utskottsdokument · GVA12453f714 · 2008-01-01 00:00:00 — eftersom det inte fattas något överklagbart beslut om rapporterna. Enligt den danska registreringsmyndigheten tillser emellertid myndigheten noga att kvaliteten på granskningsrapporterna håller god nivå. Kvaliteten övervakas kontinuerligt. Praxis när det gäller relativa hinder följs noggrant upp och korrigeringar görs när så är behövligt. Granskningsrapporterna ligger också till grund för den betaltjänst som myndigheten erbjuder inför nya registreringar, varför ytterligare incitament finns för att upprätthålla en hög kvalitet i rapporterna. Den danska registreringsmyndigheten har sammanfattningsvis beträffande det kvalitetssäkrande arbete som pågår i förhållande till rapporterna angett att man betraktar rapporterna som beslut, även om dessa inte kan överklagas och man har inte från myndighetens sida indikerat några problem med kvaliteten av det slag som PRV påtalat. Man bör av det anförda kunna dra slutsatsen att det finns arbetssätt som kan användas för att motverka eventuella initiala problem med kvaliteten. Det finns emellertid ytterligare skäl som talar mot en reform endast på varumärkesområdet. Som anförts av och kan det bli svårt för en innehavare av en firma att förstå att genom sin prövning som visserligen inte är fullständig försöker se till att inte andra firmor registreras som står i strid med den egna rättigheten, medan PRV inte utför denna prövning. Det kan därmed också vara svårt att förstå att man som innehavare i viss mån, något beroende av på vilken marknad man opererar och vilken affärsstrategi man har, måste vara aktiv och själv hålla sig uppdaterad om vilka kännetecken som registreras och framför allt, vilka av dessa som sedan används på den egna marknaden. måste emellertid firmainnehavare vara mer aktiva än vad många tror är fallet. Detta just på grund av att den prövning som registreringsmyndigheterna utför inte är fullständig och då ett stort antal av de varumärken som gäller i , gemenskapsvarumärkena, registrerats utan att hänsyn tagits till tidigare varumärken och firmor i . Även här går det dessutom att öka förståelsen genom informationsinsatser av olika slag, t.ex. i Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor samband med att man ansöker om registrering av sitt kännetecken. Vidare är det , som har konstaterats, enklare att företa sökningar i databaser, även internationella sådana samt att på andra sätt hålla sig uppdaterad om vilka kännetecken som registreras. Inte heller kan det förutspås att olikheter i officialgranskningen skulle kunna leda till missbruk, eller i varje fall inte till missbruk i större omfattning än vad som är fallet . Om någon önskar registrera någon annans redan registrerade firma som varumärke och på grund av vetskapen om den tidigare firmaregistreringen vill undvika en officialgranskning av relativa registreringshinder är det möjligt att slippa en sådan granskning genom att ansöka om ett gemenskapsvarumärke hos OHIM i stället för att ansöka om ett svenskt varumärke hos PRV. har påtalat att eftersom ansökningsavgiften för ett gemenskapsvarumärke är mycket högre än motsvarande avgift för en registrering av ett varumärke hos PRV kan borttagande av officialprövningen hos PRV ändå leda till större missbruk än vad som är för handen. Skillnaden i ansökningsavgift ligger dock på ca för en elektroniskt ingiven ansökan omfattande tre klasser och får bedömas vara så pass ringa att risken för ökat missbruk ändå inte kan bedömas vara överhängande. Som tidigare anförts är det också så att alla firmor inte är möjliga att registrera som varumärken och att kollisioner mellan tidigare firmor och senare varumärken är mycket ovanligare än kollisioner mellan bara varumärken, varför risken för missbruk också av denna anledning inte bedöms vara mer än marginell. Det kan också konstateras att såväl som Företagarna understrukit att för det fall officialprövningen av relativa registreringshinder tas bort för varumärken bör den ändå vara kvar för firmorna. Organisationerna har inte pekat på att detta skulle innebära några problem av de slag som särskilt uppmärksammat och har uppgett att nackdelarna med ett avskaffande av officialprövningen på firmasidan väger tyngre än behovet av Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor överensstämmelse mellan varumärkes- och firmaregistrering. En skillnad mellan förprövningen av firmor och varumärken skulle också komma till rätta med den problematik som PRV särskilt påtalat, nämligen att gällande regler innebär att PRV anför firmor som hinder för varumärkesregistreringar trots att det i realiteten inte skulle uppstå förväxlingsproblem. Bakgrunden till denna problematik är att den verksamhet som ska bedrivas under en firma ofta har en vid formulering. Vid granskning mot varumärken är problemet inte lika stort eftersom varu- eller tjänsteförteckningen för ett varumärke är mer preciserad. Problemet med vida verksamhetsbeskrivningar för firmor vid senare registreringar av varumärken är dessutom så stort att, som har beskrivits, den norska registreringsmyndigheten inte längre prövar nya varumärkesansökningar mot tidigare registrerade firmor. Som redan beskrivits ansåg flera remissinstanser i remissförfarandet avseende förslag att det är av betydelse att det är de verkliga konkurrensförhållandena mellan berörda företag i det konkreta fallet som bör avgöra i vad mån ett relativt registreringshinder faktiskt föreligger och inte en abstrakt normtillämpning. Slutsatsen blir att det går att genomföra en reformering av officialprövningen av relativa registreringshinder enbart på varumärkesområdet, vilket också SPOF särskilt har förordat. De flesta eventuella problem som kan uppstå genom att reformen bara genomförs på det ena området kan utan större svårigheter avhjälpas. Övriga eventuella problem, som att ett visst mått av egen aktivitet krävs av firmainnehavarna (och naturligtvis även av varumärkesinnehavarna) när det gäller att bevaka nya rättigheter som registreras är för handen. Mot denna bakgrund och då skälen för ett borttagande av officialprövningen av relativa registreringshinder på varumärkesområdet är så starka bör det inte ske någon officialprövning av relativa registreringshinder enligt den nya varumärkeslagen. Officialprövningen vid registrering av varumärken bör i den nya lagen alltså, precis som föreslagit, begränsas till de absoluta registreringshindren, medan som Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor tidigare konstaterats de bestämmelser i som reglerar officialgranskningen av relativa registreringshinder bör behållas oförändrade. Relativa hinder kommer därmed endast att kunna beaktas av PRV under invändningsförfarandet efter beviljad varumärkesregistrering. En särskild ordning för välkända varumärken? En särskild fråga väcktes under remissförfarandet avseende förslag. Frågan var om PRV borde ha en författningsreglerad möjlighet att vägra registrering med hänsyn till en äldre ensamrätt som är känd för verket. Det måste emellertid anses vara inkonsekvent om verket i vissa fall tillämpade en mer omfattande prövning. I många fall skulle det vara beroende av ren slump om en handläggare känner till ett äldre varumärke eller inte. Förutsebarheten i verkets prövning skulle därmed bli låg. Därför bör inte PRV ges en sådan möjlighet. Förslag: Om den som ansöker om registrering av ett varumärke begär det ska PRV undersöka om det finns något relativt hinder och underrätta sökanden om detta. Det föreskrivs inte någon skyldighet för verket att när en sådan undersökning gjorts också underrätta innehavare av äldre rättigheter om den nya ansökan. Frågan om granskningsrapporter bör regleras i lag I föregående avsnitt har föreslagits att officialprövningen av relativa registreringshinder vid varumärkesregistreringar ska tas bort. Därmed är dock inte slutligt avgjort exakt hur PRV vid Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor handläggningen av en ansökan ska hantera eventuella relativa hinder. Ett möjligt alternativ är att myndigheten inte alls befattar sig med relativa hinder förrän någon under invändningsförfarandet åberopar ett sådant hinder. Man kan dock även tänka sig andra lösningar, t.ex. att myndigheten anger de tidigare ensamrätter som kan utgöra hinder mot den sökta registreringen i en s.k. granskningsrapport. Kommittén avstod från att ta ställning i sak i denna fråga och föreslog att regeringen skulle bemyndigas att föreskriva om och i vilken omfattning PRV inom ramen för sin handläggning av registreringsärenden ska undersöka om det finns några relativa hinder och underrätta sökanden samt eventuellt innehavare av äldre rättigheter om resultatet. Kommittén ansåg det lämpligt med en flexibel reglering eftersom det är något osäkert vilket praktiskt behov som finns av att det genomförs sådana undersökningar. Frågorna om officialprövningen av relativa hinder vid varumärkesregistreringar ska avskaffas och hanteringen av eventuella hinder hänger emellertid så nära samman att de bör bedömas i ett sammanhang. Det är också angeläget att såväl användarna av systemet som den handläggande myndigheten får besked om hur systemet ska se ut på den punkten. Frågan bör därför regleras i lag. Ska granskningsrapporter alls tas fram? En i och för sig möjlig lösning vore att officialprövningen av relativa hinder vid varumärkesregistreringar togs bort utan att det införs någon skyldighet för PRV att ta fram några granskningsrapporter inom ramen för registreringsförfarandet. En sökande skulle då inte ha någon möjlighet att få underlag från PRV för att bedöma om det finns något relativt hinder. I stället skulle sökandena vara hänvisade till att själva göra en förgranskning eller vända sig till ett ombud eller någon annan kommersiell aktör för detta. Bland de andra länder som inte Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor officialprövar relativa hinder och som redovisas i detta ärende är det ovanligt med en så begränsad ordning. Detta måste också betraktas som en ytterlighetslösning. En sådan ordning synes inte vara en lämplig lösning för svensk del, åtminstone inte . Alternativet med obligatoriska granskningsrapporter som skickas även till innehavare av äldre rättigheter En annan lösning av helt motsatt innebörd skulle vara att det vid varje registreringsansökan alltid tas fram en granskningsrapport. Detta skulle med andra ord vara obligatoriskt för registreringsmyndigheten. Rapporten skulle skickas till sökanden. Även de rättighetshavare som nämns i rapporten skulle underrättas. En sådan ordning gäller exempelvis för vissa rättighetshavare i sedan man avskaffade officialprövningen av relativa registreringshinder vid varumärkesansökningar (se avsnitt 4.1.1 och 4.3.3). Fördelen med en sådan lösning är att sökanden skulle få information om tidigare ensamrätter som kan utgöra hinder mot registreringens bestånd och att innehavare av dessa ensamrätter skulle bli medvetna om den nya ansökningen. Det finns dock betydande nackdelar. För det första skulle en sådan ordning innebära att PRV skulle vara tvunget att ta fram ett stort antal granskningsrapporter. Verket har förklarat att handläggningen av registreringsärendena då skulle bli administrativt mycket tungrodd, vilket i sin tur skulle leda till långa handläggningstider och ökade avgifter. För både stora och små företag har tidsaspekten numera större betydelse . Det huvudsakliga skälet till att förändra registreringsförfarandet är som nämnts tidigare just att förfarandet ska vara snabbt och enkelt. För det andra skulle man närmare behöva överväga vilka tidigare innehavare som skulle erhålla rapporter. Skulle endast svenska varumärkesinnehavare få del av rapporterna, eller skulle dessa även skickas ut till innehavare av tidigare gemenskaps- Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor varumärken samt innehavare av internationella varumärkesregistreringar med giltighet här efter direkt designering? Skulle även innehavare av tidigare internationella varumärkesregistreringar som inte designerat direkt, men likväl hela gemenskapen också omfattas? Dessa problem har uppmärksammats av och har föranlett att endast vissa innehavare av tidigare rättigheter automatiskt erhåller granskningsrapporterna. En stor del av de tidigare innehavarna måste i stället särskilt meddela den brittiska patentmyndigheten att man vill ta del av rapporterna samt betala en särskild avgift för denna service. För det tredje kan det ifrågasättas vilket värde granskningsrapporterna skulle ha för de sökande och innehavare av tidigare ensamrättigheter som inte har tillgång till sakkunnig hjälp. Om granskningsrapporterna skulle vara obligatoriska skulle det vara nödvändigt att ta fram dessa på ett enkelt och snabbt sätt. Någon närmare gallring eller bearbetning av uppgifterna i dessa rapporter från verkets sida skulle knappast vara möjlig. Rapporterna skulle sannolikt därför ofta komma att innehålla ett ganska stort antal träffar. För den som inte har vana av att ta del av sådana rapporter kan det vara svårt att på egen hand avgöra betydelsen av de uppgifter som finns i rapporten. Det finns en uppenbar risk för att mottagarna inte tar till sig informationen. Det är därför tveksamt om rapporterna skulle vara till ledning vare sig för sökandena eller för de tidigare rättighetshavare som underrättas om rapporten. Alternativet med frivilliga granskningsrapporter som endast skickas till sökandena En alternativ lösning är att i stället ta fram en granskningsrapport endast i de fall då sökanden har begärt det. Ett sådant system tillämpas i bl.a. och (se avsnitt 4.1.1). Systemet skulle alltså bygga på frivilliga granskningsrapporter. Från sökandens synpunkt är fördelen med en sådan ordning att Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor en granskningsrapport endast tas fram i de fall där sökanden vill ha en sådan rapport. Handläggningen av registreringsansökan fördröjs alltså inte i onödan i de fall där sökanden inte är intresserad av någon rapport. Så kan vara fallet om sökanden antingen på egen hand eller med hjälp av ombud eller liknande har undersökt om det finns några relativa hinder redan innan ansökan ges in. Den tekniska utvecklingen har medfört att det finns möjlighet att i ganska stor utsträckning kontrollera tidigare identiska eller liknande registreringar via PRV:s och webbplatser. Detta kan utföras av sökandena själva, men tjänster där registren undersöks för kontroll av eventuella hinder mot det önskade kännetecknet erbjuds också av PRV:s uppdragsavdelning och av olika privata aktörer. Med en ordning som bygger på frivillighet för sökandena behöver PRV inte ta fram granskningsrapporter i samma utsträckning som om rapporterna skulle vara obligatoriska. Det bör därför vara möjligt för verket att utforma granskningsrapporterna noggrannare vilket innebär att de blir mer användbara för sökandena. Vilket alternativ bör väljas? Alternativet med frivilliga granskningsrapporter som endast tillställs sökandena har en nackdel från ett innehavarperspektiv och det är att den inte möjliggör en ordning som innebär att PRV underrättar de innehavare av tidigare ensamrättigheter som skulle kunna beröras av den sökta registreringen. En förutsättning för att sådana underrättelser ska fylla någon vettig funktion är nämligen att det tas fram granskningsrapporter vid varje ny ansökan. Som nämnts har ett skäl för att behålla officialprövningen av relativa registreringshinder varit att innehavarna av registrerade varumärken skulle slippa att själva bevaka sina rättigheter. I föregående avsnitt har dock konstaterats att tryggheten för innehavare av äldre rättigheter i viss utsträckning är illusorisk. Gemenskapsvarumärken, som ju även gäller i Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor , prövas inte mot relativa registreringshinder. De granskningsrapporter som tas fram av de nationella varumärkesmyndigheterna åt OHIM skickas inte till innehavare av äldre nationella rättigheter. Innehavare av svenska varumärken skyddas alltså inte genom någon officialprövning mot att någon annan registrerar ett förväxlingsbart gemenskapsvarumärke och inte heller bevakas deras rättigheter genom myndighetens försorg på så sätt att de får underrättelse om den nya ansökan. I dessa fall måste en rättighetshavare alltså, om han eller hon vill undvika att det finns registreringar avseende förväxlingsbara märken som gäller i , själv bevaka vilka ansökningar som kommer in. Detta kan ske genom att innehavaren på egen hand gör registersökningar eller genom att han eller hon köper en sådan tjänst av en privat aktör eller av PRV. Om man föreskriver obligatoriska granskningsrapporter som även skickas till innehavare av äldre rättigheter i det svenska systemet kvarstår förstås problematiken gentemot gemenskapsvarumärkena. Systemet med gemenskapsvarumärke är populärt och antalet ansökningar har legat på närmare 60 000. Även svenska företag använder sig av detta system, liksom utländska företag med verksamhet i . Det innebär att det alltså inte är så att innehavare av äldre svenska kännetecken kan bortse från gemenskapsvarumärkena med motiveringen att dessa visserligen gäller här men att det i praktiken inte är något problem eftersom de i princip alltid används på andra ställen inom EU än i . Man måste i stället sannolikt räkna med att det kommer att bli allt vanligare att företag med verksamhet i registrerar sina varumärken via OHIM och att det alltså uppkommer verkliga kollisioner i när dessa innehavare börjar använda sina gemenskapsvarumärken här. Detta behöver inte nödvändigtvis leda till så stora problem. Som redovisats i föregående avsnitt finns ett antal möjligheter för innehavaren av den äldre rättigheten att ingripa mot dels den nya registreringen, dels användningen av det nya varumärket. Vill man inte lägga resurser på att bevaka att inte någon annan registrerar ett förväxlingsbart märke kan Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor man alltså välja att ingripa först när man på något sätt fått kännedom om att en reell konflikt föreligger. Ett system med obligatoriska granskningsrapporter som skickas även till innehavare av äldre rättigheter skulle alltså på samma sätt som dagens officialprövning ge innehavare av äldre rättigheter endast en begränsad trygghet som det skulle orsaka väldigt mycket merarbete. Detta merarbete skulle förorsaka högre kostnader och längre handläggningstider och undergräva nyttan med reformen att ta bort officialprövningen av relativa hinder. Det alternativet bör därför inte väljas. Mot bakgrund av det anförda blir slutsatsen att den avskaffade officialprövningen av relativa registreringshinder bör kombineras med en skyldighet för PRV att på sökandens begäran ta fram en granskningsrapport över tidigare ensamrättigheter som kan utgöra hinder mot den sökta registreringens bestånd. Som framgått ovan bör den rapporten endast tillställas sökanden och skyldigheten bör, till skillnad från vad har föreslagit, regleras i lag. 5Ett svenskt tillträde till Singaporekonventionen om varumärkesrätt antogs (i fortsättningen benämnd TLT) vid en diplomatkonferens i . Konventionens syfte är att tillnärma och effektivisera de nationella och regionala systemen för registrering av varumärken och på så sätt göra förfarandet enklare och mer förutsebart. Konventionen är begränsad till förfarandefrågor. hade 39 länder tillträtt konventionen. har inte tillträtt den. TLT trädde i kraft . Efter att TLT antogs har ett omfattande arbete pågått inom för att vidareutveckla den internationella varumärkesrätten. Detta arbete ledde till att en reviderad varumärkeskonvention, Singaporekonventionen om varumärkesrätt (on the of Trademarks, fortsättningsvis benämnd Singaporekonventionen om varumärkesrätt) kunde antas vid en diplomatkonferens som hölls i . I samband därmed antogs också en resolution som innefattar uttalanden om att och medlemsländerna ska bistå de minst utvecklade länderna och utvecklingsländerna med Ett svenskt tillträde till Singaporekonventionen om varumärkesrätt ekonomiskt och tekniskt bistånd för att genomföra konventionen i nationell rätt. Alla stater som tillhör har rätt att ansluta sig till Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Också vissa internationella organisationer, bl.a. EU, har rätt att ingå som fördragsslutande part. hade 54 stater undertecknat Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Konventionen träder ikraft efter det att tio ratificerings- eller anslutningsinstrument har deponerats hos . har två sådana instrument deponerats och konventionen har alltså ännu inte trätt ikraft. 5.1.2En överblick över innehållet i Singaporekonventionen om varumärkesrätt Regelverket i Singaporekonventionen om varumärkesrätt är, i enlighet med etablerad teknik för utformning av internationella konventioner, fördelat på ett antal grundläggande artiklar (Articles) och en uppsättning tillämpningsföreskrifter (Regulations). består av bestämmelser som var och en betecknas regel (Rule). Singaporekonventionen om varumärkesrätt består av totalt 32 artiklar vilka kompletteras av tio regler i tillämpningsföreskrifterna. Till tillämpningsföreskrifterna är fogade tolv modellformulär, som kan användas av avtalsparterna. Det står avtalsparterna fritt att välja om dessa ska användas obligatoriskt eller inte. Om det finns ett modellformulär för en viss typ av ansökan (eller annan begäran) ska avtalsparterna enligt artikel 8.5 emellertid alltid godta en ansökan som är utformad i enlighet med formuläret. En ändring av artiklarna i konventionen kan bara göras av en sammankallad diplomatkonferens (artikel 25). kan däremot ändras genom beslut av konventionsstaternas generalförsamling (artikel 23.2 ii). I sammanhanget bör nämnas att flera sakligt sett viktiga regler finns i tillämpningsföreskrifterna. I vissa delar kompletterar innehållet i tillämp- Ett svenskt tillträde till Singaporekonventionen om varumärkesrätt ningsföreskrifterna artiklarna i sådan utsträckning att denna normgivning går utöver vad som skulle kunna regleras i en svensk förordning. Det kan nämnas att under förhandlingarna arbetade för en ändring bestående i att flytta sakligt viktiga bestämmelser från tillämpningsföreskrifterna till konventionen. Den lösning som majoriteten av de förhandlande staterna föredrog vad gäller denna frågeställning bedömdes dock i slutskedet av förhandlingarna som acceptabel. Det övergripande syftet med Singaporekonventionen om varumärkesrätt är att skapa ett modernt internationellt regelverk för att harmonisera reglerna för varumärkesregistrering. Det är alltså inte fråga om någon harmonisering av den materiella varumärkesrätten. Singaporekonventionen om varumärkesrätt reglerar i stället huvudsakligen frågor kring förfarandet för att registrera ett varumärke och frågor om rättsmedel. Konventionen är enligt artikel 2 tillämplig på de kännetecken som kan bli registrerade som varumärken enligt den nationella lagstiftningen. Bestämmelserna i konventionen är normalt uppbyggda så att tillåtna och otillåtna formaliakrav räknas upp. En mängd för sökanden betungande krav förbjuds. Den övervägande delen av artiklarna och tillämpningsföreskrifterna behandlar vilka formkrav m.m. som konventionsstaterna får ställa upp på ansökningar och andra handlingar som ges in till de nationella registreringsmyndigheterna. Sådana bestämmelser finns för ansökningar om varumärkesregistrering (artikel 3), delning av en ansökan eller registrering (artikel 7), namn- och adressändring (artikel 10), anteckningar av ny innehavare (artikel 11), förnyelse av en registrering (artikel 13) samt anteckning av licens (artiklarna ). Vidare finns i artikel 8 en generell regel om vilka krav som får ställas på handlingar och andra meddelanden som ges in till registreringsmyndigheten. Här finns bestämmelser om bl.a. elektronisk kommunikation.