sou · GVB340 · 2008-01-01 00:00:00 — Den vanligaste och enklaste varianten är heltalsmetoden, dHondts metod eller metod, där partiernas röstetal divideras med varje heltal, dvs. 1, 2, 3, 4 osv. Bland länderna i urvalet används heltalsmetoden vid den primära mandat- fördelningen i valen till parlamenten i , , och , till underhusen i och , samt till båda kamrarna i det belgiska parlamentet. En annan variant är uddatalsmetoden eller St. Laguës metod där divisorerna i stället är varje udda tal, dvs. 1, 3, 5, 7 osv. Denna metod används vid mandatfördelningen i den proportionella delen av det blandade nyzeeländska systemet. I det svenska systemet används uddatals- metoden för att fördela de utjämningsmandat som ett parti får mellan valkretsarna. I och används i stället den jämkade uddatalsmetoden eller den modifierade St. Laguës metod vid den primära mandatfördelningen på nationell nivå. 3I samtliga dessa fall kombineras dock Hares metod med andra beräkningstekniker. Se tabell 4b. 4Divisorsmetoderna kallas därför också ofta highest average-metoderi litteraturen. uddatalsmetoden har den första divisorn bytts ut till 1,4 så att talserien alltså är 1,4, 3, 5, 7 osv. Om de tre divisorsmetoderna jämförs kan man säga att heltalsmetoden gynnar stora partier på små partiers bekostnad eftersom de stora partiernas jämförelsetal inte sjunker särskilt mycket mellan varje mandat. Den jämkade uddatalsmetoden har en likartad effekt – i synnerhet i små valkretsar – men svagare och kan generellt sägas gynna medelstora partier. Tre andra faktorer är minst lika avgörande för proportionaliteten i listsystemen som valet av beräkningsformel, nämligen valkretsarnas storlek, förekomsten av utjämningsmandat och före- komsten av en spärr mot småpartier. Av matematiska skäl blir proportionaliteten i ett PR-system högre ju fler mandat som skall fördelas i samma valkrets. Även om sambandet är kontinuerligt går den avgörande skillnaden mellan länder där mandatfördelningen mellan partierna beräknas på subnationell valkretsnivå och de länder där den beräknas på nationell nivå, dvs. med nationen som en enda valkrets. och är de enda länderna i urvalet som inte har några valkretsar på subnationell nivå. Men även länder som fördelar valkretsmandaten på subnationell närmar sig genom system med utjämningsmandat en situation där mandatfördelningen mellan partier i praktiken sker på nationell nivå. (Däremot beräknas den geografiska mandatfördelningen för ett enskilt parti med hjälp av beräkningar på valkretsnivå.) Så är fallet i valen till parlamenten i , , och samt till Nationalråd. Intressant i sammanhanget är de nya valsystem som tillämpas till det italienska parlamentets båda kamrar. De innehåller båda ett världsunikt system med bonusmandat till den vinnande koalitionen som fungerar som ett slags omvända utjämnings- mandat. I valen till Deputerandekammaren är den koalition (eller det enskilda parti utanför en koalition) som blivit störst, sett till nationen som helhet, automatiskt garanterade 340 mandat (motsvarande ). Om koalitionen enligt den ursprungliga mandatfördelningen skulle ha fått färre mandat, höjs tilldelningen automatiskt till 340 mandat, vilka sedan fördelas proportionellt bland vinnarkoalitionens partier och övriga 270 mandat fördelas proportionellt bland övriga partier.5 Vid senatsvalen tillämpas ett 5 I praktiken behandlas alltså vinnarkoalitionen respektive övriga partier som var sin valkrets i mandatfördelningen mellan partierna. liknande system, men på valkretsnivå. Den vinnande koalitionen (eller partiet) i varje valkrets tilldelas automatiskt av valkretsmandaten, även när deras röstetal skulle motsvara en lägre tilldelning. Slutligen finns i valsystemen till många nationella parlament en tröskel eller spärr som förhindrar småpartier att delta i fördelningen av utjämningsmandat eller i vissa fall i fördelningen av mandat över huvud taget. En sådan spärr minskar propor- tionaliteten eftersom småpartiernas röstandel inte motsvaras av en proportionell mandatandel. Spärrar för att delta i fördelningen av mandat över huvud taget finns i (båda kamrarna), , (båda kamrarna), det holländska Representanthuset, den polska Sejmen, den spanska Deputeradekammaren samt . Alla de tidigare nämnda parlamenten med utjämningsmandat har också en spärr för att delta i fördelningen av dem. Helt utan småpartispärrar bland länderna med proportionella valsystem är , , samt STV-systemen i och . Lagliga och effektiva spärrar Även i länder utan lagligt definierade representationsspärrar finns en effektiv spärr mot småpartier som beror av valkretsarnas och parlamentskammarens storlek. Ju mindre valkretsarna är i ett valsystem desto högre är den effektiva spärren, eftersom valkretsmandaten inte räcker till småpartier i små valkretsar. Av samma skäl är den effektiva spärren högre ju färre mandat det finns att fördela i hela parlamentskammaren. Taagepera (2002) föreslår att den effektiva spärren på nationell nivå (T) kan estimeras enligt T = /[(M+1)(S/M)0,5] där M = den genomsnittliga valkretsstorleken och S = antalet mandat i kammaren. För de proportionella systemen i länderurvalet ser de lagliga och effektiva spärrarna ut som följer: Lagliga och effektiva spärrar Effektiv spärr (T) Som framgår av tabellen fyller de lagliga spärrarna i samtliga länder sin funktion eftersom de är högre än ländernas respektive effektiva spärrar. Blandade valsystem, där en del av parlamentet väljs med ett majoritetsvalsystem och den andra delen med ett proportionellt valsystem, blev mycket populära (Shugart & Wattenberg 2004). övergick, bland etablerade demokratier, , och till blandade system. Mer än hälften av de nya demokratier som tillkom i Öst- och valde också att utforma sin nationella representation på detta sätt (2003). Skillnaderna mellan olika blandade system beror framför allt på om proportionaliteten i systemet beräknas så att den är begränsad till den proportionella delen av mandaten eller om den är beräknad till att omfatta kammaren som helhet. valsystem (Mixed Member Majoritarian, MMM) är de två delarna av parlamentet att betrakta som parallella valsystem. Propor- tionaliteten mellan partierna beräknas endast för den proportionella delen av mandaten, utan att ta hänsyn till vilken mandatfördelning den majoritära delen av valet resulterat i.6 I blandade proportionella system (Mixed Member Proportional, MMP) tar man däremot hänsyn till mandatfördelningen i den majoritära delen och resterande mandat tillsätts för att skapa propotionalitet sett till kammaren som helhet. Den närmare utformningen av blandade system beror naturligtvis också på vilket majoritetsvalsystem respektive proportionellt valsystem som ingår i mixen och hur stor andel av kammaren som tillsätts enligt respektive system. I länderurvalet finns fyra parlamentskammare som tillsätts enligt blandade majoritetsvalsystem. De mest majoritära av dessa är valsystemen till det japanska parlamentets båda kammare, där endast av mandaten tillsätts proportionellt enligt heltalsmetoden i en nationell valkrets utan spärr. Resterande av mandaten tillsätts enligt brittisk FPTP-modell i underhusvalen och enligt SNTV- systemet i överhusvalen. I det litauiska parlamentet tillsätts hälften av mandaten med varje system och det franska systemet med absolut majoritet i två omgångar kombineras med proportionell tilldelning av mandat enligt Hares metod i en nationell valkrets med en representationsspärr på . Även i det ungerska parlamentet tillsätts majoritetsvalsmandaten enligt den franska modellen, men svarar bara för av mandaten. I den proportionella delen beräknas fördelningen med Hagenbach- metod enligt ett komplicerat system som kombinerar fördelning i 20 valkretsar med utjämningsmandat i en nationell valkrets. Representanthuset i och den tyska Förbundsdagen är de enda två parlamentskammare som tillsätts med blandade proportionella system. I är de majoritära och proportionella delarna lika stora, medan den majoritära delen är något större på . I båda länderna kan dock de majoritära mandaten ibland utökas ytterligare, eftersom ett parti vars kandidater vinner fler platser i majoritetsvalet än de skulle ha rätt till enligt en strikt proportionell fördelning sett till hela kammaren ändå får behålla dessa överhängsmandat. 6 Blandade majoritära system kallas ibland också parallell voting-system. Grundprincipen är annars att de proportionella mandaten fördelas så att det skapas en total mandatfördelning i kammaren som är proportionell till valresultatet om partiernas röster i båda valen räknas samman. I den majoritära delen används i båda fallen FPTP. I används för fördelningen av de proportionella mandaten uddatalsmetoden i nationen som helhet med en spärr på eller ett valkretsmandat, medan använder Hares metod med spärr på eller tre valkretsmandat. I de flesta av de studerade länderna är parlamentsvalen framför allt ett val mellan partier. Men det är fortfarande enskilda personer, kandidater, som tar plats i parlamentet. Partierna har stort inflytande över vilka dessa personer är genom sin dominans i nomineringen av kandidater (2004). Men i vissa valsystem har väljarna därefter ett personval mellan de kandidater som partierna nominerat. Vad menas då med personval? Det är i sammanhanget viktigt att skilja på å ena sidan kandidatcentrerade valsystem i allmänhet och å andra sidan valsystem med personval. Personval innebär att väljaren bereds möjlighet att välja en eller flera av ett partis kandidater som hon vill ge sitt stöd åt, utan att därmed behöva stödja ett annat parti än det hon vill rösta på. Även om exempelvis det brittiska majoritetsvalssystemet i enmandatsvalkretsar har en tydlig fokusering på de lokala kandidaterna kan det inte sägas ge väljaren möjlighet till personval, eftersom hon för att stödja en annan kandidat än den av partiet föreslagna också måste byta parti.7 Som framgår av tabell 5 saknas personvalsinslag i 18 av de 33 parlamentskammare som helt eller delvis är direktvalda. Det är framför allt de majoritärt valda parlamenten, men även länder med proportionella listvalsystem, som , , , , och låter partierna ha full kontroll över vilka personer som skall vara deras företrädare på den nationella nivån. I sju av parlamentskamrarna är personval tvärtom obligatoriskt. I valen till den finländska och den japanska Rådskammaren samt de polska och spanska senaterna är det 7 I princip vore det möjligt för väljaren att få göra ett personval även i det brittiska systemet, om partierna valde att ställa upp med fler än en kandidat per valkrets. Det gör emellertid inte partierna, eftersom de då riskerar att potentiella väljare delar upp sina röster och partiets kandidater förlorar. obligatoriska personvalet inbyggt i själva valsystemet. I underhusvalen i , och har man valt att införa ett obligatoriskt personvalsmoment i ett vanligt listsystem. I övriga åtta system, inklusive , finns ett frivilligt personvalsmoment. Särskilda fall utgörs av och där partierna själva avgör hur stort personvalsinslaget skall vara för just deras parti. I det danska systemet avgör partierna personvalsinslaget genom att välja typ av kandidatuppställning på valsedeln. I det litauiska systemet är partierna skyldiga att i förväg inför väljarna deklarera om valmyndigheterna skall ta hänsyn till personröster vid mandatfördelningen mellan partiets kandidater eller om partirang- ordningen skall gälla. I de flesta av länderna med personval liknar systemet det svenska, där väljaren kan ge särskilt stöd till en kandidat. Det litauiska systemet är likartat men väljaren har möjlighet att avge upp till fem personröster. I , och tillämpas block vote, dvs. väljaren har lika många röster som – eller i en röst färre än – antalet mandat som skall tillsättas i valkretsen. I de irländska och australiensiska STV-systemen består person- valsmomentet av en rangordning av valfritt antal av kandidaterna som ställer upp i valkretsen. I de allra flesta personvalssystemen finns antingen en partirangordning upprättad på valsedeln eller en möjlighet att markera sitt stöd för en sådan rangordning. Därmed kan väljaren avstå från att fatta ett eget val om hon inte känner sig informerad om kandidaterna. Men i fyra av personvalssystemen – , , och – saknas sådan information på valsedeln och kandidaterna är i stället ordnade i bokstavs- eller slumpmässig ordning.8 I dessa fyra länder är också väljarnas personval – av naturliga skäl – helt avgörande för vilka kandidater som väljs. I ungefär hälften av personvalssystemen finns däremot begränsningar i genomslags- kraften i form av spärrar för att väljarnas val helt eller delvis skall ändra på partiernas nomineringsordning. I de flesta fall, exempelvis , är spärren utformad som en andel av partiets röster i valkretsen. En sådan utformning innebär att personvalets genomslagskraft kommer att vara beroende av såväl partiets som 8 I princip är det möjligt för partierna att även i dessa system informera väljarna om sin kandidatordning, på annat sätt än på valsedeln. Men det kräver mer av väljaren att ta till sig den informationen, exempelvis genom att ta med sig kandidatordningen till vallokalen. Ju större parti och ju större valkrets desto större är sannolikheten att personrösterna inte kommer att förändra partiets listordning, eftersom varje kandidat har fler medtävlare inom partiet, som det absoluta antalet personröster som krävs för att bli vald ökar (2006). Slutligen kan man från tabell 5 notera att det i de flesta av personvalssystemen inte är möjligt för väljaren att ägna sig åt panachering, dvs. att rösta på kandidater från mer än ett parti. Panachering är möjligt i block vote-systemen i , och liksom i STV-systemen i och . 5 Effekter av valsystem Utformningen av valsystemet till det nationella parlamentet är ett av de viktigaste konstitutionella vägval som stater ställs inför. Valsystemen sätter sin prägel på så grundläggande faktorer i det politiska livet som partisystemet, möjligheterna att bilda stabila regeringar, graden av representativitet, valdeltagandet, graden av parlamentarisk partilojalitet osv. Det ligger utanför ramen för denna rapport att undersöka alla dessa aspekter eller ens utföra någon reguljär orsaksanalys. Men rapporten kommer ändå att belysa tre centrala aspekter i den konstitutionella diskussionen om val av valsystem på nationell nivå: disproportionalitet och partisystem, valdeltagande samt könsrepresentativitet. Redan den grundläggande klassificeringen i majoritetsvalsystem och proportionella valsystem indikerar att valet av utformning har en effekt på graden av proportionalitet mellan röstfördelningen i valet och mandatfördelningen i kammaren. Även om det finns argument för att tillåta disproportionalitet – exempelvis att valutslagen blir tydligare och det blir lättare att skapa majoriteter – har hög grad av proportionalitet ansetts spegla ett viktigt demokratisk värde, nämligen att varje medborgares röst blir lika mycket värd. Graden av proportionalitet kan mätas på ett stort antal olika sätt. Med ledning av en utvärdering av olika proportionalitetsmått (Taagepera & Grofman 2003) används i denna rapport index (1991).1 Indexet är lika med 0 vid perfekt proportionalitet mellan andelen röster och andelen mandat och högre värden innebär stigande grad av disproportionalitet. 1 index (Gh) beräknas genom formeln Gh = [0,5Σ(yi-xi)2]0,5 där yi är röstandelen och xi mandatandelen för varje parti i. Förutom den demokratiska aspekten är graden av proportionalitet också av central betydelse för partisystemets utformning. Den franske forskaren konstaterade att majoritetsvalsystem tenderar att leda till fåpartisystem (Duverger 1954). Effekten verkar, enligt Duverger, genom två mekanismer. För det första innebär ett majoritets- valsystem att det av rent matematiska skäl blir färre partier representerade vad som varit fallet om mandat fördelats enligt någon proportionell modell. Men den matematiska effekten förstärks också av en psykologisk mekanism, eftersom väljarna vet att en röst på ett litet parti riskerar att inte ge utdelning i mandat och därmed vara bortkastad. Partisystemet beskrivs på två sätt i rapporten. Det i forskningen mest använda sättet är att mäta det effektiva antalet partier. Måttet viktar ned små partier, som kan förväntas vara marginaliserade och utan politisk betydelse. Förutom det effektiva antalet partier beskrivs partisystemet också genom att mandatandelen för de två största partierna anges. I ett rent tvåpartisystem skulle detta mått bli . Av tabell 6a framgår å ena sidan typ av valsystem och å andra sidan graden av disproportionalitet och partisystem vid det senaste valet i de undersökta länderna. Länderna har ordnats i fallande grad av disproportionalitet. För vissa överhus med släpande mandat- tillsättning har det inte varit möjligt att beräkna graden av disproportionalitet och dessa redovisas längst ned i tabellen. Tabellerna 6a–b visar att sambandet mellan valsystemstyp och graden av disproportionalitet är tydligt. Majoritetsvalsystemen har en genomsnittlig disproportionalitet på 10,5 och besätter fyra av de fem översta platserna i tabell 6a, med det franska och det brittiska valsystemet som de tydligaste fallen. Undantaget utgörs av valsystemet till , där resultaten är anmärkningsvärt proportionella. Huvudanledningen torde vara den ojämna geografiska fördelningen av stödet för republikaner respektive demokrater. Det finns endast uppgift för två av de blandade majoritetsvalsystemen, som har en genomsnittlig dis- proportionalitet på 6,8 och därmed placerar sig i en mellankategori. För när man studerar de proportionella valsystemen är dis- proportionaliteten endast 3,3 för de rent proportionella och ännu lägre – 1,7 – för de två blandat proportionella systemen. De proportionella systemen varierar från 1,00 i till 6,58 i . Variationen inom kategorin proportionella system kan till stor del förklaras av om mandaten fördelas mellan partierna på nationell nivå – antingen genom en enda nationell valkrets eller genom utjämningsmandat på nationell nivå – eller på valkretsnivå. Samliga sex kammare med fördelning på nationell nivå är mer proportionella än de 10 kammare där fördelningen sker på valkretsnivå. Den genomsnittliga disproportionalitetsgraden är 4,6 för de proportionellt valda kamrarna med fördelning på valkretsnivå, men bara 1,5 för kamrarna med fördelning på nationell nivå. Även den låga disproportionaliteten i de blandade proportionella valsystemen beror på att mandatfördelningen mellan partier i praktiken sker i en enda nationell valkrets. Valet av nivå där mandaten skall fördelas är således nästan lika avgörande som valsystemstypen för hur proportionell fördelningen blir. Heltalsmetodens dominans i länderurvalet gör att det är svårt att dra några klara slutsatser om beräkningsformelns betydelse i rent och blandade proportionella system. Preliminärt kan den antas vara av mer begränsad betydelse vid en jämförelse mellan länder. Men en förändring av beräkningsformeln i ett givet land och med ett givet partisystem kan däremot förväntas få betydande konsekvenser för mandatfördelningen. Om man i stället vänder blicken till partisystemen framgår det att ett lands nuvarande valsystem – och därigenom grad av disproportionalitet – visserligen är en viktig förklaringsfaktor, men långt ifrån den enda. Ländernas respektive historia och kultur, liksom inte minst kvardröjande effekter av tidigare valsystem, gör att variationen inom valsystemsfamiljerna är betydligt större när det gäller partisystem än när det gäller grad av disproportionalitet. Med detta sagt kan ändå noteras att rangordningen mellan partisystemen följer valsystemstypens grad av proportionalitet. har de två största partierna i genomsnitt av mandaten och antalet effektiva partier är bara 2,6 stycken. Den amerikanska Kongressens båda kamrar är mest extrema, med ett i stort sett rent tvåpartisystem. och har däremot något bredare partisystem tack vare närvaron av regionala partier. I de blandade majoritetsvalsystemen finns i genomsnitt 3,5 effektiva partier och de två största partierna har av mandaten. Men om man undantar – där partierna är mycket svaga och partisystemet splittrat och skiftande – hamnar de blandade majoritetsvalsystemen på 2,6 effektiva partier och till de två största, dvs. nästan samma partisystem som i de rena majoritetsvalsystemen. De blandat proportionella systemen har i genomsnitt 3,2 effektiva partier där de två största partierna har av mandaten. Skillnaden är således inte så stor i jämförelse med majoritetsvalsystemen. är emellertid ett tydligt exempel på kvardröjande effekter på partisystemet av tidigare valsystem, i detta fall det brittiska FPTP-system som tillämpades till och med valet . När man tittar på de rent proportionella systemen stiger antalet effektiva partier till i genomsnitt 4,8 stycken. De två största partierna har tillsammans av mandaten.2 Båda dessa mått indikerar att med ett rent proportionellt valsystem kommer inget parti att ensam få egen majoritet och koalitioner kommer att bli nödvändiga. De kontrafaktiska riksdagsvalen 2006 För att illustrera de skillnader i mandatfördelning och proportionalitet som olika utformningar av proportionella valsystem skapar kan man använda det svenska riksdagsvalet som kontrafaktiskt exempel. I det valsystemet som faktiskt tillämpades vid riksdagsvalet fördelas mandat endast till partier som uppnått av rösterna i en valkrets eller av rösterna i hela riket. Först fördelas sammanlagt 310 mandat i de 29 valkretsarna enligt den jämkade uddatalsmetoden. Därefter beräknas – också enligt den jämkade uddatalsmetoden – en fördelning av samtliga 349 mandat med hela nationen som en valkrets. Partier som fått en högre sammanlagd tilldelning av valkretsmandat än vid den nationella fördelningen får behålla valkretsmandaten, men undantas vid fördelningen av utjämningsmandat. Bland övriga partier som fått av de nationella rösterna fördelas de 39 utjämningsmandaten så att partiet når sin tilldelning enligt den nationella fördelningen. Men vad skulle hända om en eller flera av dessa parametrar förändrades? I de kontrafaktiska scenarierna nedan varieras först bara beräkningsformeln mellan de fem huvudalternativ som 2 Som framgår av tabell 6b slår den högre disproportionalitet som finns i proportionella system med mandatfördelning på nationell jämfört med länder med fördelning på valkretsnivå inte igenom på partisystemen i de studerade länderna. används i proportionella listsystem. Därefter tas spärrgränserna för mandatfördelning bort och i det sista steget tas utjämnings- mandaten bort, i ett scenario med och ett utan spärrgräns. I tabellerna nedan anges röst- respektive mandatandelar i procent och antalet mandat inom parentes. Riksdagsvalet med andra mandatfördelningsmetoder Som framgår av scenario 1 skulle en förändring som begränsade sig till den matematiska mandatfördelningsmetoden i tre av fyra fall inte ha inneburit någon större skillnad. Att använda den rena uddatalsmetoden skulle ge exakt samma fördelning som med den jämkade, eftersom skillnaden bara gäller hur det första mandatet för varje parti fördelas. Även de båda kvotmetoderna ger utfall som är nästan identiska med den jämkade uddatalsmetoden. Skillnaden i grad av proportionalitet mellan metoderna minskar ju fler mandat som fördelas och med 349 mandat konvergerar de mot nästan samma fördelning. Hares metod ger i detta scenario den mest proportionella mandatfördelningen. Att använda heltalsmetoden skulle däremot ge ett betydligt mindre proportionellt resultat än för de andra metoderna, då större partier gynnas på mindre partiers bekostnad. Effekten förstärks av regeln att partierna får behålla sina valkretsmandat när de överstiger partiets mandattilldelning i den nationella fördelningen. Så blir fallet för både socialdemokraterna och i scenario 1. 0 (0) 0 (0) (4)5 (8)6 (8)7 (6)8 (9)9