utskottsdokument · GVA12453f714 · 2008-01-01 00:00:00 — Invändningen ska ha kommit in till PRV då registreringen kungjordes. Om någon framställer en invändning får innehavaren av registreringen tillfälle att yttra sig över invändningen (20 § tredje stycket VML). Invändningsförfarandet avslutas med att PRV prövar om registreringen med hänsyn till de invändningar som framställts ska kvarstå eller upphävas (21 § VML). Varumärken och firmor en överblick Bestämmelser om överklagande finns i 47 § VML. Den som är missnöjd med PRV:s beslut får överklaga det till Patentbesvärsrätten. Patentbesvärsrättens avgörande får i sin tur överklagas till Regeringsrätten. En förutsättning för att Regeringsrätten ska ta upp överklagandet till saklig prövning är att domstolen beviljar prövningstillstånd. De grundläggande bestämmelserna om registrering av firma finns i 912 §§ FL. Vidare finns det bestämmelser om registrering av firma för olika typer av rättssubjekt i flera associationsrättsliga författningar. Av det sätt på vilket firma definieras följer att endast näringsidkare kan förvärva ensamrätt till firma. Med näringsidkare förstås var och en som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om verksamheten syftar till att ge vinst eller inte (se SOU 1967:35 s. 150 f. och prop. 1974:4 s. 166). Firma registreras i olika register beroende på vilket rättssubjekt som firman avser. Enskilda näringsidkare, handelsbolag och ideella föreningar som utövar näringsverksamhet samt deras firmor registreras t.ex. i handelsregistret, se 2 § handelsregisterlagen (1974:157), medan aktiebolag registreras i aktiebolagsregistret, se 27 kap. 1 § aktiebolagslagen (2005:551). Merparten av den firmaregistrering som äger rum handhas av . Registrering sker dock i vissa fall hos andra myndigheter. Som exempel kan anges stiftelser som registreras hos den länsstyrelse som är tillsynsmyndighet för stiftelsen i fråga och understödsföreningar som registreras hos , se 10 kap. 1 och 6 §§ stiftelselagen (1994:1220) och 12 § lagen (1972:262) om understödsföreningar. Precis som för varumärken gäller att ansökan om registrering måste fylla vissa formella krav. Vissa av dessa krav uppställs i de associationsrättsliga författningar som innehåller bestämmelser om registrering. Ett formellt krav som förekommer i flera Varumärken och firmor en överblick författningar är t.ex. att en firma måste tydligt skilja sig från tidigare registrerad firma som fortfarande består (se t.ex. 28 kap. 1 § andra stycket aktiebolagslagen). I de associationsrättsliga författningarna finns ytterligare formella krav på firman som sådan, t.ex. att den ska innehålla vissa ord som ekonomisk och förening eller förkortningen ek.för. när det gäller ekonomiska föreningar, 14 kap. 1 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Ett annat exempel på formella krav som uppställs i de associationsrättsliga författningarna är att verksamhetens art ska anges, se t.ex. 3 kap. 1 § 3 aktiebolagslagen. På motsvarande sätt som för varumärken gäller att det inte får finnas några hinder mot registrering av hänsyn till allmänna intressen (absoluta hinder), 9 § och 10 § första stycket 13 FL. Inte heller får det finnas några hinder av hänsyn till enskilda intressen (relativa hinder), 10 § första stycket 48 och andra stycket FL. Även vid den fortsatta hanteringen av en ansökan liknar förfarandet vid och de andra registreringsmyndigheterna i stort förfarandet vid PRV. En stor skillnad är emellertid att invändningsförfarande inte förekommer efter en firmaregistrering samt att registreringsmyndigheternas beslut inte överklagas till Patentbesvärsrätten, utan till allmän förvaltningsdomstol. En annan betydelsefull skillnad är att en ansökan om firmaregistrering får innehålla flera firmaförslag, vilka prövas i den rangordning som sökanden har valt. När gör sin granskning utförs den normalt så att om verket hittar ett registreringshinder mot en av de föreslagna firmorna fortsätter verket inte granskningen av den firman utan går direkt vidare till nästa förslag från sökanden. Det innebär alltså att alla tänkbara hinder mot vart och ett av firmaförslagen inte tas fram. En ansökan om varumärkesregistrering får däremot bara innehålla ett förslag till varumärke. Varumärken och firmor en överblick I likhet med vad som gäller för övriga rättigheter inom det industriella rättsskyddet är ensamrätten till ett varukännetecken i princip nationellt begränsad. Varje land bestämmer följaktligen, med de begränsningar som följer av internationella åtaganden, vem som kan inneha ett varukännetecken, vad som kan utgöra ett varukännetecken och vad ensamrätten till ett varukännetecken innebär. Den omfattande internationella handeln har emellertid medfört att varumärkesrätten har en hög grad av internationell prägel. Det finns flera internationella konventioner på området som är anslutet till. Den mest grundläggande av dessa är för industriellt rättsskydd. är nära nog världsomfattande. Konventionen har reviderats , vilket inneburit att det industriella rättsskyddet förbättrats över åren. Den senaste versionen är Stockholmstext . De länder som är anslutna till konventionen bildar den så kallade Parisunionen. bygger på fyra grundläggande principer. Principen om nationell behandling innebär att unionsländerna är förpliktade att ge dem som är medborgare i annat unionsland ett i princip minst lika omfattande rättsskydd som landet ger sina egna medborgare. Den som har hemvist i eller driver rörelse i ett unionsland likställs med medborgare i ett sådant land. Principen om minimiskydd innebär att medborgare i ett annat unionsland alltid ska vara garanterade ett visst minimiskydd, även om landets egna medborgare inte åtnjuter motsvarande skydd. Principen om konventionsprioritet innebär att om en ansökan om registrering av ett varumärke först görs i ett unionsland eller Varumärken och firmor en överblick i ett land som är medlem av (, WTO) och därefter i ett eller flera andra unionsländer, ska de senare ansökningarna anses vara gjorda som den första. Självständighetsprincipen innebär slutligen att rättsskyddet för ett varukännetecken bestäms i varje land för sig. Om skyddsförutsättningarna i något land inte anses uppfyllda, så hindrar det inte att skydd beviljas eller upprätthålls i ett annat land. Madridsystemet är ett system för internationell registrering av varumärken. Det består av dels Madridöverenskommelsen om den internationella registreringen av varumärken (Madridöverenskommelsen), dels protokollet till Madridöverenskommelsen (Madridprotokollet). Parterna till Madridöverenskommelsen och Madridprotokollet konstituerar en union, Madridunionen. är part till Madridprotokollet, men inte till Madridöverenskommelsen. Grundtanken i både Madridöverenskommelsen och Madridprotokollet är att man genom en enda ansökan till om registrering av ett varumärke ska kunna erhålla skydd i en eller flera av de stater som har anslutit sig till systemet. En internationell varumärkesregistrering utgör ett knippe nationella varumärken, vars omfattning beror på antalet av sökanden designerade länder. I varje sådant land får varumärket samma rättsställning som om det vore meddelat av den nationella varumärkesmyndigheten med rättsverkningar enligt den nationella lagstiftningen. Varumärken och firmor en överblick Av medlemskapet i WTO följer det för alla medlemmar bindande avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (Agreement on Trade-Related Aspects on Intellectual Property Rights, ). Avtalet trädde 1995 och har varit medlem . I finns bestämmelser om varukännetecken, bland annat om vilka tecken som ska kunna skyddas som varumärken, om ensamrättens omfattning och om sanktioner. och on the of Trademarks Vid en diplomatkonferens antogs en internationell varumärkeskonvention, den så kallade . Det övergripande syftet med konventionen är att förenkla förfarandet och sänka kostnaderna för varumärkesregistrering vid nationella myndigheter. Den materiella varumärkesrätten regleras alltså inte. är inte part till konventionen. Inom har det därefter utarbetats en reviderad varumärkeskonvention Singaporekonventionen om varumärkesrätt (on the of Trademarks) vilken antogs vid en diplomatkonferens . Även denna konvention är begränsad till förfarandefrågor. EG-fördraget har stor betydelse för utformningen och tillämpningen av nationell varumärkesrätt i medlemsstaterna. Av särskild vikt är artikel 12 om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet, artikel 28 om förbud mot kvantitativa importrestriktioner och liknande åtgärder, artikel 30 om skydd Varumärken och firmor en överblick för industriell äganderätt samt konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82. Det finns vidare två rättsakter som reglerar varumärkesrätten inom Europeiska gemenskapen. Den första är rådets första direktiv /104/EEG av om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT nr L 40, , s. 1). Varumärkesdirektivet syftar till att eliminera vissa skillnader i de olika medlemsstaternas nationella varumärkeslagar. Direktivet innebär inte att medlemsstaternas varumärkeslagar harmoniseras helt. Harmoniseringen har begränsats till sådana nationella bestämmelser som på ett mera direkt sätt kan motverka den fria rörligheten för varor eller tjänster. Framför allt reglerar direktivet frågor om vad som behövs för att kunna få och vidmakthålla en ensamrätt till ett varumärke och frågor om det rättsliga skyddet av ensamrätten till ett varumärke. Varumärkesdirektivets regler infördes i svensk rätt som en följd av åtaganden enligt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (). Införlivandet av direktivet skedde genom ändringar i varumärkeslagen (prop. 1992/93:48, bet. 1992/93:LU17, rskr. 1992/93:125 och SFS 1992:1686). Den andra rättsakten är rådets förordning (EG) nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken (EGT nr L 11, , s. 1). Varumärkesförordningen ger en möjlighet att genom en ansökan hos OHIM få registrering av ett varumärke ett gemenskapsvarumärke som har rättsverkan i hela den europeiska gemenskapen. Förutsättningarna och förfarandet för registrering regleras uteslutande av förordningens bestämmelser. Flera av bestämmelserna svarar mot motsvarande bestämmelser i varumärkesdirektivet och därmed i sakligt hänseende också mot bestämmelserna i den svenska varumärkeslagen. Varumärken och firmor en överblick Firmarätten har inte varit föremål för internationell harmonisering på samma sätt som varumärkesrätten och övrig immaterialrätt. Det finns heller inte, som nämnts, någon möjlighet till internationell registrering av firmor eller registrering via något gemenskapsförfarande. Enligt artikel 8 i ska emellertid varje unionsland utan villkor av anmälan eller registrering bereda skydd åt firma. Detta gäller oavsett om firman utgör del av ett varumärke eller inte. Vidare ska, som tidigare nämnts, den som tillhör ett unionsland i övriga unionsländer åtnjuta de förmåner i fråga om den industriella äganderätten som varje land tillerkänner det egna landets medborgare. Med andra ord gäller att om ett unionsland ger firmarättsligt skydd åt sina egna medborgare, måste motsvarande skydd ges åt medborgare i annat unionsland. Den som har hemvist i eller driver rörelse i ett unionsland likställs med medborgare i ett sådant land. Inom EU finns inte någon särskild reglering av firmarätten. Rätten till firma berörs dock i både varumärkesdirektivet och varumärkesförordningen när det gäller regleringen av vad som kan utgöra hinder mot registrering och förbud mot användning av varumärken. Enligt artikel 4.4 b i varumärkesdirektivet kan en medlemsstat besluta att ett varumärke inte får registreras, eller om det redan är registrerat, att registreringen ska kunna upphävas, bland annat på grund av rätten till andra kännetecken än varumärken som används i näringsverksamhet. Det fordras då att rätten till ett sådant kännetecken förvärvats före tidpunkten för ansökan om registrering av varumärket eller före tidpunkten för den företrädesrätt som åberopats till stöd för ansökan. Det krävs också att kännetecknet i fråga ger innehavaren rätt att utverka förbud mot användningen av varumärket. I artikel 8.4 i varumärkesförordningen anges att ett gemenskapsvarumärke inte får registreras bland annat om innehavaren av ett annat kännetecken än varumärke, som används i Varumärken och firmor en överblick näringsverksamhet i mer än lokal omfattning, gör invändning mot ansökan om registrering på grund av denna rättighet. Det fordras då att rätten till kännetecknet förvärvats före tidpunkten för ansökan om registrering av gemenskapsvarumärket eller före tidpunkten för den prioritet som åberopas som grund för ansökan. Det krävs också att kännetecknet ger innehavaren rätt att utverka förbud mot användningen av ett yngre varumärke. Av artikel 52.1 c i varumärkesförordningen framgår att en gemenskapsregistrering får upphävas på grund av en sådan äldre rättighet. Vidare framgår av artikel 106.1 i varumärkesförordningen att medlemsstaterna får ha bestämmelser om förbud mot användningen av gemenskapsvarumärken om dessa gör intrång i en rättighet av detta slag. 4Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor Registrering av varumärken sker i vid (). När en ansökan om varumärkesregistrering kommer in till PRV görs en formell granskning av ansökan, t.ex. att ansökan innehåller uppgifter om de varor eller tjänster som märket avser (se 1 § tredje stycket och 17 § varumärkeslagen 1960:644, VML, samt 9 § första stycket 4 varumärkesförordningen 1960:648). Utöver denna formella granskning kontrollerar PRV vid sin prövning av ansökan att det inte finns några materiella hinder mot registreringen (se 19 och 20 §§ VML). Dessa hinder brukar delas in i två olika kategorier, nämligen absoluta och relativa registreringshinder. De absoluta registreringshindren är sådana hinder som är påkallade av hänsyn till allmänna intressen. Dessa finns i 13 § och 14 § första stycket 13 VML. Dit hör för det första det grundläggande kravet att ett varumärke måste ha särskiljningsförmåga (13 § VML). Det innebär att märket ska ha förmåga att skilja de varor eller tjänster som tillhandahålls i en näringsverksamhet från dem som tillhandahålls i en annan. Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor Märken som bara anger t.ex. varornas eller tjänsternas art, beskaffenhet eller liknande saknar i regel sådan förmåga. Kännetecken som uteslutande består av en form som följer av varans art eller som antingen krävs för att uppnå ett tekniskt resultat eller ger varan ett betydande värde får inte registreras som varumärke. För det andra får märket inte utan tillstånd innehålla en skyddad statlig eller internationell beteckning eller kommunalt vapen, eller något som lätt kan förväxlas därmed (14 § första stycket 1 VML). Bestämmelser om sådana skyddade beteckningar finns i lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar, förordningen (1976:100) om vissa officiella beteckningar, lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar m.m. och lagen (1992:1534) om CE-märkning. För det tredje får märket inte vara ägnat att vilseleda allmänheten och, för det fjärde, inte heller på annat sätt strida mot lag eller författning eller allmän ordning eller vara ägnat att väcka förargelse (14 § första stycket 2 och 3 VML). De relativa registreringshindren är sådana hinder som är motiverade av att det sökta varumärket inte ska stå i konflikt med en tidigare ensamrätt. En uppräkning av de olika enskilda intressen som på detta sätt utgör hinder mot en varumärkesregistrering finns i 14 § första stycket 49 samt andra och tredje styckena VML. Som exempel på relativa registreringshinder kan nämnas att det sökta varumärket står i strid med annans släktnamn eller kan uppfattas som en titel på någon annans skyddade litterära eller konstnärliga verk. Absolut vanligast förekommande bland de relativa registreringshindren torde dock vara att det sökta varumärket är förväxlingsbart med någon annans varumärke som är registrerat efter tidigare ansökan, någon annans äldre inarbetade varukännetecken eller ett namn eller en firma som någon annan använder i näringsverksamhet. Vad gäller registrerade varumärken kan det vara fråga om ett nationellt registrerat Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor sådant, ett internationellt registrerat varumärke som gäller i eller ett gemenskapsvarumärke. Förväxlingsbarhet kan åberopas för ett gemenskapsvarumärke även om märkena inte avser varor eller tjänster av samma eller liknande slag under förutsättning att gemenskapsvarumärket är väl ansett och användningen av ett liknande varumärke skulle dra otillbörlig fördel av eller skulle vara till förfång för gemenskapsvarumärkets särskiljningsförmåga eller anseende (14 § tredje stycket VML). Motsvarande skydd finns också för väl ansedda nationella varumärken och för väl ansedda firmor (14 § första stycket 6 och 6 § andra stycket VML). Även väl ansedda internationella varumärken med giltighet i har sådant skydd (14 § första stycket 6 samt 6 § andra stycket och 57 § första stycket VML). Till skillnad från vad som gäller beträffande de absoluta registreringshindren faller de relativa registreringshindren bort om den som innehar den tidigare rättigheten medger att registrering får ske (14 § fjärde stycket VML). Om den som ansöker om registrering av ett varumärke har gett in ett medgivande från rättighetshavaren kan denne alltså inte nekas registrering av hänsyn till den tidigare rättigheten. Detta hänger samman med att de relativa registreringshindren, som nämnts tidigare, är motiverade av hänsyn till just enskilda intressen. Om det är fråga om så stark förväxlingsrisk att det nya märket är ägnat att vilseleda allmänheten kan registreringshinder dock föreligga enligt 14 § första stycket 2 VML, se SOU 1958:10 s. 279283 och 289290, RÅ84 2:64, jfr RÅ 1988 ref. 107. Exakt vad som gäller i detta avseende är dock inte klart. Från något senare tid finns t.ex. en dom där såväl märkesidentitet som varuslagsidentitet förelåg men där risk för vilseledande ändå inte ansågs föreligga (Patentbesvärsrättens dom i mål nr 03-320). Den nuvarande ordningen innebär alltså att PRV alltid och utan krav på åberopande från någon enskild prövar både om det finns något absolut och om det finns något relativt hinder mot registreringen. Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor Samma hinder som kan föranleda att en ansökan om registrering avslås kan utgöra grund för en invändning under invändningsförfarandet (21 § VML). Invändningar kan framställas från kungörelsedagen, dvs. den dag då varumärket tas in i registret och kungörelse om detta utfärdas (20 § VML). Såväl absoluta som relativa hinder kan alltså utgöra grund för en invändning. Inom EU finns ett system för registrering av s.k. gemenskapsvarumärken, dvs. varumärken som gäller i hela EU. Gemenskapsvarumärkena regleras i rådets förordning (EG) nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken (EGT nr L 11, , s. 1). Det gemenskapsrättsliga varumärkessystemet handhas av ett särskilt gemenskapsorgan: den inre marknaden (varumärken och formgivning), vanligen benämnt OHIM, en förkortning av engelskans Office for Harmonization in the Internal Market (Trade and Designs). När en ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke görs prövar OHIM självmant om det finns några absoluta hinder mot registreringen. Om så är fallet avslås ansökan helt eller delvis (artikel 38 i EG:s varumärkesförordning). Prövningen av absoluta registreringshinder går alltså i princip till på samma sätt som i . Om ansökan inte avslås på grund av något absolut registreringshinder, undersöker OHIM om det finns några relativa registreringshinder i form av tidigare registrerade gemenskapsvarumärken eller tidigare ingivna sådana ansökningar och upprättar en s.k. granskningsrapport där dessa hinder antecknas (artikel 39.1). OHIM skickar också en kopia av ansökan till registreringsmyndigheterna i de medlemsstater som har begärt att få göra en granskning av eventuella registreringshinder i det egna varumärkesregistret (artikel 39.2). Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor registreringsmyndighet upprättar på motsvarande sätt en nationell granskningsrapport som skickas till OHIM (artikel 39.3). Alla medlemsstater deltar inte i detta förfarande; står , , , , , , , och utanför. OHIM skickar både den egna och de nationella granskningsrapporterna till sökanden (artikel 39.5). Sökanden får på så sätt reda på om det hos OHIM eller i de medlemsstater som deltar i granskningsförfarandet finns någon tidigare ensamrätt som kan utgöra registreringshinder för det sökta märket. Om så är fallet får sökanden utifrån innehållet i granskningsrapporten själv avgöra om han eller hon vill vidhålla sin ansökan eller inte. Sökanden kan även vidta åtgärder för att undvika en konflikt mellan den tidigare ensamrätten och det sökta varumärket, exempelvis inskränka varu- eller tjänsteförteckningen eller försöka få ett medgivande från innehavaren av den äldre ensamrätten. Enligt artikel 39.6 ska ansökan offentliggöras tidigast efter det att granskningsrapporterna skickats till sökanden. I praktiken offentliggörs emellertid ansökningarna så snart granskningsrapporterna är klara för utskick till sökanden. Detta innebär att sökanden ofta erhåller granskningsrapporterna först efter offentliggörandet, se Note for the attention of proprietors and representatives of CTM applications, Subject: Art 39 (6) regarding the sending of search reports, , 31 2006. I samband med offentliggörandet underrättar OHIM också de innehavare av äldre gemenskapsregistreringar eller sökande avseende sådana som finns upptagna i granskningsrapporten om den nya ansökningen (artiklarna 39.6 och 40). Däremot skickas ingen underrättelse till innehavare av äldre nationella ensamrätter som finns upptagna i de nationella granskningsrapporterna. Innehavare av äldre ensamrätter har sedan möjlighet att från offentliggörandet framställa invändning mot den sökta registreringen. Om så inte sker registreras varumärket utan någon prövning av om några relativa registreringshinder Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor Framställs det däremot en invändning prövar OHIM om varumärket kan registreras trots invändningen (artiklarna 42, 43 och 45). beslutade rådet om ett flertal ändringar i EG:s varumärkesförordning för att göra systemet bättre och effektivare. är granskningsförfarandet delvis frivilligt för sökanden. Det är nu möjligt för sökanden att välja om de nationella granskningarna ska genomföras eller inte. Den granskning som OHIM genomför är dock fortfarande obligatorisk. En annan förändring är att utformningen av granskningsrapporterna standardiserats och förbättrats, se artikel 1.9 i rådets förordning (EG) nr 422/2004 av om ändring av förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärken (EUT L 70, , s. 1). Några andra internationella regler Inom har det utarbetats en internationell varumärkeskonvention (, TLT) som antogs . Konventionens syfte var att förenkla och sänka kostnaderna för registreringsförfarandet vid nationella myndigheter. har inte tillträtt konventionen. Efter att TLT antogs har det pågått arbete inom för att vidareutveckla den internationella varumärkesrätten, vilket lett till antagandet av Singaporekonventionen 2006 (on the of Trademarks antagen i ). Singaporekonventionen om varumärkesrätt reglerar huvudsakligen frågor kring förfarandet för att registrera ett varumärke. Bestämmelserna är normalt uppbyggda så att tillåtna och otillåtna formaliakrav räknas upp, men konventionen berör inte frågan om officialprövningen av relativa registreringshinder. I avsnitt 5 behandlas frågan om ska tillträda Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Officialprövningens omfattning vid registrering av varumärken och firmor