk grundas på ett brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren på mål- sägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och hans an- språk inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket ska tas upp i samband med åtalet, ska han anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas. Finner undersökningsledaren eller åklagaren vid utredning angående brott, att enskilt anspråk kan grundas på brottet, ska han eller hon, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta. Enligt 13 a § första stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) ska målsäganden underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott och om möjligheterna att få ersättning enligt brottsskadelagen. Det behöver dock inte ske om det är up- penbart att det inte behövs eller om det är förenat med betydande svårigheter att vidta åtgärden. I 20 § stadgas bl.a. att i förundersökningsprotokoll ska antecknas uppgift huruvida målsäganden eller den som övertagit målsägan- dens anspråk ämnar föra ersättningstalan i anledning av brottet, erforderliga uppgifter om enskilt anspråk när åklagaren förbereder även talan därom och, om det är möjligt, den misstänktes yttrande över sådant anspråk. Åklagare har långtgående skyldigheter att förbereda och utföra målsägan- dens skadeståndstalan i anledning av brott. En målsägandes anspråk ska i möjligaste mån utredas under förundersökningen. I det aktuella ärendet har företrädaren för målsäganden under förundersök- ningen inte angett om han yrkade skadestånd av den misstänkte eller framfört önskemål om att åklagaren skulle föra en sådan talan. Enligt uppgift från polisen har man, i strid med gällande rutiner, inte kontaktat målsäganden i denna fråga, vilket är beklagligt. När åklagaren skulle väcka åtal, som förundersökningsproto- kollet inkom till åklagarkammaren, fanns det således ingen uttrycklig uppgift om att målsäganden yrkade skadestånd. Med anledning härav har åklagare till målsäganden skickat en underrättelse om åtalet samt bifogat Åklagarmyndig- hetens blankett om enskilt anspråk. Åklagaren har även tydligt angett att eventuella anspråk skulle inges till tingsrätten omgående och att huvudför- handling skulle hållas . I skrivelsen har åklagaren också fram- hållit att åtalet endast omfattade viss tillgripen egendom. Enligt min mening har åklagaren på ett förtjänstfullt sätt gjort klart för målsäganden hur denne skulle förfara om han ville framställa ett enskilt anspråk. Det är naturligtvis beklagligt att målsäganden p.g.a. att han varit bortrest först efter förhandlingen fått del av underrättelsen. Åklagaren har emellertid följt de rutiner som har för hur underrättelser rörande enskilda anspråk ska ske. Frågan är om åklagare i ett fall som det aktuella också bör förvissa sig om att målsäganden innan huvudförhandlingen har fått del av underrättelsen. Om en sådan ordning skulle gälla generellt skulle det självfallet ta stora resurser i anspråk med de konsekvenser som detta för med sig. Underrättelser till målsäganden behöver inte delges den berörde utan kan skickas i lösbrev. Det finns inte heller någon författningsreglerad skyldighet för åklagaren att kontrollera att underrättelser kommit fram. För det fall åklagaren ändå skulle anses ha en sådan skyldighet förefaller en naturlig konsekvens vara att en huvudförhandling normalt bör ställas in för det fall åklagaren inte har kunnat får klarhet i om en underrättelse har nått målsäganden. En sådan ordning kan antas leda till längre handläggningstider i domstol. Den aktuella situationen kan antas uppkomma främst i mål där den misstänkte är frihetsberövad, men även i ungdomsmål och mål där det av annat skäl är särskilt angeläget med en snabb förhandling. Det vore olyckligt att etablera en ordning som riskerar att förlänga handläggningstiden i sådana mål. Även om åklagaren har långtgående skyldigheter att bistå målsäganden när det gäller skadeståndsfrågor skulle det enligt min mening i avvägningen 2 009 /1 0:JO1 mot andra intressen föra för långt att åklagaren ska vara skyldig att kontrolle- ra att målsäganden nåtts av åklagarens skriftliga underrättelser i frågan om enskilt anspråk. Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över myndighetens hantering av skadeståndsfrågan. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar i vilket anfördes bl.a. följande. konstaterar att åklagarmyndigheten var förundersöknings- ledare för det aktuella ärendet och således ytterst ansvarig för att ärendet hanterades korrekt. Normal handläggningsrutin avseende enskilt anspråk är att polisens utredare infordrar dessa uppgifter från målsäganden. I detta fall har det brustit i rutinerna och dessa uppgifter var således inte infordrade av polisen. Förundersökningsledaren i ärendet har dock uppmärksammat bristen och innan huvudförhandlingen gett möjlighet för målsägaren att inkomma med skadeståndsyrkande. Av olika anledningar inkom inte målsägaren med något skadeståndsyrkande. Som polismyndigheten ser det har det brustit i den polisiära handläggningen. Åtgärder har i denna del redan vidtagits för att gällande rutiner fortsättningsvis ska fungera. I likhet med åklagarmyndighe- ten är polismyndighetens uppfattning att det inte är godtagbart att skicka en begäran om kompletterande upplysningar utan att det finns en rimlig tid för målsägaren att kunna hörsamma begäran om komplettering. Förundersök- ningsledaren är ytterst ansvarig för utredningen och huvudförhandlingen borde således inte ha genomförts på det sätt som skedde eftersom det fanns handläggningsbrister avseende det enskilda anspråket. I den delen åvilar an- svaret åklagarmyndigheten som förundersökningsledare. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. För att underlätta för en målsägande att få sitt enskilda anspråk prövat i sam- band med åtalet framgår av 22 kap. 2 § andra stycket (RB) att en åklagare eller en undersökningsledare som under en förundersökning finner att ett enskilt anspråk kan grundas på brottet ska, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta. I praktiken brukar uppgiften utföras av utredningsmannen (Fitger, , del 2, s. 22:16). Dessutom framgår av 13 a § förundersökningskungörelsen (1947:948) bl.a. att målsäganden ska underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott. En åklagare har, som framhållit, långtgående skyl- digheter att förbereda och utföra en målsägandes skadeståndstalan i anledning av brott. Att denna skyldighet fullgörs är av stor betydelse för enskilda som drabbats av brott. Om åklagaren för den enskildes talan i brottmålet behöver denne inte ansöka om stämning med krav på skadestånd, anlita ombud för att utföra talan, avvakta utgången av en separat tvistemålsprocess och stå risken för att den skadevållande visar sig sakna förmåga att betala den berättigades rättegångskostnader. Det är emellertid självfallet så, som Åklagarmyndighe- ten också påpekat, att intresset av att en målsägande får hjälp med att få sina ersättningsanspråk prövade i brottmålet kan behöva vägas mot intresset av att en huvudförhandling kommer till stånd så snabbt som möjligt. Om polis och åklagare ägnar tillbörlig uppmärksamhet åt eventuella skadeståndsanspråk bör 2 009 /1 0:JO1 dessa intressen emellertid endast sällan komma i konflikt med varandra. Hur avvägningen då bör utfalla beror på omständigheterna i det enskilda fallet. har upplyst att den normala rutinen är att utrednings- mannen under utredningen kontaktar målsäganden, som får inkomma med eventuella skadeståndsanspråk, och att den rutinen inte följdes. Det finns anledning att kritisera polismyndigheten för att rutinen frångicks och målsä- gandens anspråk på skadestånd inte kom att utredas. väckte , såvitt avsåg den aktuella an- mälan, åtal för stöld av en okänd mängd diesel och bensin som slangats från olika fordon. Någon möjlighet att inom ramen för brottmålet föra talan om skadestånd avseende de verktyg som målsäganden blivit av med har således inte funnits. som väckte åtal, skickade hon en underrättelse till bolaget rörande enskilt anspråk. Hennes åtgärd får förstås som ett försök att läka bristen i utredningen. Nyss nämnda bestämmelse i 22 kap. 2 § RB föreskriver att målsäganden, om det kan ske, före åtalet ska underrättas om att enskilt anspråk kan grundas på brottet, och det är ytterst åklagaren som ansvarar för att så sker. Mot bakgrund av att frågan inte hanterats korrekt hos polisen och med beak- tande av att huvudförhandlingen skulle äga rum endast borde därför, som jag ser det, dessutom i vart fall ha gjort ett för- sök att säkerställa att målsäganden fick del av underrättelsen. Det kunde t.ex. ha skett genom att ge den utredningsman som förbisett skadeståndsfrågan i uppdrag ringa upp målsäganden. kan därför inte undgå kritik för att hon i den uppkomna situationen inte vidtog någon ytterligare åtgärd i syfte att försöka informera målsäganden om den förestående huvud- förhandlingen för att på så sätt säkerställa dennes rätt. En åklagare har att i en förundersökning rörande tjänstefel i förekommande fall beakta den tidsfrist som gäller för att en fråga om disciplinansvar ska kunna prövas (Dnr 3448-2008) I ett avslutat klagomålsärende gällande en tjänstemans vid handläggning av ett ärende om sjukersättning (dnr 2654-2006) upplyste För- säkringskassans personalansvarsnämnd bl.a. om följande. fick en underrättelse från åklagarkammaren i Norrkö- ping om att den förundersökning som bedrivits gällande misstänkt tjänstefel lagts ned med motiveringen att det som tjänstemannen låtit komma sig till last inte föranledde ansvar för sådant brott. Saken skulle därefter behandlas på ett sammanträde i men eftersom det hade gått de händelser som föranledde åtalsanmälan inträffade, var det inte möj- ligt att meddela tjänstemannen disciplinpåföljd. 2 009 /1 0:JO1 Mot bakgrund av dessa uppgifter beslutade jag att till utredning i ett sär- skilt ärende ta upp bl.a. åklagares vid , åklagarkammaren i , handläggning av den aktuella förundersökningen. Handlingar i åklagarkammarens ärende 204-751-07 och polismyndighetens ärende K8949-07 infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följan- de. beslutat att göra en åtals- anmälan om misstänkt tjänstefel begånget inkom anmälan till åklagarkammaren . inledde kammaråklagaren förundersökning och gav polisen skriftliga direktiv. Ett förhör hölls . lämna- des nya direktiv till polisen. och genom- fördes sedan förhör med två vittnen och med tjänstemannen, som delgavs misstanke om brott. Polisen redovisade utredningen till åklagarkammaren . begärdes kompletterande handlingar från För- säkringskassan och påmindes om detta. lade extra åklagaren ned förundersök- ningen. Ärendet remitterades till för upplysningar och yttran- de över handläggningen av förundersökningen. (vice riksåklagaren ) inkom med ytt- rande. Till detta hade fogats upplysningar från chefsåklagaren och (här utelämnade). anförde, efter inledande avsnitt under rubrikerna bakgrund och rättslig reglering, följande. En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna med- ger. Att en personalansvarsnämnd måste pröva frågan om disciplinansvar är en av många omständigheter som bör beaktas i det samman- hanget. I det aktuella ärendet har vid gjort en åtalsanmälan avseende en viss tjänsteman. Av anmälan framgår att de händelser åtalsanmälan rör har ägt rum omkring års- skiftet 2005/2006 t.o.m. , dvs. har förflutit från det att händelserna inträffat till dess anmälan inkom till åklagarkammaren. I anmälan har inte särskilt angivits att måste agera avseende det disciplinära förfarandet. Det är inte känt huruvida åklagaren , som lottats på ärendet, har observerat att det för funnits en tidsfrist. Då det vid de allmänna kamrarna inte torde vara särskilt vanligt att hantera anmälningar där disciplinansvar kan aktualiseras om ett straffrättsligt ingripande inte sker har jag viss förståelse för det fall A har förbisett denna omständighet. Av föreskrifter och allmänna råd om bevakning och uppföljning vid av pågående förundersökningar (ÅFS 2007:5), som trädde i kraft , framgår bl.a. att påminnelse måste skickas senast efter att en utredningsåtgärd senast vidtogs. Om två sådana påminnelser inte har lett till något resultat ska kammarchefen 2 009 /1 0:JO1 I föreskrifterna har riksåklagaren gett utryck för att åklagare alltid ska bedriva ett aktivt förundersökningsledarskap, ytterst med hjälp av kam- marchefen, även om polisen kan ha svårigheter med att lämna åklagaren det bistånd som begärts. Åklagaren har lämnat direktiv till polisen. Han har där- efter vid besök hos polisen lämnat nya direktiv i ärendet. Det är inte känt om A däremellan haft ytterligare kontakter med polisen som inte har dokumenterats. Det kan således konstateras att A synes ha dröjt något med att hos polisen påminna om ärendet eller på annat sätt försöka driva utredningen framåt på det sätt som följer av nämnda föreskrifter och allmänna råd. Polisen har redovisat handlingar för beslut till åkla- garen. Åklagaren har slutat sin tjänstgöring vid kamma- ren. Ärendet har därför lottats om till åklagaren . Det är inte känt om B vidtagit någon åtgärd i ärendet. I vart fall har inga åtgärder dokumenterats. Efter att B slutat sin anställning vid kammaren har ärendet handlagts av extra åklagaren . C har därefter tämligen omgående gått igenom ärendet och funnit att vissa kompletterande uppgifter var nöd- vändiga. I syfte att skynda på handläggningen har C därför tagit direktkontakt med en enhetschef vid och begärt att få vissa handlingar. Efter att C påmint om handlingarna vid åtminstone ett tillfälle har slutligen meddelat att man inte kunnat finna de efterfrågade handlingarna. C har beslutat att lägga ned förundersökningen. Eftersom det då gått händelserna ägt rum har inte kunnat vidta någon åtgärd med anledning av det inträffade. Enligt min mening har dock åklagare vidtagit de åtgärder som kan krävas för att driva ärendet framåt. Den tid som stått till åklagarens förfogande för utredning och beslut har klart understigit om det i praktiken skulle ha funnits förutsättningar för att pröva frågan om disciplinansvar. Den totala hand- läggningstiden av ärendet har uppgått till och . Det är en något lång handläggningstid för denna typ av ärende, vilket synes ha sin grund bl.a. i den ansträngda arbetssituationen vid kammaren, att åklagarna A och B har slutat sina anställningar vilket medfört att ärendet har fått handläg- gas av tre olika åklagare och att inte kunnat hitta de hand- lingar som åklagaren har begärt och ansett vara nödvändiga för utredning- en. Sammanfattningsvis tycks det alltså vara flera olyckliga omständigheter som har bidragit till att handläggningen har dragit ut . Kammaråklagaren och rådmannen bereddes därefter tillfälle att yttra sig över handläggningen. bekräftade uppgifter som lämnat om en stor arbetsbelastning vid kammaren och uppgav att hans minnesbild därut- över är att han också hade muntliga kontakter, som inte dokumenterats, med den civila utredaren hos polisen vid vilka bl.a. ytterligare utredningsåtgärder diskuterades. Han hade dock inget minne av att han specifikt påtalade den frist som en ansvarsnämnd har att beakta.