sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Därefter aktualiserades frågan om tilläggsdirektiv (dir. 2007:137), vilket inne- bar att arbetet helt kom att inriktas på de frågor som omfattas av dessa. Sedan delbetänkandet Straffskalan för mord (SOU 2007:90) överlämnades har utredningsarbetet fortsatt med avseende på de övriga frågor som omfattas av uppdraget. Inom ramen för utredningsarbetet har utredningen (huvudsak- ligen utredaren och sekreteraren) sammanträffat med företrädare för (Brå), (), Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning (HomO), Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO), Polis- Uppdraget och dess genomförande högskolan i , Kriminalvården, och Riks- kriminalpolisen samt (). Utredningen har också sammanträffat med , professor i allmän kriminologi vid . Vidare har utredaren och sekreteraren haft ett möte med ett antal åklagare från åklagarkamrarna i samt medverkat vid ett chefs- domarmöte för domare inom hovrättsområdet för Hovrätten för . Utredningen har samrått med (Ju 2006:09) och Utredningen om förtroende och kvalitet i dom- stolarna (Ju 2007:08). Utredningen har inhämtat ett utlåtande av hovrättslagmannen och docenten angående betydelsen i straffmätningshänseende av flerfaldig brottslighet och återfall i brott. Utlåtandet finns fogat till betänkandet som bilaga 6. Brå har bistått utredningen med de statistiska uppgifter som har legat till grund för beskrivningen av brottsutvecklingen och brottslig- hetens karaktär i kapitel 4. Utredningen har haft elva sammanträden med experterna, varav två tvådagarssammanträden i internatform. 1.2.2Delbetänkandet Straffskalan för mord överlämnade utredningen delbetänkandet Straffskalan för mord (SOU 2007:90) till justitieministern. I betänk- andet föreslås att straffskalan för mord enligt 3 kap. 1 § BrB, som är fängelse eller på livstid, ska utvidgas till att omfatta fängelse i lägst tio och högst eller på livstid. I delbetänkandet föreslås också att övriga straffskalor som innefattar fängelse på livs- tid ska utvidgas, så att det högsta tidsbestämda straff som kan dömas ut blir fängelse . Detta gäller dock inte med avseende på de brott som endast kan begås då är i krig eller andra sådana utomordentliga förhållanden råder. Beträffande dessa brott föreslås ingen förändring. Vidare föreslås vissa ändringar i 26 kap. BrB. Dessa innebär bl.a. att högre tidsbestämda straff än fängelse aldrig kan dömas ut, även om det är fråga om flerfaldig brottslighet eller återfall i brott. Slutligen föreslås en ändring i 29 kap. 7 § andra stycket BrB, innebärande att det strängaste straff som kan dömas ut för ett brott som någon har begått innan han eller hon fyllt ska vara fängelse . Uppdraget och dess genomförande De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft och, utom såvitt avser ändringen i 29 kap. 7 § BrB, tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. I detta slutbetänkande behandlar vi övriga frågor som omfattas av uppdraget. Vi föreslår, i enlighet med vad som närmare utvecklas i betänkandet, förändringar både i och i , i syfte att uppnå bl.a. att en skärpt syn på allvarliga våldsbrott markeras vid straffmätningen. Med hänsyn till den relativt korta utredningstiden och till intresset av att en reform ska kunna genom- föras inom rimlig tid, har vi valt att begränsa våra förslag till de ändringar som vi bedömer vara mest angelägna och ändamålsenliga. I vissa hänseenden har vi därför valt att i stället för att lägga fram konkreta förslag peka på behovet av förändring. 1.3.1Allmänt om inriktningen på vårt arbete Som nämnts inledningsvis, och som framgår av direktiven, är vår huvuduppgift att överväga och föreslå förändringar i strafflagstift- ningen i syfte att åstadkomma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. Härutöver ska vi överväga för- ändringar som ger en större spännvidd vid straffmätningen för brott i allmänhet när det har funnits försvårande eller förmildrande omständigheter samt överväga hur påföljdsfrågor och frågor om sär- skild rättsverkan av brott kan ges en ökad uppmärksamhet i brott- målsprocessen. I direktiven hänvisas, när det gäller behovet av en översyn, till att samhällsutvecklingen medför förändringar i synen på olika brotts straffvärde. Straffmätningen ska enligt direktiven spegla hur klander- värda olika brott är. Vi uppfattar detta så att översynen i första hand ska ta sin utgångspunkt i hur olika brott bör värderas när det gäller deras svårhet och farlighet sett i ett övergripande perspektiv. Vi har därför, i enlighet med vad som anges i våra direktiv, in- hämtat underlag för våra överväganden främst från de grundlägg- ande principer och funktioner på vilka vårt nuvarande straffsystem vilar. Såsom framgår närmare av kapitel 4-6 har vi därutöver tagit Uppdraget och dess genomförande del av statistiska och andra uppgifter såvitt avser brottsutveck- lingen och nuvarande straffnivåer för allvarliga våldsbrott samt hämtat in viss information om innehållet i utländsk rätt. I direktiven anges inte något om vilka faktiska effekter, varken såvitt avser brottsligheten eller i övrigt, som översynen förväntas resultera i. Den övergripande målsättningen för kriminalpolitiken är att minska brottsligheten och öka människors trygghet. Detta innebär att allt arbete på straffrättens område bör ske med denna målsättning. Det är emellertid, som vi kommer att utveckla när- mare i kapitel 7, mycket svårt att dra några säkra slutsatser om hur en ändring av straffnivån kan inverka på brottsligheten i samhället. Med hänsyn till detta och till utformningen av våra direktiv ser vi det inte som vår uppgift att i första hand söka efter lösningar som kan leda till mätbara resultat från ett brottspreventivt perspektiv eller att i övrigt uppnå effektivitetsvinster inom brottsbekämp- ningen. I stället tar våra överväganden sin utgångspunkt i straffets funktion att kommunicera hur allvarligt samhället ser på olika brottsliga gärningar. har på regeringens uppdrag kartlagt dom- stolarnas straffmätning och påföljdsval i mål om följande brott, som samtliga regleras i : misshandel, grov misshandel, grov fridskränkning, grov kvinnofridskränkning, olaga hot (även grovt brott), rån samt grovt rån.TPF1FPT Enligt våra direktiv ska vi uppmärksamma de brott som om- fattas av påföljdsinventering men också andra brott som innefattar allvarliga former av angrepp på enskildas fysiska integritet. Det är alltså med avseende på sådan brottslighet som utredningen ska överväga och föreslå förändringar, i syfte att åstadkomma en skärpt syn. I direktiven används begreppet all- varliga våldsbrott för att beteckna sådan brottslighet som avses. Det finns skäl att närmare överväga vilka brott som kan tänkas innefattas i detta begrepp. Utöver de brottstyper som omfattas av påföljdsinventeringen finns ytterligare ett stort antal brottstyper, främst i , som kan sägas innefatta allvarliga former av angrepp på enskildas 1TP PT Domstolarnas påföljdspraxis vid vissa våldsbrott – En rapport från . En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 5. Uppdraget och dess genomförande Detta innebär att begreppet allvarliga våldsbrott kan ges en förhållandevis vidsträckt definition. bör be- aktas att många av de straffbestämmelser som omfattas också har andra skyddsintressen än skyddet av den enskildes fysiska integritet samt att de övriga skyddsintressena påverkar straffnivån i olika grad. Nedan följer en genomgång av vilka brott som enligt vår be- dömning kan falla inom direktivens definition av allvarliga vålds- brott. Denna uppräkning ska inte ses uttömmande, och det kan alltså inte uteslutas att fler brott än de uppräknade kan komma att beröras av de förslag som vi lämnar. måste också beaktas att det inom de uppräknade brottskategorierna förekommer gär- ningar som inte innefattar allvarliga angrepp på enskildas fysiska integritet, och som därför inte bör betraktas som allvarliga vålds- brott i den mening som anges i direktiven. Brott mot liv och hälsa De mest centrala bestämmelserna om allvarliga våldsbrott återfinns 3 kap. BrB som reglerar brotten mot liv och hälsa. Dessa är mord (1 §), dråp (2 §), barnadråp (3 §), misshandel (5 §) samt grov miss- handel (6 §). I kapitlet regleras också några brott, bl.a. vållande till annans död (7 §), vilka endast kräver oaktsamhet för straffbarhet. Dessa är knappast att hänföra till de allvarliga våldsbrotten när de begås ensamma, men kan ingå som ett led av sådan brottslighet när de begås i samband med ett uppsåtligt brott. Brotten mot liv och hälsa utgör de vanligaste av de allvarliga våldsbrotten. dömdes knappt 9 000 personer för mord, dråp, misshandel eller grov misshandel som huvudbrott, varav misshandel var den dominerande brottsrubriceringen med knappt 8 000 dömda personer. Brott mot frihet och frid I 4 kap. BrB regleras brotten mot frihet och frid. Flera av dessa kan anses vara sådana att de innefattar allvarliga former av angrepp på enskildas fysiska integritet, nämligen människorov (1 §), människo- handel (1 a §), olaga frihetsberövande (2 §), olaga tvång (4 §), grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning (4 a §) samt olaga hot (5 §). dömdes drygt 1 700 personer för något av de nu Uppdraget och dess genomförande uppräknade brotten som huvudbrott. Av dessa var brottsrubri- ceringen olaga hot vanligast med drygt 1 200 domar följt av frids- kränkningsbrotten för vilka drygt 400 personer dömdes. I 6 kap. BrB finns bestämmelser om sexualbrott. Syftet med dessa är att skydda den sexuella integriteten. Det kan med fog hävdas att samtliga brott som riktar sig mot någons sexuella integritet i någon mening också innefattar allvarliga angrepp på enskildas fysiska inte- gritet. Till de allvarliga våldsbrotten bör dock endast hänföras gär- ningar som mera typiskt begås med användande av våld eller hot om våld. Av sexualbrotten torde följande brott vara av sådant slag, nämligen våldtäkt och grov våldtäkt (1 §), sexuellt tvång och grovt sexuellt tvång (2 §), våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn (4 §), sexuellt utnyttjande av barn (5 §) samt sexuellt övergrepp mot barn och grovt sexuellt övergrepp mot barn (6 §). dömdes drygt 450 personer för något av de uppräknade brotten såsom huvud- brott, varav drygt 200 avsåg våldtäkt och grov våldtäkt samt knappt 150 våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn. Av brotten enligt 8 kap. BrB, om stöld, rån och andra tillgrepps- brott, bör rån (5 §) och grovt rån (6 §) vara att hänföra till de all- varliga våldsbrotten. dömdes knappt 800 personer för rån som huvudbrott och drygt 60 personer för grovt rån som huvud- brott. I 9 kap. BrB, om bedrägeri och annan oredlighet, föreskrivs straffansvar för bl.a. utpressning (4 §). Även detta brott, som begås med användning av olaga tvång, bör hänföras till de allvarliga vålds- brotten. dömdes knappt 80 personer för utpressning som huvudbrott. I 13 kap. BrB regleras de allmänfarliga brotten. Flertalet av dessa avser mycket allvarliga brott som kan medföra stor fara för människo- liv. Två av brotten innefattar moment som innebär att våld eller hot om våld riktas direkt mot människor, nämligen kapning (5 a §) och Uppdraget och dess genomförande flygplatssabotage (5 b §). Dessa bör hänföras till de allvarliga vålds- brotten. Övriga brott i kapitlet är sådana att det är tillräckligt att fara för liv eller hälsa uppkommer. Att människor ska komma till skada behöver alltså inte omfattas av gärningsmannens uppsåt. Dessa bör därför inte typiskt sett anses utgöra allvarliga våldsbrott i och för sig. dömdes en person för kapning som huvudbrott. Brott mot allmän ordning I 16 kap. BrB finns bestämmelser om brott mot allmän ordning. Ett par av dessa avser uppsåtliga gärningar som innefattar våld eller hot om våld av sådant slag att de bör hänföras till de allvarliga vålds- brotten. Dessa är våldsamt upplopp (2 §) och myteri (6 §). dömdes fem personer för våldsamt upplopp som huvudbrott. Brott mot allmän verksamhet I 17 kap. BrB regleras brotten mot allmän verksamhet m.m. Två av dessa brott avser uppsåtliga gärningar som innefattar våld eller hot om våld, nämligen våld eller hot mot tjänsteman (1 §) och övergrepp i rättssak (10 §)TPF2FPT. Detta är förhållandevis vanliga brott. dömdes drygt 2 300 personer för våld eller hot mot tjänsteman som huvudbrott och drygt 400 personer för övergrepp i rättssak som huvudbrott. Högmålsbrott och brott mot rikets säkerhet I 18 och 19 kap. BrB finns bestämmelser om högmålsbrott respek- tive brott mot rikets säkerhet. Det primära skyddsintresset är att värna om rikets styresskick och oberoende. Flera av straffbestämmel- serna i kapitlet avser gärningar som i förlängningen kan innebära att riket med våldsamma medel omstörtas eller läggs under främmande makt. Straffbestämmelserna är emellertid så utformade att straffansvar inträder utan att något våld behöver ha utövats. 2TP PT Här bortses från våldsamt motstånd, 17 kap. 4 § BrB, som är subsidiärt till våld eller hot mot tjänsteman och som avser fall där våldet är mindre allvarligt. Uppdraget och dess genomförande bör brotten enligt dessa kapitel inte hänföras till de allvarliga vålds- brotten. I 22 kap. 6 § BrB föreskrivs straffansvar för folkrättsbrott. Den brottsliga gärningen består i svåra överträdelser av den internatio- nella humanitära rätten i väpnade konflikter. Många av de gärningar som i praktiken kan komma i fråga för straffansvar torde avse utövande av grovt våld mot personer på ett sätt som strider mot vad som är tillåtet enligt folkrätten. Folkrättsbrottet bör därför räknas till de allvarliga våldsbrotten. dömdes inte någon för folkrättsbrott som huvudbrott. Även utanför finns straffbestämmelser som avser all- varliga våldsbrott. Lagen (1964:169) om straff för folkmord och lagen (2003:148) om straff för terroristbrott är båda uppbyggda på det sättet att när vissa redan kriminaliserade gärningar begås under vissa närmare angivna förutsättningar och med viss avsikt döms i stället för folkmord respektive terroristbrott, varvid brottet är att betrakta som allvarligare än annars. Bland de brott som sålunda kan kvalificeras enligt de båda lagarna ingår såväl mord och dråp som andra allvarliga angrepp på person. Både folkmord och terrorist- brott är därför att hänföra till de allvarliga våldsbrotten. dömdes inte någon för något av dessa brott som huvudbrott. I lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor föreskrivs straffansvar för ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående för- ändringar av dem. Detta brott måste i hög i grad anses innefatta ett allvarligt angrepp på den enskildes fysiska integritet och bör därför anses utgöra ett allvarligt våldsbrott. Som framgår av genomgången finns ett stort antal straffbestämmelser som helt eller delvis avser gärningar som innefattar allvarliga former av angrepp på enskildas fysiska integritet. Uppdraget och dess genomförande brott får med denna definition en ganska vidsträckt innebörd. Vi ser inget hinder mot detta, utan avser att använda begreppet med den innebörd som vi nu har redogjort för. Vi tolkar emellertid inte våra direktiv så att det ingår i vårt upp- drag att särskilt överväga hur straffmätning bör ske med avseende på samtliga de uppräknade brottstyperna var för sig. Även om vi alltså använder en bred definition av begreppet allvarliga våldsbrott, utgår vi vid våra överväganden från de typer av våldsbrott som är vanligast förekommande och beträffande vilka vi bedömer att be- hovet av en reform är som störst. I och med att vi i första hand överväger generella ändringar av regelverket, får emellertid en del av våra förslag betydelse för samtliga gärningar som faller inom be- greppet allvarliga våldsbrott. Regeringen har tillsatt en särskild utredare med uppdrag att utvärdera den reform av bestämmelserna om sexualbrott som genomfördes 2005TPF3FPT (dir. 2008:94). Mot bakgrund härav har vi dragit slutsatsen att frågor om straffmätning för sexualbrott i första hand bör behandlas inom ramen för den översynen. Även om våra för- slag i enlighet med vad sagts även tar sikte på denna typ av allvarliga våldsbrott, har vi alltså valt att inte närmare gå in på be- hovet av att vid straffmätningen markera en skärpt syn på just sexualbrott. Av bestämmelserna i 30 kap. BrB följer att för brott där påföljden inte kan stanna vid böter kan, under vissa förutsättningar, i stället för fängelse vissa andra påföljder och påföljdskombinationer dömas ut, bl.a. villkorlig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhälls- tjänst. Sådana alternativ till fängelse tillämpas främst i fall där ett fängelsestraff om högst annars hade dömts ut. Såsom vi uppfattar våra direktiv ingår inte i uppdraget att föreslå ändringar av möjligheterna att använda dessa alternativa påföljder eller deras innehåll. Däremot framgår av direktiven att utredningen ska analysera och redogöra för konsekvenserna av sina förslag i olika hänseenden samt att denna analys kan komma att utgöra ett 3TP PT Se prop. 2004/05:45, SFS 2005:90. Uppdraget och dess genomförande viktigt underlag för kommande överväganden om en översyn av andra delar av påföljdssystemet. Detta innebär att våra överväganden och förslag inriktas på straff- mätningen i egentlig mening, dvs. bedömningen av hur strängt straff mätt eller år fängelse som brottsligheten i ett visst fall bör föranleda. Våra överväganden omfattar alltså inte de regler som styr i vilken utsträckning eller på vilket sätt fängelsestraffet kan bytas ut mot någon annan påföljd eller påföljdskombination. Om någon har begått brott ska enligt 29 kap. 7 § BrB hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmät- ningen. I ett sådant fall får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Vidare finns i 32 kap. BrB bestämmelser om särskilda påföljder som kan ådömas unga lagöverträdare, nämligen ungdomsvård, ungdomstjänst och sluten ungdomsvård. Påföljdssystemet för unga lagöverträdare har relativt setts över och reformerats.TPF4FPT Med hänsyn till detta, och då direktiven inte innehåller några anvisningar i denna del, gör vi bedömningen att det inte ingår i vårt uppdrag att redovisa några särskilda överväg- anden när det gäller hur unga lagöverträdares brottslighet bör be- mötas. Detta utesluter inte att de förslag som vi lägger fram kan få betydelse även för den som har begått brott . Straff- mätningen för unga lagöverträdare utgår nämligen ofta från en bedömning av vilket straff som hade mätts ut för en vuxen lagöver- trädare, varefter detta minskas med en viss kvotdel. Detta innebär att en generellt höjd straffnivå för allvarliga våldsbrott, åtminstone i vissa fall, får genomslag också för unga lagöverträdare. En del av de personer som lagförs för allvarliga våldsbrott bedöms ha begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Enligt 30 kap. 6 § BrB ska i så fall i första hand dömas till annan påföljd än fängelse. Under vissa förutsättningar kan rätten i stället med stöd av 31 kap. 3 § BrB överlämna den tilltalade till rättspsykia- trisk vård. Detta sker i 300-400 fall . 4TP PT Prop. 2005/2006:165, SFS 2006:891. Uppdraget och dess genomförande Frågor om påföljder för psykiskt störda lagöverträdare har varit föremål för övervägande under senare årTPF5FPT och bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB ändrades så sent som den 1 juli 2008TPF6FPT. Mot denna bakgrund anser vi att frågor om påföljder för psykiskt störda lagöverträdare faller utanför vårt uppdrag. Någon annan slut- sats kan inte heller dras av innehållet i direktiven. Däremot är det ofrånkomligt att vi i viss utsträckning kommer in på frågan hur psykisk störning hos gärningsmannen bör påverka brottslighetens straffvärde enligt 29 kap. 3 § 2 BrB. 5TP PT Se bl.a. SOU 2002:3 och Ds 2007:5. 6TP PT Prop. 2007/08:97, SFS 2008:320. I detta kapitel beskriver vi inledningsvis kort hur strafflagstift- ningen har vuxit fram i svensk rätt. Därefter redogör vi för gällande rätt såvitt avser straffskalorna för allvarliga våldsbrott, bestämmel- ser om straffmätning och påföljdsval, regleringen kring verkställig- het av fängelsestraff samt de processrättsliga bestämmelser som reglerar rättegången i brottmål. 2.2Straffsystemet i historiskt perspektiv byggde den svenska strafflagstiftningen till stor del på avskräckningsteorin och vedergällningstanken. Straffet verkade genom att avskräcka människor från att begå brott och de som trots allt bröt mot lagen fick sona brotten genom dödsstraff, kroppsstraff, arbetsstraff eller böter. Fängelse hade ännu inte introducerats som påföljdsform, annat än i form av arbete på fästning och fängelse vid vatten och bröd. Sistnämnda straff betraktades inte i första hand som ett frihetsstraff, utan som ett svältstraff avsett att orsaka kroppsligt lidande. Det fanns inte några straffskalor utsatta i lagen, utan det överlämnades helt åt den enskilde domaren att bestämma böternas storlek eller arbetsstraffets längd. Frihetsstraff i egentlig mening började användas , då genom nåd började omvandla dödsstraff till livstids fängelse. var det vanligt förekommande att de 1TP PT Innehållet i avsnittet är huvudsakligen hämtat från huvudbetänk- ande Påföljd för brott (SOU 1986:14), s. 23 ff., artikeln Straffets grunder – historisk bakgrund av , publicerad i 1999 s. 108 samt m.fl., – en kommentar III. nyinrättade hovrätterna genom s.k. leuteration omvandlade döds- straff till kroppsstraff följt av frihetsstraff i form av arbete på fäst- ning. Fästningsarbete kunde dömas ut , på livstid eller . Det sistnämnda innebar att den dömde hölls frihetsberövad till dess att han eller hon visat tillräcklig förbättring för att kunna försättas på fri fot. Straffarbete bestämdes enligt praxis till ett visst antal , vanligen från ett till . Längre fram, troligen eller , ändrades praxis så att fästningsarbete dömdes ut från ett till . förändrades synen på straff i . Upplys- ningsfilosoferna vände sig emot de grymma kropps- och skam- straffen och förespråkade i stället frihetsstraff och böter. Successivt tillkom den klassiska straffrättsskolan, som främst betonade legalitets- och proportionalitetsprinciperna vid fastställande av straffsatser och vid straffmätning. Straffen skulle vara lagligt grundande, förutse- bara och stå i proportion till de begångna brotten. Straff ansågs motiverat främst av allmänpreventiva skäl; genom att den som be- gått ett brott straffades skulle andra avskräckas från att begå samma typ av gärning. De nya strömningarna nådde även . tillsattes som 1832 lade fram ett förslag till allmän kriminal- lag. Förslaget byggde på preventionstanken. Straffet ansågs ha två syften, dels skulle det avskräcka allmänheten från att begå brott (allmänprevention), dels skulle det förbättra den enskilde brotts- lingen som skulle ta varning av straffet och leva ett lag- lydigt liv (individualprevention). Enligt förslaget skulle kropps- och skamstraffen avskaffas helt och dödsstraffet skulle i stor utsträck- ning ersättas av frihetsstraff. De dominerande straffen skulle vara straffarbete, fängelse och böter. föreslog vidare att legalitetsprincipen skulle lagfästas, så att det framgick av strafflag- stiftningen att ingen kunde straffas utan stöd i lag. I syfte att ytter- ligare öka rättssäkerheten skulle det för varje brott anges en straff- skala inom vilken domstolarna skulle mäta ut straffet. förslag låg till grund strafflag, som till stor del kom att bygga på den klassiska straffrättsskolan. Legalitets- principen blev visserligen inte lagfäst, men proportionalitetsprincipen och kravet på förutsebarhet beaktades bl.a. genom att det infördes straffskalor för alla brott. De sista kroppsstraffen hade avskaffats och strafflagen innehöll påföljderna dödsstraff, straff- arbete, fängelse, fängelse vid vatten och bröd, böter, avsättning, suspension, förlust av medborgerligt förtroende, förverkande samt aga av barn. Dödsstraffet, som var förbehållet ett fåtal brott, var fakultativt. genomfördes ett antal lagändringar på straffrättens område.