utskottsdokument · GVA12453f714 · 2008-01-01 00:00:00 — Ett varukännetecken vars inarbetade skydd inte gäller i en väsentlig del av landet utgör alltså inte grund för upphävande av en senare varumärkesregistrering, om inte förutsättningarna i första stycket 4 (ond tro) är uppfyllda (det sistnämnda fallet kräver inte inarbetning). I sak innehöll även lagförslag den begränsningen att inarbetade kännetecken inte föreslogs utgöra registreringshinder om de endast hade skydd inom ett visst geografiskt område (se 15 § andra stycket jfr med 3 § tredje respektive femte stycket i kommitténs lagförslag). Begränsningen var dock annorlunda utformad lagtekniskt. Tredje stycket gör bestämmelserna i första stycket 13 även tillämpliga på motsvarande sätt i förhållande till namn respektive näringskännetecken i vissa situationer. Det är fråga om situationer då ett namn eller ett näringskännetecken har fått skydd som ett s.k. naturligt varukännetecken (se 3 § femte stycket lagförslag). Har ett namn eller ett näringskännetecken fått ett sådant skydd i en väsentlig del av landet utgör de också grund för upphävande av en senare varumärkesregistrering av ett likadant eller förväxlingsbart varumärke. Även bestämmelserna i första stycket 3 om grund för upphävande i fall av utökat skydd är tillämpliga på motsvarande sätt när det gäller sådana namn respektive näringskännetecken. På samma sätt som för inarbetade varukännetecken gäller att om skyddet som naturligt varukännetecken inte gäller i en väsentlig del av landet utgör det skyddade namnet eller näringskännetecknet inte grund för upphävande. Namn och näringskännetecken kan utgöra relativa hinder mot varumärkesregistreringar även i vissa andra situationer, se 15 a §. Om någon enligt bestämmelserna i denna lag begär det, ska en registrering upphävas om varumärket innehåller 1.något som är ägnat att uppfattas som någon annans näringskännetecken, 2.något som är ägnat att uppfattas som någon annans egenartade efternamn, ett allmänt känt konstnärsnamn eller liknande namn och inte uppenbarligen syftar på någon avliden och användningen av märket skulle medföra nackdel för bäraren av namnet, 3.en bild av någon annan och bilden inte uppenbarligen syftar på någon avliden, eller 4.något som utgör intrång i annans upphovsrätt eller i annans rätt till fotografisk bild eller mönster. (Jfr 15 § första stycket 3 och 4 i SOU 2001:26 s. 438 f.) Paragrafen motsvarar med vissa förändringar 14 § första stycket 4 och 5 varumärkeslag och har behandlats i avsnitt 4.3.3 i den allmänna motiveringen. Paragrafen rör hinder som i första hand avser att bereda skydd för andra tidigare rättigheter än varukännetecken, s.k. relativa hinder. Andra relativa hinder i form av tidigare varukännetecken behandlas i 15 §. Av 20 § framgår motsatsvis att dessa hinder inte kan bli föremål för PRV:s prövning under ansökningsförfarandet. De kan däremot bli föremål för prövning senare av PRV under ett invändningsförfarande eller av domstol vid en talan om ogiltigförklaring av registrering. Om sökanden begär det kan dessutom PRV under ansökningsförfarandet undersöka om det finns hinder enligt 15 eller 15 a § och underrätta sökanden om detta (se vidare 20 b §). Förekomsten av ett sådant hinder kan emellertid aldrig leda till att ansökan avslås. I fråga om de förändringar i förhållande till varumärkeslag som gjorts i materiellt hänseende när det gäller de aktuella relativa hindren hänvisas till SOU 2001:26 för en närmare redovisning. Uppfyller ansökan inte de krav som avses i 12 § eller om det finns något hinder mot registrering enligt 13 eller 14 §, ska förelägga sökanden att komplettera eller ändra sin ansökan . föreläggandet ska sökanden upplysas om att ansökan kan komma att avskrivas om han eller hon inte svarar i rätt tid. Om det finns någon brist enligt första stycket även efter det att sökanden har yttrat sig, ska ansökan avslås om det inte finns skäl att förelägga sökanden på nytt. Yttrar sig sökanden inte i rätt tid över ett föreläggande enligt första stycket, får avskriva ansökan. (Jfr 20 § första till femte styckena i SOU 2001:26 s. 441 f.) Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 4.3.3 i den allmänna motiveringen, motsvarar delvis 19 § varumärkeslag. I paragrafens första stycke behandlas dels den formella granskning som ska ske av en ansökan, dels omfattningen av PRV:s officialgranskning av materiella hinder. Någon begränsning i den formella granskningen av en ansökan gäller inte. PRV ska liksom tidigare se till att en ansökan uppfyller samtliga de formella krav som ställs på en ansökan (12 §). Till skillnad från förslag i SOU 2001:26 s. 441 f. är det inte uttryckligen angivet i lagtexten att PRV:s formella granskning av ansökningen inbegriper kravet på betalning av ansökningsavgift (jfr 20 § första stycket i SOU 2001:26). Att sökanden ska betala föreskriven ansökningsavgift liksom vilka övriga formella krav som ställs på ansökan framgår direkt av 12 §. Genom hänvisningen i förevarande paragraf till hela 12 § klargörs det att den formella granskningen omfattar samtliga formella krav angivna i 12 §, inbegripet kravet på att ansökningsavgift ska betalas. Den granskning av materiella registreringshinder som PRV ska utföra under ansökningsförfarandet omfattar en prövning av att varumärket har särskiljningsförmåga (13 §). Verket ska också pröva att varumärket inte strider mot lag, annan författning, goda seder eller allmän ordning. Likaså ska prövas att varumärket inte är vilseledande eller utan tillstånd innehåller statsvapen eller annan officiell beteckning (14 §). Prövningen är således begränsad till s.k. absoluta registreringshinder. under ansökningsförfarandet ska ske ex officio, dvs. på myndighetens eget initiativ. Andra hinder än dem som nämns i paragrafen, nämligen de som återfinns i 15 § och 15 a § och som avser relativa hinder, dvs. hinder som i första hand avser att bereda skydd för enskilda rättigheter av olika slag, ska inte prövas av PRV under ansökningsförfarandet. Dessa hinder kan i stället bli föremål för prövning senare av verket i samband med ett invändningsförfarande eller av domstol vid en talan om ogiltigförklaring av en registrering. Om den som ansöker om registrering av ett varumärke begär det ska PRV under ansökningsförfarandet undersöka om det finns något relativt hinder och underrätta sökanden om detta (se vidare 20 b §). Förekomsten av ett sådant hinder kan emellertid aldrig leda till att ansökan avslås. Angående återupptagande av en avskriven ansökan se 20 a § (jfr 20 § sjätte stycket i SOU 2001:26, s. 441 f.). Återupptagande av en avskriven ansökan ska återuppta en avskriven ansökan, om sökanden efter utgången av förelagd tid kompletterar eller ändrar sin ansökan och betalar föreskriven återupptagningsavgift. (Jfr 20 § sjätte stycket i SOU 2001:26 s. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.2.12, innehåller bestämmelser om återupptagande av en avskriven ansökan. Bestämmelsen är med ett undantag utformad på samma sätt som lagförslag som i sin tur var utformat på i huvudsak samma sätt som 14 § fjärde stycket mönsterskyddslagen (1970:485). Den förändring som skett i förhållande till kommitténs förslag är att det inte längre föreslås den begränsningen att en ansökan bara kan återupptas en gång. Skälet till detta är att artikel 14 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt inte medger en sådan begränsning. I övrigt hänvisas till SOU 2001:26 s. 442 med där gjorda hänvisningar för en kommentar av bestämmelsen. Undersökning av tidigare ensamrätter Om sökanden begär det, ska undersöka om det finns något hinder som avses i 15 eller 15 a §. Framkommer det något sådant hinder, ska underrätta sökanden om detta och ge honom eller henne tillfälle att yttra sig . (Jfr 20 § andra meningen i SOU 2001:26 s. 441 f.) Paragrafen, som saknar motsvarighet varumärkeslag, har behandlats i avsnitt 4.3.4 i den allmänna motiveringen. Av 20 § framgår motsatsvis att hinder som bereder skydd för tidigare rättigheter (s.k. relativa hinder, se 15 och 15 a §§) inte kan bli föremål för PRV:s prövning under ansökningsförfarandet. En ansökan kan således inte avslås på grund av förekomsten av ett relativt hinder. Under ansökningsförfarandet kan emellertid sökanden begära att verket anger de tidigare rättigheter som kan utgöra hinder mot den sökta registreringen i en s.k. granskningsrapport, som skickas till sökanden. Sökanden ska få tillfälle att yttra sig över granskningsrapportens innehåll. I de fall tidigare rättigheter tagits upp i en granskningsrapport kan alltså PRV inte avslå ansökan. I stället blir det upp till sökanden att försöka få ett medgivande från den tidigare innehavaren, att inskränka varu- eller tjänsteförteckningen, att återkalla sin ansökan eller att vidhålla denna med risk för att registreringen blir upphävd under invändningsförfarandet eller vid senare tillfälle. Syftet med möjligheten för sökanden att ge in ett yttrande efter det att en granskningsrapport skickats till sökanden är att ge denne en möjlighet att återkalla ansökan, att göra ett uttalande om att ansökan vidhålls eller begära visst uppskov för att t.ex. ta kontakt med innehavare av tidigare rättigheter. Kommer inget yttrande in till verket inom föreskriven tid fortsätter hanteringen av ansökan. Verket gör då bara en prövning av de formella förutsättningarna samt prövar att det inte föreligger några absoluta hinder mot ansökan. Delning av en registrering En registrering av ett varumärke som avser flera varor får delas i två eller flera registreringar på vilka de ursprungliga varorna fördelas. Dessa registreringar ska ha samma ingivningsdag och prioritet som den ursprungliga registreringen. (Paragrafen saknar motsvarighet i SOU 2001:26.) Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.2.6. Den motsvarar den bestämmelse som finns i 13 § tredje stycket varumärkesförordningen (1960:648) och i sak innebär den inte några nyheter. Redaktionellt skiljer sig den från dagens förordningsbestämmelse genom att det inte anges i lagtexten att det även kan vara fråga om tjänster som fördelas på de olika ansökningarna. Denna skillnad beror på varumärkeslagens allmänna uppbyggnad, där det i 1 § tredje stycket lag och i 1 § femte stycket i lagförslag anges att lagens bestämmelser om varor även gäller tjänster. Paragrafen ger den som innehar en varumärkesregistrering möjlighet att dela registreringen i flera registreringar på vilka de ursprungliga varorna eller tjänsterna fördelas. För att paragrafen ska kunna tillämpas måste PRV alltså ha fattat ett beslut om registrering. I övrigt överensstämmelser paragrafen med 12 a § om delning av en ansökan. En sökande som inte bedriver näringsverksamhet i ska, för att varumärket ska få registreras, visa att varumärket är registrerat för honom eller henne i hemlandet för de varor som ansökan avser. Bestämmelsen i första stycket gäller inte om sökandens hemland 1.har anslutit sig till , 2.har anslutit sig till eller utgörs av ett område som har anslutit sig till , 3.har anslutit sig till Singaporekonventionen om varumärkesrätt, eller 4.ger den som bedriver näringsverksamhet i motsvarande förmåner vid ansökan om registrering i det landet. Med sökandens hemland avses ett land eller ett område, där sökanden har ett industri- eller handelsföretag. Har sökanden inte något sådant företag, anses som sökandens hemland ett land eller ett område där han eller hon är bosatt eller är medborgare. (Jfr 35 § i SOU 2001:26 s. 453). Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.2.3, innehåller bestämmelser om s.k. hemlandsbevis. Ett hemlandsbevis är en handling som visar att ett varumärke är registrerat i ett utländskt varumärkesregister. Bestämmelser om hemlandsbevis finns i 28 § varumärkeslag och i 1 § förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. De materiella reglerna finns i sistnämnda bestämmelse. Den nya paragrafen innebär att de nuvarande reglerna med vissa justeringar förs över till den nya varumärkeslagen. Paragrafen har ändrats redaktionellt men överensstämmer i sak med kommitténs förslag utom på en punkt, nämligen att även en sökande som är hemmahörande i ett land som har anslutit sig till Singaporekonventionen om varumärkesrätt är undantagen från kravet på hemlandsbevis (se andra stycket 3). Se för en kommentar av bestämmelsen i övrigt SOU 2001:26 s. 453 f. Ombud för den som ansöker om varumärkesregistrering får förelägga en sökande som varken har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats i att för sig ställa ett ombud med behörighet att ta emot delgivning i ärendet och med hemvist här i landet, samt att anmäla ombudet till verket. Om sökanden inte följer föreläggandet, får delgivning ske genom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Delgivning ska anses ha skett när detta har blivit fullgjort. (Jfr 37 § första och andra styckena i SOU 2001:26 s. 455). Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.2.4, innehåller bestämmelser om vilka fall PRV får kräva att en sökande ställer ombud för sig. Den saknar motsvarighet varumärkeslag. Bestämmelsen är fakultativ och dess innebörd överensstämmer i huvudsak med 12 § patentlagen (1967:837), 5 kap. 4 § växtförädlarrättslagen (1997:306) och 12 § mönsterskyddslagen (1970:485). Det finns dock en saklig skillnad jämfört med dessa bestämmelser och med kommitténs förslag. Enligt förevarande bestämmelse får PRV inte heller förelägga en sökande som bedriver näringsverksamhet som har etablerats i att ställa ombud för sig. Ändringen är motiverad av artikel 4.2 a i Singaporekonventionen om varumärkesrätt. När det gäller rekvisitet näringsverksamhet som har etablerats i krävs således dels att det är fråga om näringsverksamhet, dels att verksamheten har etablerats i I detta ligger att verksamheten ska bedrivas från en industri- eller affärslokal som är belägen i . Det bör därutöver krävas att det är fråga om en reell verksamhet som bedrivs kontinuerligt och inte endast tillfälligtvis. Däremot kan det inte krävas att verksamheten ska ha en viss omfattning. Det finns inte heller något krav på att verksamheten ska bedrivas i viss form, exempelvis som en filial. En bedömning av om en sökande omfattas av regeln måste göras i varje enskilt fall. I övrigt har bestämmelsen endast ändrats redaktionellt i förhållande till förslag. För en författningskommentar i övriga delar hänvisas därför till SOU 2001:26 s. 454 f. Ombud för den som innehar en varumärkesregistrering En innehavare av en varumärkesregistrering som varken har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats i ska ha ett ombud som har hemvist här i landet. Ombudet ska ha behörighet att för innehavaren ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om varumärket med undantag av stämning i brottmål och av föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Ombudet ska anmälas till och antecknas i varumärkesregistret. Om innehavaren inte har anmält något ombud, får delgivning i stället ske genom att den handling som ska delges sänds till honom eller henne under den i varumärkesregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte är antecknad i registret, får delgivning ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos och ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs i en publikation som regeringen meddelar föreskrifter om. Delgivning ska anses ha skett när detta har blivit fullgjort. (Jfr 37 § tredje och fjärde styckena i SOU 2001:26 s. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.2.4, innehåller bestämmelser om när det krävs att en innehavare av en varumärkesregistrering ska ha ett ombud som har hemvist här i landet. Bestämmelsen är obligatorisk och dess innebörd överensstämmer i huvudsak med 71 § patentlagen (1967:837), 11 kap. 1 § växtförädlarrättslagen (1997:306) och 45 § mönsterskyddslagen (1970:485). Det finns dock en saklig skillnad jämfört med såväl dessa bestämmelser som med kommitténs förslag. Enligt förevarande bestämmelse får PRV inte heller förelägga en sökande som bedriver näringsverksamhet som har etablerats i att ställa ombud för sig. Ändringen är motiverad av artikel 4.2 a i Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Av första stycket framgår att för det fall en varumärkesregistrering innehas av någon som varken har hemvist här i landet eller som bedriver näringsverksamhet här måste innehavaren ha ett ombud med hemvist här. När det gäller innebörden av rekvisitet näringsverksamhet som har etablerats i hänvisas till kommentaren till 37 §. I övrigt har bestämmelsen endast ändrats redaktionellt i förhållande till förslag. För en författningskommentar i övriga delar hänvisas därför till SOU 2001:26 s. 455. Bestämmelser ur förslag till ny varumärkeslag 14 § Ett varumärke får inte registreras om det 1.strider mot lag eller annan författning eller mot goda seder eller allmän ordning, 2.är ägnat att vilseleda allmänheten i fråga om varans art, beskaffenhet, geografiska ursprung eller någon annan omständighet, eller 3.utan tillstånd innehåller en statlig eller internationell beteckning eller ett kommunalt vapen som enligt lag eller annan författning inte får användas som varumärke eller något som lätt kan förväxlas därmed. Ett varumärke får inte heller registreras om det innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som en geografisk ursprungsbeteckning för vin eller spritdrycker och märket avser vin eller spritdrycker av annat ursprung. Hinder mot en registrerings bestånd 15 § Hinder mot att en registrering består finns om någon begär att den skall upphävas och 1.användning av märket i näringsverksamhet skulle utgöra intrång i en äldre ensamrätt enligt 4 § eller i ett äldre gemenskapsvarumärke, 2.användning av märket i näringsverksamhet skulle leda till förväxling med ett varukännetecken som någon annan tagit i bruk före innehavaren och använde för ansökan samt innehavaren kände till eller borde ha känt till detta, 3.märket innehåller något som är ägnat att uppfattas som annans näringskännetecken eller annans egenartade efternamn, allmänt känt konstnärsnamn eller liknande namn och inte uppenbarligen syftar på någon avliden och användningen av märket skulle medföra nackdel för bäraren av namnet, eller märket innehåller en bild av någon annan och bilden inte uppenbarligen syftar på någon avliden, eller 4.märket innehåller något som utgör intrång i annans upphovsrätt eller i annans rätt till fotografisk bild eller mönster. Hinder mot att en registrering består finns dock inte på den grunden att användning av märket i näringsverksamhet skulle utgöra intrång i rätten till ett äldre kännetecken som enligt 3 § tredje eller femte stycket endast har skydd inom ett visst geografiskt område. 20 § skall undersöka om ansökan uppfyller de krav som avses i 12 §, inbegripet kravet på betalning av ansökningsavgift, och om det finns något hinder mot registrering enligt 13 eller 14 §. skall också, i den omfattning regeringen föreskriver, undersöka om det finns något hinder som avses i 15 §. Uppfyller ansökan inte de krav som avses i 12 § eller finns det något hinder mot registrering enligt 13 eller 14 §, skall förelägga sökanden att komplettera eller ändra sin ansökan . Detsamma gäller om sökanden inte har betalat föreskriven ansökningsavgift. I föreläggandet skall sökanden upplysas om att ansökan kan komma att avskrivas om han inte svarar i rätt tid. Framkommer det något hinder som avses i 15 §, skall underrätta sökanden om detta och ge honom tillfälle att yttra sig . Yttrar sig sökanden i rätt tid över ett föreläggande enligt andra stycket, men finns det fortfarande någon brist enligt 12 § eller något hinder mot registrering enligt 13 eller 14 §, skall avslå ansökan, om det inte finns skäl att förelägga sökanden på nytt. Yttrar sig sökanden inte i rätt tid över ett föreläggande enligt andra stycket, får avskriva ansökan. skall återuppta en avskriven ansökan, om sökanden efter utgången av förelagd tid kompletterar eller ändrar sin ansökan och betalar fastställd återupptagningsavgift. En ansökan kan återupptas endast en gång. Särskilda bestämmelser om innehavare av utländska varumärken m.m. 35 § En sökande, som inte bedriver näringsverksamhet i och som inte är hemmahörande i en stat som har anslutit sig till eller eller i ett område som har anslutit sig till skall, för att märket skall få registreras i , visa att märket är registrerat för honom i hemlandet för de varor som ansökan omfattar. Bestämmelsen i första stycket gäller inte, om sökandens hemland tillerkänner den som driver näringsverksamhet i motsvarande förmåner vid ansökan om registrering i det landet. Med sökandens hemland avses en stat eller ett område, där sökanden har ett industri- eller handelsföretag. inte något sådant företag, anses som sökandens hemland en stat eller ett område där han är bosatt eller en stat där han är medborgare. 37 § får förelägga en sökande som inte har hemvist i att för sig ställa ett ombud med behörighet att ta emot delgivning i ärendet och med hemvist här i landet, samt att anmäla ombudet hos verket. Om sökanden inte följer ett föreläggande enligt första stycket, får delgivning ske genom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Delgivning skall anses ha skett när detta har blivit fullgjort. En innehavare av en varumärkesregistrering som inte har hemvist i skall ha ett ombud som är bosatt här i landet. Ombudet skall ha behörighet att för innehavaren av ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om varumärket med undantag av stämning i brottmål och av föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Ombudet skall anmälas till och antecknas i varumärkesregistret. Om innehavaren inte har anmält något ombud enligt tredje stycket, kan delgivning i stället ske genom att den handling som skall delges sänds till honom under den i varumärkesregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte är antecknad i registret, kan delgivning ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos och genom att ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs. Delgivning skall anses ha skett när detta har blivit fullgjort. Bestämmelser ur den nuvarande varumärkeslagen (1960:644) 6 §TPF1FPT Kännetecken anses förväxlingsbara enligt denna lag endast om de avser varor av samma eller liknande slag. Förväxlingsbarhet kan även åberopas till förmån för ett kännetecken som är väl ansett här i landet, om användningen av ett annat liknande kännetecken skulle dra otillbörlig fördel av eller skulle vara till förfång för det väl ansedda kännetecknets särskiljningsförmåga eller anseende. 14 §TPF2FPT Ett varumärke får inte registreras: 1)om i märket utan tillstånd tagits in sådan statlig eller internationell beteckning eller sådant kommunalt vapen, som enligt lag eller författning inte får obehörigen brukas som varumärke, eller också något som lätt kan förväxlas därmed; 2)om märket är ägnat att vilseleda allmänheten; 3)om märket på annat sätt strider mot lag eller författning eller allmän ordning eller är ägnat att väcka förargelse; 4)om märket innehåller eller består av något, som är ägnat att uppfattas som annans firma eller som annans släktnamn, konstnärsnamn eller likartat namn eller annans porträtt, där namnet eller porträttet uppenbarligen inte åsyftar någon avliden; 5)om märket innehåller något, som är ägnat att uppfattas som titel på annans skyddade litterära eller konstnärliga verk, där 1TP PT Senaste lydelse 1992:1686. 2TP PT Senaste lydelse 1996:135. titeln är egenartad, eller kränker annans upphovsrätt till litterärt eller konstnärligt verk eller annans rätt till fotografisk bild eller mönster; 6)om märket är förväxlingsbart med ett namn eller en firma som någon annan använder i en näringsverksamhet, med någon annans varumärke som är registrerat efter tidigare ansökan eller med någon annans varukännetecken som är inarbetat då ansökan om registrering görs;