utskottsdokument · GVA1103be5e1 · 2008-01-01 00:00:00 — I konstruktivistiska marknadsstudier är uppmärksamheten i stället riktad på hur marknader formas. Med ett sådant kunskapsintresse blir frågan om vad som driver aktörer mer komplicerad. Å ena sidan är det viktigt att uppmärksamma hur aktörer bidrar till att forma marknader. Det kan exempelvis ske genom att forma de varor som utbyts (se ovan). Här blir frågan om aktörernas olika drivkrafter av betydelse för att förstå marknadens processer. Å andra sidan kan aktörers egenskaper och drivkrafter i sig vara föremål för förändringsförsök. Inom konstruktivistiska marknadsstudier betraktas därför aktörers egenskaper och handlingskapaciteter som ett resultat av hur de utrustats. I studien av hur den framväxande optionsmarknaden i formades, visade MacK- enzie och bland annat hur börshandlarna (s.k. traders) formades av att de bokstavligt utrustades med tabellverk och senare särskilt programmerade räknare baserade på optionspristeori (och 2003). Därmed blev de mer lika optionsteorins aktörer. Detta bidrog i sin tur, menar och , till att optionsmarknaden gradvis kom att likna den marknad som avbildades inom optionspristeorin. Ett mer närliggande exempel på hur aktörskap formas har illustrerats av och i en studie av hur tillämpningen av Lagen om offentlig upphandling formade en kommun som ekonomisk aktör under en upphandling av äldreomsorg (och 2004). Lagstiftningen om hur offentlig upphandling ska gå till innehåller idéer om ekonomisk rationalitet och nationalekonomisk teori om konkurrens. När den studerade kommunala upphandlingsenheten med denna lagstiftning som grund utarbetade ett anbudsunderlag och sedan värderade de inkommande anbuden med hjälp av ett specificerat utvärderingsverktyg åstadkom man inte bara ett inköpsbeslut. realiserade också ett ekonomiskt aktörskap som delvis var format av den aktuella lagstiftningen, vilken i sin tur tagit intryck av teorier om konkurrens och ekonomisk rationalitet. Vår poäng är inte att ovan nämnda mäklares och kommunala inköpsenhets aktörskap var direkta avbilder av det aktörskap som antogs i de teorier som formade tabellverk och lagstiftning. Poängen är istället att aktörskapen de uppvisade hade påverkats av dessa teorier genom att teorierna medierades i konkret utrustning som aktörerna använde. formades givetvis deras aktörskap, i likhet med andra aktörers, av en mängd andra faktorer. Den bild av aktörer som framträder i konstruktivistiska marknadsstudier antyder att deras aktörskap inte bör ses som en på förhand given egenskap som formar marknader. Aktörskap är i sig självt föremål för formande aktiviteter vilka därmed också bidrar till att forma marknader. Vilka intressen och förmågor aktörer har påverkas av hur de utrustas. Detta innebär att frågor om vad som formar aktörer och hur aktörer formas blir centrala för att förstå marknadsprocesser. De blir också i högsta grad relevanta när man från statens sida aktivt söker skapa eller påverka marknader. Man kan alltså förvänta sig att enskilda konsumenters agerande på en marknad påverkas av hur de utrustats. Om en marknadsreform förutsätter att konsumenter agerar enligt en på förhand given rationalitet ökar sannolikheten att reformens mål uppnås om konsumenterna ges rätt utrustning. I sådana situationer aktualiseras förstås också frågan om vilka andra aktörer som parallellt försöker forma köpare och säljare och i vilka syften detta sker. Bakom sådana frågor skymtar också behovet av att diskutera vilka typer av aktörskap som ska anses önskvärda och, i förlängningen, vilken typ av marknad som ska anses önskvärd. För att kunna diskutera detta behöver vi emellertid först ta oss an den mer grundläggande frågan om hur marknader kontinuerligt formas. Utgångspunkten i den här bilagan är att marknader är resultat. I det här avsnittet tar vi oss an frågan av vad de är resultat. Vilka processer formar en marknad? Om vi riktar uppmärksamheten mot marknadspraktik kan vi väldigt snart identifiera ett mycket stort antal aktiviteter som på olika sätt bidrar till att forma en marknad. Här ingår såväl aktiviteter vars syfte är att utbyta en viss vara eller tjänst, som aktiviteter som explicit syftar till att omforma en viss marknad. I den första delen introducerar vi därför en typologi som särskiljer mellan tre breda kategorier av praktiker som bidrar till att forma marknader. En beskrivningsmodell för marknader som processer Från ett konstruktivistiskt perspektiv kan marknader beskrivas som en komplex process som sammanflätar tre olika typer av praktiker: utbytespraktik, normeringspraktik och avbildningspraktik (, och 2004a; och 2007). Se figur 1, nedan. Marknader ses kort sagt som konstituerade av dessa tre typer aktiviteter. Vi kommer i det följande först presentera vad som avses med dessa tre typer av praktiker och också ge exempel på vad som kan forma dem. Vi kommer därefter att ge exempel på hur praktikerna sammanflätas med varandra i organiseringen av marknader. Figur 1 Marknader som en process som sammanflätar utbytespraktik, normeringspraktik och avbildningspraktik. Med utbytespraktik avses de aktiviteter som krävs för att genomföra ekonomiska utbyten. Här associerar förmodligen de flesta till sådant som direkt bidrar till att skapa en transaktion, såsom leverans, betalning och en överföring av äganderätt. Vid närmare observation kan vi emellertid konstatera att en rad förhållanden måste stabiliseras för att en sådan transaktion ska vara möjlig (Callon, Méadel och Rabeharisoa 2002). För det första måste själva utbytesobjektet stabiliseras, oavsett om det rör sig om en fysisk vara eller en tjänst. Köpare och säljare måste komma överens om vad som ingår i köpet. Ett bostadshus är ett påtagligt men också relativt komplicerat utbytesobjekt där detta blir tydligt. Inför ett eventuellt ekonomiskt utbyte måste säljaren beskriva huset och den potentiella köparen måste undersöka detsamma. (När det gäller just fastigheter finns dessutom tydliga lagregler för upplysnings- och informationsplikt.) Det syns så att säga inte utanpå huset vilka driftskostnader som är förknippade med huset, eller om undertaket är i dåligt skick. Dessutom kanske säljaren vill att trädgårdsredskapen ska ingå, liksom det stora skåpet på övervåningen. Köparen kan däremot vara mer intresserad av det enorma matbordet i ek. För det andra måste villkoren för utbytet stabiliseras för att transaktionen ska vara möjlig att genomföra. Det här är nära relaterat till stabiliseringen av utbytesobjektet, men bör ändå ses som ett separat moment. Att säljare och köpare kommer överens om vad som utgör utbytesobjektet innebär förstås inte att de är överens om värderingen av detsamma. För att utbytet ska kunna genomföras måste de emellertid bli överens även om detta. De måste komma överens om ett pris. Utöver priset måste de även komma överens om betalningsvillkor (t.ex. kontant eller på kredit), leveranssätt (t.ex. tag själv eller hemleverans), etc. Slutligen måste också de båda parterna i utbytet stabiliseras. Vem är köpare och vem är säljare? Om vi tänker på en vardaglig transaktion, såsom att köpa en kopp kaffe på 711, är detta sällan problematiskt. visar forskning om konsumentbeteende att privatpersoner ofta både representerar och påverkas av andra, såsom vänner eller familjemedlemmar, när de agerar köpare. I situationer där villkoren för ett utbyte blir föremål för diskussion kan också säljarens sammansättning bli mer komplicerad, även vid ett köp i butik. Kanske butiksbiträdet måste rådgöra med butikschefen. När vi rör oss mot mer komplicerade köpsituationer, som när två organisationer förhandlar om ett långsiktigt leveransavtal, blir en aktiv stabilisering av parterna snarare regel än undantag. Frågor om utformningen av utbytesobjektet kräver att både köpare och säljare besitter vissa förmågor, vilket leder till att personer med teknisk kompetens involveras. I vissa fall innebär det att underleverantörer till säljaren engageras. Frågor om utbytesvillkoren leder på motsvarande sätt till att både ekonomer och jurister kopplas in. Om den eventuella affären är av tillräcklig dignitet kan respektive organisationsledning engageras. Sammantaget kan vi säga att utbytespraktik omfattar de upprepade och kontinuerliga aktiviteter som bidrar till att individuella ekonomiska utbyten genomförs. Dessa aktiviteter kan vara väldigt specifika och röra ett enskilt utbyte, såsom förhandlingar mellan köpare och säljare, men också mer allmängiltiga och bidra till flera enskilda utbyten, såsom annonsering av en vara eller tjänst. Generellt bidrar de till att stabilisera det som utbyts, de utbytande parterna samt villkoren för utbytet. Utfallet av utbytespraktik är alltså ekonomiska utbyten. Men även om sådana utbyten är en omistlig del av marknader, så är de inte ensamt tillräckliga för att en marknad ska kunna sägas existera. En marknad är mer än enskilda utbyten. För att vi ska kunna tala om marknaden för en viss vara eller tjänst måste såväl rumsliga som tidsmässiga avstånd mellan enskilda utbyten överbryggas. Ett utvalt antal utbyten som antingen redan genomförts eller som förväntas genomföras måste sammanföras och beskrivas som en marknad. Det innebär att utbytesaktiviteter på något sätt måste mätas för att det ska bli möjligt att tala om en marknad. Med avbildningspraktik avses sådana aktiviteter som söker avbilda marknader, dess utbyten, aktörer och effekter. Här kan vi på olika marknader se en mängd olika typer av avbildningar. Vi kan se hur olika aktörer brottas med vilka dimensioner som ska anses vara relevanta för att beskriva enskilda utbyten, vilka utbyten som ska läggas samman såsom tillhörande samma marknad, osv. Det här arbetet utförs dels av köpare och säljare som ett led i deras egna försök att förstå sin situation. Säljare samlar information om nuvarande och potentiella kunder på marknaden, deras behov, betalningsvilja, etc. De samlar också in information om konkurrenter och deras erbjudanden. Köpare genomför (i olika utsträckning, förstås) marknadsundersökningar för att ta reda på vilka alternativ som erbjuds för att därefter kunna jämföra framtida utbytesalternativ. genomför marknadsundersökningar antingen på direkt uppdrag från en säljare eller köpare, eller på eget initiativ för att sedan sälja resultaten till intresserade parter. Branschorganisationer samlar in information om medlemsföretagen som ofta redovisas i årliga sammanställningar över branschen. Myndigheter med specifika eller generella tillsynsuppdrag producerar som ett led i sitt arbete beskrivningar av marknader och hur de fungerar. Sammanfattningsvis kan vi säga att avbildningspraktik omfattar de upprepade och mer eller mindre kontinuerliga aktiviteter som bidrar till att avbilda marknader och/eller hur de fungerar. Utfallet av dessa aktiviteter är olika bilder av marknader. Sådana bilder gör det möjligt att tala om marknader för specifika varor eller tjänster och avspeglar på olika sätt dessa marknaders funktion. Men bilderna kan också bidra till att forma såväl utbytessom normeringspraktik. En ny bild eller beskrivning av hur en marknad fungerar kan exempelvis initiera en diskussion om behovet av att förändra spelreglerna för aktörerna på marknaden. Detta leder oss till den tredje och sista kategorin av marknadspraktik, nämligen normeringspraktik. Med normeringspraktik avses olika aktiviteter som syftar till att etablera mål och regler för marknaden och därmed forma både de utbyten som sker där och de avbildningar som görs av dessa utbyten som en marknad. Vid första anblick ter det sig naturligt att likställa dessa aktiviteter med formell reglering. Vi kan emellertid utöver formell reglering identifiera en rad andra aktiviteter som också bidrar till normering av marknader. Men formell reglering är alltså ett första viktigt exempel på normeringspraktik. Den tendens mot ökade inslag av marknadslösningar som vi refererade till i inledningen av denna bilaga omfattar en lång rad förändringar av formella regler. Ofta kallas den här typen av förändringar lite slarvigt för avregleringar. Rent praktiskt handlar det emellertid alltid om omregleringar (inte sällan med ett ökat antal regler som följd). Under omregleringsprocesser spelar bilder av marknaden ofta en betydande roll. Detta illustreras väl av hur bilder av utvecklingen på den svenska marknaden för läkemedel bidrog till omregleringen av läkemedelsförmånen . Den här typen av normeringspraktik omfattar förstås även mer generella förändringar som syftar till att påverka fler än en marknad, såsom exempelvis införandet av en ny konkurrenslagstiftning. En andra typ av normeringspraktik utgörs av olika försök till standardisering, som ibland drivs av myndigheter, men också av oberoende organisationer och företag. Sådan standardisering kan gälla produktutformning, såsom tekniska standarder för lagringsmedia för att ta ett exempel som har varit föremål för omfattande aktivitet (VHS eller Betamax, HD-DVD eller Blue , etc.). Standardisering kan också gälla processer och arbetsmetoder, såsom de olika ISO-standarderna. Detta tangerar olika former av certifiering och auktorisation för marknadens aktörer som kan upprätthållas av såväl statliga organ som professionella sammanslutningar och oberoende organisationer. En tredje viktig typ av normeringspraktik är företagens egna strategiska arbete. Dessa aktiviteter skiljer sig från annan normeringspraktik i det att de endast berör en aktör på marknaden, i alla fall i direkt bemärkelse. Trots detta syftar arbetet till att etablera målsättningar för verksamheten och kan därmed ha betydande inverkan på hur ett företag agerar, antingen som köpare eller säljare på en given marknad. Indirekt kan den här typen av normeringspraktik få stor betydelse även för andra aktörer. Här utgör datortillverkaren ett bra exempel med sin strategi att tillverka och sälja datorer baserat på kundorder. Vad som av konkurrenter och många köpare ansågs vara en tydlig (och obetydlig) nischstrategi, blev i takt med Dells framgångar normerande för en betydande marknad. Sammanfattningsvis kan vi säga att normeringspraktik omfattar de upprepade och mer eller mindre kontinuerliga aktiviteter som bidrar till att etablera riktlinjer för hur en marknad bör (om)formas enligt någon aktör eller aktörsgrupp. Utfallet av dessa aktiviteter är alltså olika normer och regler vars generalitet varierar från de mer eller mindre allomfattande konkurrensreglerna, via marknadsspecifika regler till företagens interna strategiska målbilder. En central fråga som uppstår som en del av alla typer av normeringspraktik är vilka värden som ska ligga till grund för försök att forma ekonomiska utbyten och avbildningar av marknader. I vilken grad en marknad realiserar olika värden såsom tillgänglighet, kostnadseffektivitet eller utveckling är inte givet. Detta öppnar för att olika värden kan komma att ställas mot varandra i en normeringsprocess. En viktig del av normeringspraktik blir därför att försöka balansera olika värden, något som vi återkommer till i ett följande avsnitt. Med hjälp av den här tredelade kategoriseringen av aktiviteter i tre typer av marknadspraktik kan vi beskriva det arbete som skapar marknader, oavsett vilken form de får. Det gäller även sådana marknader där ekonomiska utbyten sker till synes utan organise- På sådana marknader är den kontinuerliga organiseringen ofta rutiniserad; olika aktörers roller är stabila och deras förmågor etablerade; de bilder som genereras följer vissa tydliga mallar; regelverken är väletablerade och ifrågasätts inte. Då kan enskilda transaktioner ske till synes utan organisering. Vi kan förvänta oss att sådana situationer är relativt ovanliga, även om de inte är helt omöjliga att åstadkomma. Ett viktigt skäl till att sådana situationer är ovanliga är att marknadsprocesser genererar externa effekter som leder till att organiseringen i och mellan utbytes-, avbildnings- och normeringspraktik blir mer synlig. Pågående marknadsprocesser producerar som regel externa effekter, det vill säga effekter som inte hanteras inom ramen för de utbyten som sker på marknaden. För att tydliggöra detta resonemang ska vi utgå från den pågående utbytespraktiken. I det föregående avsnittet definierade vi utbytespraktik som alla de aktiviteter som bidrar till att forma ekonomiska utbyten. Vi betonade att en viktig del av detta handlade om att stabilisera det som skulle utbytas och villkoren för utbytet. Den franske sociologen och marknadsforskaren har liknat detta vid skapandet av en tillfällig scen där det ekonomiska utbytet kan ske utan påverkan från världen utanför (Callon 1998a). Det här innebär förstås inte att banden mellan varorna, aktörerna och omgivningen kapas permanent. Vad som avses med stabilisering är i stället att endast vissa bestämda relationer och konsekvenser hanteras som en del av den aktuella transaktionen. Det är föga meningsfullt, och faktiskt praktiskt omöjligt, att ta hänsyn till samtliga potentiella effekter som en transaktion kan ge upphov till. Då skulle inga ekonomiska utbyten kunna ske. Detta får till följd att en ekonomisk transaktion alltid har externa effekter. Dessa kan vara positiva eller negativa, stora eller små, men de finns alltid. För att ta ett praktiskt exempel: anta att ett kemiföretag köper en ny panna. På grund av produktionens karaktär ställer myndigheter krav på att företaget renar fabrikens utsläpp. uppvisar betande boskap i närheten av fabriken sjukliga förändringar och måste nödslaktas. Lantbrukarna kan efter vissa undersökningar konstatera att boskapen hade förhöjda halter av en restprodukt från den nya pannan som inte hanteras i reningsanlägg- De skador som lantbrukarna led till följd av den nya pannan representerar ett värde som inte fanns inte med i kemiföretagets bedömningar inför köpet av pannan. Transaktionen som gav kemiföretaget en ny panna har därmed gett upphov till en negativ extern effekt. Vilka konsekvenser som ska tas med i bedömningarna för ett visst utbyte är i princip aldrig givet på förhand. Om en aktör vill inkludera en ny effekt i sina bedömningar kan det emellertid kräva omfattande arbete. Dels måste aktören visa hur denna effekt beror av utbytet, dels måste storleken på effekten kunna beräknas. Att det krävs arbete för att något ska inkluderas i en bedömning innebär inte att den inramning som sker av ett utbyte är lätt att upprätthålla. Alla inramningar av ekonomiska utbyten är såväl tillfälliga som ofullständiga. Världen utanför är ständigt närvarande och det finns många exempel på hur svårt det kan vara att förutse vilka läckor som kan uppkomma. Marknader för sådant som inspelningsbara cd-skivor, dvd-skivor och mp3-spelare utgör ett illustrativt exempel på en extern effekt som olika aktörer söker hantera. Konsumenters köp av sådana produkter möjliggör att de för privat bruk kan kopiera upphovsrättsskyddat material utan att upphovsmännen får någon ersättning. Detta har ansetts vara en negativ extern effekt av marknaderna för dessa produkter. Därför har ett tillägg på deras pris, en s.k. kassettersättning, införts för att kunna kompensera upphovsmännen. Detta leder i sin tur till potentiellt nya externa effekter i termer av vilka produkter som ska inkluderas, hur ersättningen ska fördelas osv. Diskussionerna om en eventuell koppling mellan införandet av Vårdval och en ökad antibiotikaanvändning är ett annat aktuellt och näraliggande exempel. Det hävdades där att läkare utsatta för denna mer marknadslika situation blev mer benägna att förskriva antibiotika. Om en sådan koppling kan påvisas, och om graden av antibiotikaförskrivning anses medicinskt omotiverad, bör detta ses som en negativ extern effekt av den marknadslika organiseringen. För att en marknad ska kunna sägas fungera måste dess påvisade betydande externa effekter hanteras. Det understryker varför det är rimligt att se avbildnings- och normeringspraktik som ett centralt pågående inslag i organiseringen av marknader. Externa effekter är inte något som per automatik synliggörs och hanteras genom ekonomiska utbyten, och inte heller något som identifieras en gång för alla. En kontinuerlig utveckling av avbildningspraktiken blir viktig för att beskriva inte bara de utbyten som sker, utan även de mer eller mindre önskvärda externa effekter som uppstår. En aktiv normeringspraktik blir viktig för att hantera frågor kring observerade externa effekter, antingen lokalt eller för marknaden som helhet. Den inramning som sker av ett enskilt ekonomiskt utbyte påverkas både av normeringspraktik och avbildningspraktik och kan sägas vara ett framväxande resultat av lärande. Denna funktion hos marknader att kontinuerligt kunna tvätta sin egen byk är rimligen särskilt viktig om marknaden förväntas realisera flera motstridiga värden. Här finns en tydlig koppling till det ökade behovet av tillsyn när formerna för drift och styrning får mer marknadslika inslag. Vi kan därtill konstatera att externa effekter kan uppträda i många vitt skilda skepnader, vilket ställer krav på att sådan tillsyn är vidsynt och därmed mångdisciplinär. Teoriers inflytande över formandet av marknader Vi har i framställningen antytt att organiseringen av en marknad inte är oberoende av vilka teoretiska idéer som ligger till grund för olika aktiviteter. Våra exempel på hur ekonomiskt aktörskap kan formas visade hur lagstiftning och kalkylverktyg kan fungera som förmedlande länkar i teoriers inverkan på marknader. I det här avsnittet vill vi mer systematiskt diskutera tre mekanismer som kan få teorier att bidra till formandet av det de beskriver. En första sådan mekanism är att teorier genom att invadera aktörers tänkande kan påverka deras förståelse för den situation de står inför och därmed deras handlande. Den här typen av effekter skulle kunna sorteras in under rubriken självuppfyllande och självförstörande profetior. Det klassiska exemplet på detta är en så kallad bankpanik där blotta ryktet om en banks insolvens får till följd att banken blir insolvent genom att alla kunder kräver att få ut sina besparingar. För den här typen av effekter kan förekomsten av övertygande avbildningar av marknaden ha stor betydelse eftersom dessa påverkar utsikterna att teorin ska spridas bland marknadens aktörer. En andra mekanism, preskription, har vi redan stött på i vår diskussion ovan. Den här mekanismen innebär att teoretiska idéer omsätts i lagar, regler och normer som påverkar vad marknadens aktörer får och inte får göra genom att kopplas till mer eller mindre tydliga och kännbara sanktioner. Här påverkar alltså teorin marknaden genom att fungera som inspirationskälla för explicita regleringar. Den strukturekonomiska teoribildningens betydelse för västvärldens konkurrens- och antitrustlagstiftningar som diskuterades tidigare är kanske det starkaste exemplet på den här typen av teoretiskt inflytande över marknader. Det är emellertid inte bara ekonomiska teorier som kan forma marknader. Inom sjukvårdsområdet kan vi som ett exempel lyfta fram hur medicinsk vetenskap är nödvändig för att beskriva vilka behandlingar som kan anses vara jämförbara substitut för patienter med en viss diagnos (2006). En tredje mekanism, materialisering, innebär att teoretiska idéer ges fastare form. Här har en rad fallstudier pekat på hur arkitektoniska och tekniska lösningar kan bli bärare av teoretiska idéer, vissa mer framgångsrikt än andra. Att bygga in teoretiska idéer om exempelvis utbytbarhet eller priskonkurrens i IT-system som används vid ekonomiska transaktioner är exempel på detta. Ett något mer komplicerat exempel som tydligt knyter an till vår diskussion om formandet av marknader är det så kallade som vi hittar i våra mobiltelefoner. Tack vare detta kort (och en hel rad andra arrangemang, förstås) tillät det nya GSM-systemet en uppdelning av mobiltelemarknaden i en marknad för mobiltelefoner och en marknad för mobiltelefoni. Med de tidigare mobiltelefonsystemen, såsom NMT450, var den fysiska telefonen och telefonitjänsten delar av en och samma marknad.