sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Regeringen menade emellertid att det fanns tillfällen, det generella behovet till trots, där förordnande inte borde ske, t ex om brottet var obetydligt eller om biträde enligt rättshjälpslagen redan förordnats (s. 6). Regeringen inriktade sig också på en ändring av förutsättningarna för att förordna målsägandebiträde för brott mot kvinnor och barn. Regeringens uppfattning var att en sådan ändring inte enbart skulle gälla brottet misshandel. Även vid andra brott, som t ex övergrepp i rättssak och bostadsinbrott, kunde det finnas ett behov av målsägandebiträde. Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde Det föreslogs att förutsättningarna för att förordna ett målsägandebiträde vid våldsbrott skulle mjukas upp generellt. Regeringen ansåg emellertid att en verklig behovsprövning fortfarande borde göras och betonade att målsägandebiträde inte fick förordnas regelmässigt (s. 8). Lagens gällande formulering gav inte utrymme för några valmöjligheter eftersom lagtexten angav att målsägandebiträde skulle förordnas med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter. skulle målsägandebiträde förordnas om det med hänsyn till målsägandens personliga relation eller andra omständigheter kunde antas att det fanns behov av målsägandebiträde(s. 2). Det var uppenbart att det hade förelegat problem med informationen till målsäganden om målsägandebiträde. Regeringens inställning var emellertid att man skulle komma till rätta med problemen allteftersom det blev vanligare att förordna målsägandebiträde (s. 5). Lagens tillämpningsområde utvidgades ytterligare . Regeringens förslag byggde på promemorian Några brottsofferfrågor – utvidgad rätt till målsägandebiträde (Ds 1992:24). Utvidgningen hade föranletts av ett antal motioner i (betänkande 1990/91 JuU21). Även betänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) låg till grund för promemorian. I den föreslogs att ett målsägandebiträde skulle kunna förordnas vid andra brott som övergrepp i rättssak, hot och våld mot tjänsteman samt ärenden där besöksförbud skulle prövas i samband med brottmål (s. 177). Promemorian behandlades av regeringen i propositionen om utvidgad rätt till målsägandebiträde och förbättrat rättsligt bistånd utomlands (prop. 1993/94:26). I promemorians sammanfattning framgår det att en målsättning med lagändringen var att fånga upp de fall där man enligt gällande rätt inte kunde förordna målsägandebiträde men där rättegången gjorde att målsäganden hade behov av juridiskt stöd. Förslaget presenterade en ventil för brottstyper där sexuellt våld eller våld saknades men där brottsoffret ändå utsatts för en kränkning. Regeringen instämde i den uppfattning som uttrycktes i promemorian, nämligen av behov av målsägandebiträde kunde Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde finnas vid de aktuella brottstyperna och i enskilda fall även när det gällde andra brottstyper. I propositionen tog regeringen ställning till om lagen skulle räkna upp de brottstyper vid vilka målsägandebiträde kunde förordnas eller om en annan lösning skulle väljas. Den senare lösningen förordades eftersom det var svårt att exakt ringa in de brottstyper där det kunde finnas behov av målsägandebiträde (s. 18). En ändring av lagen föreslogs som skulle ge rätt till målsägandebiträde för samtliga brott i med fängelse i straffskalan. Målsägandebiträde skulle kunna förordnas om särskilt starkt behov förelåg, således enligt de förutsättningar som gällde i fråga om våldsbrott före lagens utvidgning. Lagen fick nu sin nuvarande konstruktion med tre punkter (SFS 1994:59 ). Den av regeringen förordade och mer generella lösningen medförde att sådana fall där besöksförbud skulle prövas, skulle komma att falla utanför tillämpningsområdet för lagen om målsägandebiträde. Argumentet var att det ändå var så få fall av besöksförbud som prövades i samband med ett brottmål att ett målsägandebiträde ofta kunde förordnas ändå i dessa mål (s. 18). Frågan om ansvarsfördelningen mellan åklagaren och målsägande- biträdet behandlades i propositionen om utvidgad rätt till målsägandebiträde och förbättrat rättsligt bistånd utomlands (prop. 1993/94:26). Skrivningen i dåvarande 3 § lagen om målsägande- biträde markerade tydligt att det inte var målsägandebiträdets uppgift att biträda målsäganden med enskilt anspråk: Målsägande- biträdet skall ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden. I målsägandebiträdets uppgift ingår inte att bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta görs av åklagaren. Med stöd av hur frågan tidigare hade behandlats av regeringen, framfördes inte något förslag om ändring i sak, eftersom regeringen menade att det egentligen inte kunde råda några oklarheter i frågan. Syftet med bestämmelsen om att både åklagaren och målsägandebiträdet hade uppgift att föra skadeståndstalan var att undvika dubbelarbete och att garantera att målsäganden inte skulle stå utan hjälp i skadeståndsdelen. Om oklarhet skulle uppstå kunde målsägande, enligt regeringen avstå från att begära hjälp från åklagaren eller Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde återkalla sin begäran i den delen. Den föreslagna ändringen var inte av materiell utan mer lagteknisk art. Regeringen ville förtydliga bestämmelsen så att det bättre skulle framgå att det verkligen var målsägandebiträdets uppgift att föra skadeståndstalan. Under remissbehandlingen kom förslag om att göra målsägandebiträdet primärt ansvarig för skadeståndstalan. Det tillbakavisades emellertid av regeringen, som menade att det skulle innebära ett steg tillbaka vad beträffade stödet till brottsoffren. Enligt den lagstiftning som gällde bistod målsägandebiträdet målsäganden enbart i brottmålet eller med andra ord bara om skadeståndsfrågan sammanförts med ansvarsfrågan. Målsägande som biträddes av ett målsägandebiträde och behövde hjälp i en skadeståndsfråga som avskildes av dom- stolen, var hänvisade till den allmänna rättshjälpen. Rättviseskäl hade motiverat en sådan ordning, eftersom man inte ville prioritera skadestånd vid vissa brott. Om ett målsägandebiträde hade förordnats och skadeståndsanspråket avskilts kunde målsägande- biträdet byta skepnad till rättshjälpbiträde. önskade regeringen minska antalet fall där målsägande tvingades söka rättshjälp, t ex i de mål där skadeståndet avskilts för att handläggas som tvistemål. Regeringen menade i propositionen att ett sätt att stärka brottsoffrens ställning skulle vara att utöka möjligheten för ett målsägandebiträde att bistå målsäganden även efter ett avskiljande i enlighet med 22 kap. 5 § RB. Stöd till brottsoffer borde inte vara avhängigt av i vilken ordning målen handlades. Lagändringen gav målsägandebiträdet befogenheter att verka även då en skadeståndstalan avskiljdes för att handläggas som tvistemål. Förutsättningen var att ett målsägandebiträde hade förordnats från början, och att det enskilda anspråket därefter avskiljts för att handläggas som tvistemål. Undantag skulle göras för ärenden gällande mindre belopp. Någon möjlighet att förordna ett målsägandebiträde i ett tvistemål om enskilt anspråk ville inte regeringen föreslå. Regeringen menade att förslaget inte medförde att målsäganden fick en starkare processuell ställning än den åtalade, utan bara att målsäganden gynnades ekonomiskt. Vidare gavs målsäganden som överklagat domen i skadeståndsdelen en möjlighet att få målsägandebiträde i nästa instans (s. 27). Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde 3.7Ändringar till följd av den nya rättshjälpslagen I propositionen om ny rättshjälpslag (prop. 1996/97:9) behandlades lagstiftningen om målsägandebiträde. Inga ändringar hade dock förslagits i betänkandet Ny rättshjälpslag och andra bestämmelser om rättsligt bistånd (SOU 1995:81). Regeringen hänvisade till den pågående . Till följd av de ändringar som kom till stånd i rättshjälpslagen genomfördes emellertid några justeringar i lagen om målsägandebiträde till följd av förslaget till ny rättshjälpslag (prop. 1996/97:9, bet. 1996/97:JuU3, rskr. 1996/97:55). tillsattes av regeringen för att utvärdera åtgärder som vidtagits på brottsofferområdet . Lagstiftningen om målsägandebiträde hade således varit i kraft när utredningen lade fram sitt betänkande Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40). När det gällde lagstiftningen om målsägandebiträde redovisade utredningen slutsatserna från om målsägandebiträde och konstaterade liksom i rapporten att målsägandebiträdet haft en kvalitetshöjande effekt på rätts- processen. Utredningen hänvisade i stora delar till Domstols- verkets rapport när den lade fram sina förslag om ändringar i lagen om målsägandebiträde. Ett av förslag gällde själva grunden för förordnandet, d v s vid vilka brottstyper som målsägandebiträde skulle kunna förordnas. Utredningen ville ta bort begränsningen till brott enligt , som den betecknade som svårförståelig. Även vid andra brott menade utredningen, kunde det finnas ett starkt behov av målsägande- biträde. Det exempel som gavs var överträdelse av besöksförbud. hade i betänkandet Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) föreslagit att målsägandebiträde skulle kunna förordnas när besöksförbud prövades i samband med brottmål (s. 177). tillbakavisade förslaget eftersom det förhållandet att fråga om besöksförbud ska prövas i brottmålet kunde utgöra en sådan omständighet som gjorde att målsäganden hade ett särskilt starkt behov av biträde. Utredningen menade att det var ett skäl till att rätten till biträde Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde inte behövde utvidgas i den delen. Däremot ville man alltså utvidga lagen till att gälla fall av överträdelse av besöksförbud (s. 125). En slutsats som drogs i om tillämpningen av lagstiftningen om målsägandebiträde var att målsägandebiträdet kom in för sent i processen. Brottsoffer- utredningen ansåg i och för sig att det var riktigt att tyngdpunkten låg på förberedande och utförande av skadeståndstalan men höll med om att det var en brist att målsägandebiträde inte förordnades under förundersökningen. En lösning som utredningen övervägde var att låta åklagaren förordna målsägandebiträde. Den förordades slutligen inte eftersom man inte ansåg att det skulle ge någon tidsvinst och eftersom utredningen trodde att åklagaren inte kunde vara objektiv i sitt val av biträde (s. 127). I fråga om målsägandebiträdets uppgifter ville utredningen att målsägandebiträdets frågerätt skulle utökas vilket skulle förutsätta att målsägandens rätt att ställa frågor också utvidgades till att gälla även för målsägande som inte förde talan (s. 129). I fråga om förhållandet mellan målsägandebiträde och stödpersonen menade att det borde övervägas om inte det personliga och kurativa stöd som ett biträde också förutsätts ge målsäganden, bättre skulle kunna lämnas av en stödperson. Det anfördes att i de fall där ett målsägandebiträde inte behövde förordnas, stödpersonen kunde vara ett tillräckligt stöd och i de fall där ett målsägandebiträde fanns, hon eller han skulle kunna ge mer juridisk hjälp. Utredningen betonade hur viktig stödpersonen var som komplement till målsägandebiträdet och ville öka användningen av dessa. Det, menade utredningen skulle kunna ske genom att man förordnade en stödperson. Begreppet stödperson skulle reserveras för dem som förordnades som stödpersoner av rätten. Genom enkätsvar hade utredningen fått synpunkter på att målsägandebiträdet borde kunna bistå målsäganden med ersätt- ningsfrågor efter det att en rättegång avslutats. Det skulle bl a underlätta handläggningen vid . Brotts- offerutredningen önskade emellertid en mer framskjuten position för stödpersonen och av dess förslag framgick att målsägande- biträdet skulle bistå målsäganden endast i den mån detta inte gjordes av stödpersonen (s. 129). Därför lades inget förslag om målsägandebiträdets befogenhet i den här delen. Utredningen behandlade också möjligheten för efterlevande att få målsägandebiträde eftersom praxis visade att domstolarna ibland förordnade målsägandebiträden till efterlevande och ibland inte. Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde Det fanns exempel på att domstolar förordnade målsägandebiträde för dödsbon trots att det var mot lagen. Utredningen föreslog att målsägandebiträde skulle kunna förordnas även för dem som inte var att betrakta som målsägande (ss. 133–134). 3.9Den tredje utvidgningen av lagen förslag behandlades i propositionen Stöd till brottsoffer (prop. 2000/01:79). Utredningens förslag om att utöka de brott för vilka målsägandebiträde kunde förordnas motiverades framförallt av en önskan om att inkludera brottet överträdelse av besöksförbud. Regeringen hänvisade till tidigare diskussioner om att antalet fall av överträdelse av besöksförbud varit få till antalet. Då nu både antalet meddelade besöksförbud och överträdelser av besöksförbud hade ökat betydligt i antal ansågs en utvidgning motiverad. I propositionen nämndes också köns- stympning som ett exempel på ett sådant brott som skulle kunna föranleda förordnande av målsägandebiträde. Regeringen ansåg i propositionen att utvidgningen inte borde medföra annat än en relativt begränsad ökning av antalet mål med målsägandebiträde (s. 40). I den del av propositionen som gällde stödpersoner uttalade regeringen i första hand att det var målsägandebiträdets uppgift att lämna personligt och kurativt stöd till målsäganden och i andra hand att socialt stöd bättre kunde ges av vänner, anhöriga och offrets sociala nätverk. Regeringen hänvisade också till frivillig- organisationernas roll. Med den motiveringen ville regeringen behålla den då gällande ordningen med stödperson (s. 40). Regeringen accepterade inte förslag när det gällde möjligheterna att förordna ett målsägandebiträde för efterlevande. Regeringen konstaterade att praxis blivit mer generös vad gällde möjligheten att förordna målsägandebiträden för efterlevande och att den täckte de personer som hade störst behov av målsägandebiträde. Dessutom menade regeringen att det inte var principiellt riktigt att ge personer som inte var målsägande ett kostnadsfritt juridiskt biträde (s. 43). förslag om en utökad frågerätt för målsägandebiträdet och utökade befogenheter för målsägande- biträdet att få ut ett tilldömt skadestånd kommenterades inte i propositionen. Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde 3.10.1Domstolsverkets utvärdering av lagen om målsägandebiträde Efter det att lagstiftningen om målsägandebiträde varit i kraft gav regeringen () i uppdrag att göra en översyn av tillämpningen av lagstiftningen om målsägandebiträde. Det resulterade i rapporten – en utvärdering av lagen om målsägandebiträde m m, som utarbetades av Domstols- verket i samråd med Riksåklagaren, och . Rapporten baserade sig på statistik från två målundersökningar vid landets samtliga domstolar och på enkäter besvarade av ett hundratal åklagare och advokater. Målundersökningen omfattade omkring 1 000 svar från tingsrätter och hovrätter i ärenden i vilka ett målsägandebiträde på något sätt aktualiserats. egna uppgifter om kostnader för målsägandebiträden låg också till grund för undersökningen. Avsaknaden av jämförelsematerial betraktades som en brist i rapporten. Regeringen överlämnade för vidare överväganden till (Ju 1995:07) som beaktade den i sitt betänkande Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40). Antalet förordnanden av målsägandebiträden var vid tiden för undersökningen cirka 3 000 . Kostnaden för målsägande- biträden då undersökningen utfördes uppgick till och genomsnittskostnaden per ärende var . Sammanfattningsvis ansåg i sin rapport att lagen om målsägandebiträde haft en viss kvalitetshöjande effekt på rättsprocessen och att den tillämpades i stort sett som lagstiftaren avsett. Kvalitetshöjningen gjorde sig gällande på flera plan. Först och främst hade målsägandens ställning förstärkts (s. 6). Syn- punkterna på kvalitetshöjningen från domstolarnas sida var framförallt att de enskilda anspråken blev bättre utredda än tidigare (s. 57). Kvalitetshöjningen innebar också att skadeståndsanspråken höll bättre standard och att färre skadeståndsanspråk avskiljdes. Domstolarna ansåg också att förhören höll bättre kvalitet och att de fick bättre bevis eftersom målsägande var tryggare när de biträddes av ett målsägandebiträde. En bieffekt av att kvaliteten på Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde rättsprocessen förbättrades blev att färre huvudförhandlingar ställdes in. För åklagarna innebar kvalitetshöjningen att åklagarna kunde vara mer objektiva (ss. 43–44). När det gällde förundersökningen påpekade att det var svårt att bedöma om lagstiftningen hade haft någon effekt. I över hälften av fallen hade målsägandebiträde förordnats först sedan åtal väckts, och i dessa fall kunde reformen enligt inte ha inneburit någon kvalitetshöjning (s. 57). De problem med lagstiftningen som kunde identifieras i rapporten karaktäriserades som problem med tendenser i lagens utformning snarare än att tillämpningen avvek från vad lagstiftaren avsett (s. 6). Kritiken av lagens tillämpning gick ut på att 1 § första stycket punkt 2 lagen om målsägandebiträde, om brott mot liv och hälsa, frihet och frid samt rån tillämpades möjligen för generöst och att det stöd som kunde ges av målsägandebiträdena under förundersökningen var eftersatt (s. 5). Utredarna konstaterade att kostnadsökningen för målsägandebiträden varit dramatisk som lagstiftningen hade varit i kraft (s. 6 och s. 51). ansåg att lagstiftningen borde ses över huvudsakligen på fyra områden. Det gällde till att börja med målsägandebiträdets uppgifter som borde göras tydligare. Mot bakgrund av uppgifterna om målsägandebiträdenas inträde i rättsprocessen kunde målsägandebiträdets position under förundersökningen bli mer framträdande. ansåg också att det fanns anledning att förändra reglerna om ersättning och att lagens tillämpningsområde borde ses över (s. 7). Avslutningsvis ställde frågan om medlen för målsägandebiträde användes på ett effektivt sätt. konstaterade att det inte var möjligt att besvara den frågan med undersökningen som grund utan att det skulle kräva en undersökning av hur målsägande upplevde sin situation och hur de upplevde lagstiftningen om målsägandebiträde (s. 58). Av enkäten som genomförde framgick det att målsägande hade högst bristfällig kunskap om möjligheten att förordna målsägandebiträde. En av slutsatserna i rapporten var att de målsägande som hade störst behov av målsägandebiträde hade de sämsta kunskaperna om förutsättningarna för att ett målsägande- biträde skulle kunna förordnas. Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde Åklagarna uppgav i undersökningen att det i allmänhet var polisen som lämnade information om målsägandebiträde och att de själva informerade om målsägandebiträde mer som ett komplement till den information som getts av polisen i de fall där behovet av målsägandebiträde framstod som mer påtagligt. Skriftlig information om målsägandebiträde kom vid från RPS och BRÅ men lokalt producerat material nämndes också. Utredarnas kommentar om informationen var att det var viktigt att informationsskyldigheten iakttogs, att informationen var korrekt och fullständig och att den lämnades på ett så tidigt stadium som möjligt (ss. 12–13). Det framgick av rapporten att initiativet till förordnande av ett målsägandebiträde i nästan alla ärenden kom från målsäganden själv. Domstolarnas bedömning påverkades således av om det fanns en begäran om målsägandebiträde från målsäganden. I av de undersökta ärendena förordnandes målsägandebiträde utan att målsäganden hade begärt det (s. 18 och s. 53). De allra flesta målsägandebiträdena förordnades vid tings- rätterna. Förordnanden i hovrätten var mycket sällsynta, liksom också byte och entledigande av målsägandebiträde. Att hovrätten ändrade tingsrätternas beslut var också mycket ovanligt. I tingsrätterna var bifallsfrekvensen så hög som . Motiveringen till de beslut om avslag på framställan om målsägandebiträde som fanns var att brottet inte var tillräckligt allvarligt eller att målsäganden inte hade någon relation till den misstänkte (s. 19). I över tre fjärdedelar av ärendena begärde målsäganden en viss person som målsägandebiträde. Av dem som förordnades som målsägandebiträden var majoriteten advokater och cirka en tiondel biträdande jurister. Det var sällsynt att andra än jurister förordnades (s. 26). Det visade sig vara ovanligt att domstolen förordnade några andra än de som begärts av målsäganden. Skälet var i så fall oftast ett avböjande från biträdets sida (s. 19). Tidpunkten för målsägandebiträdenas inträde i rättsprocessen I strax under hälften av fallen förordnades målsägandebiträden först sedan åtal väckts. Sexualbrotten avvek från det mönstret Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde eftersom målsägandebiträden förordnades för offer för sexualbrott i större utsträckning, innan åtal hade väckts. Av svaren på den enkät som skickat ut framgick att målsägande- biträdena i allmänhet förordnades . Advokaterna däremot var mer kritiska. Det fanns inte någon klar linje i domstolarnas svar. Sammanfattningsvis visade således de här synpunkterna på mycket varierande uppfattningar, både mellan och inom olika yrkesgrupper. Det ansågs av vara ett tecken på att både den lokala arbetsbelastningen och praxis varierade (ss. 20–22). Om tillämpningen av lagen och behovsprövningen som undersökningen pågick, d v s , förordnades 727 målsägandebiträden. I av ärendena redovisades grunden för förordnandena. Det framgick däremot inte av rapporten på vilket sätt det redovisats. I av ärendena hade den punkt i lagen som gäller brott mot 3 och 4 kap. BrB samt 8 kap. 5 § eller 6 § BrB tillämpats. I av ärendena var grunden till förordnandena den första punkten i 1 §, d v s den som gäller sexualbrott. De brott som låg till grund för de här förordnandena var huvudsakligen sexuellt ofredande och våldtäkt. I av ärendena förordnades målsägandebiträde enligt 1 § punkt 3. Ifråga om den andra punkten dominerade misshandel och grov misshandel (ss. 14–15). I av fallen hade målsäganden en relation till den misstänkte. Andelen kvinnliga målsägande som hade relation till misstänkte var större än antalet manliga målsägande med en relation till misstänkte (s. 54). Av störst betydelse vid prövningen av de personliga förhållandena var målsägandens psykiska status. Eventuella handikapp ansågs också betydelsefulla medan rädsla bara beaktades i en liten andel av fallen. De olika yrkesgrupperna i rättsväsendet fick frågan vad som krävdes för att förordna ett målsägandebiträde. Det vanligaste svaret bland åklagarna var att en samlad bedömning skulle göras av målsägandens möjligheter att ta tillvara sina intressen. Åklagarna ansåg också att de hade goda möjligheter att bedöma behovet av målsägandebiträde. Domstolarnas svar hänvisade till lagtext och förarbeten (s. 13). Majoriteten av åklagarna och advokaterna ansåg att lagens tillämpningsområde vara lämpligt avgränsat. Utvecklingen av lagstiftningen om målsägandebiträde delade synpunkter i den frågan men merparten av dem ansåg att det var för vidsträckt. ansåg att domstolarnas tillämpning av lagen föreföll vara relativt generös (ss. 52–53). Några åklagare lämnade förslag på en annan utformning av lagen, som skulle utgå från brottets svårhet och graden av kränkning i det enskilda fallet (s. 17). Om målsägandebiträdets arbetsuppgifter och ersättning På frågan om hur fördelningen av arbetsuppgifter såg ut för målsägandebiträdena, uppgav advokaterna att tyngdpunkten var förfarandet vid domstol, d v s förberedande av enskilt anspråk och utförande av talan. Advokaterna framhöll således de enskilda kontakterna med målsägande och deltagande vid huvudförhandling, medan endast en mindre del av arbetet bestod av att närvara vid polisförhör. De här uppgifterna bekräftades av åklagarna.