sou · GVB317 · 2008-01-01 00:00:00 — Av en övergångsbestämmelse till lagen bör vidare framgå att de nya reglerna om förordnande om vigselbehörighet inte gäller för präster i som vid ikraftträdandet var vigselbehöriga enligt ÄktB:s bestämmelser under förutsättning att de har anmälts till Kammarkollegiet senast efter ikraftträdandetidpunkten och att har sökt och beviljats vigseltillstånd före anmälan. Bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket första punkten ÄktB om automatisk vigselbehörighet för präster i bör upphävas. För att undvika att det uppkommer ett behörighetsglapp bör dock präster i ha kvar sin nuvarande behörig- het att vara vigselförrättare under ovan nämnda period , något som förutsätter en övergångsbestämmelse till lagen om änd- ring i ÄktB. Trossamfunden bör själva få bestämma om de vill ta ut ersätt- ning för vigselförrättningarna. Eftersom det rör sig om myndig- hetsutövning bör det dock införas en föreskrift i 4 kap. ÄktB av vilken det framgår att trossamfund har rätt att ta ut avgift för vigsel som förrättas inom samfundet. Utöver ÄktB:s bestämmelser om vigsel gäller enligt 4 kap. 6 § ÄktB föreskrifterna i kyrkohandboken eller andra föreskrifter för , om vigseln förrättas av en präst i den kyrkan och den ordning som gäller inom annat trossamfund, om vigseln för- rättas av en präst eller någon annan i ett sådant samfund. som återspeglar äldre förhållanden, bör omformuleras för att bättre ge uttryck för likställdhet med andra trossamfund i fråga om vigsel. Enligt 15 kap. 2 § andra stycket ÄktB får ett beslut av präst inom om förrättande av vigsel överklagas hos länsrätt. Bestämmelsen är t.ex. tillämplig om en sådan präst först har för- klarat sig villig att förrätta vigsel och därefter vägrar att genomföra förrättningen med hänvisning till att det finns någon brist i hindersprövningen. Däremot föreligger det inte något överklagbart beslut om denne på grund av samvetsbetänkligheter inte anser sig kunna viga ett visst par. Det har inte gått att finna någon närmare bakgrund till varför bestämmelsen har införts. Motsvarande möjlig- het att överklaga beslut som fattats av vigselförrättare inom andra trossamfund saknas. Enligt min bedömning finns det inte något vägande skäl som talar för att man bör kunna överklaga dessa beslut. Nämnda bestäm- melse i ÄktB om överklagande av beslut om förrättande av vigsel som fattats av präst inom bör således upphävas. 7.8Särskilt om vigselplikt för vigselförrättare inom trossamfund eller för samfunden Frågan om s.k. vigselplikt har diskuterats i äldre förarbeten med anledning av att vissa präster inom inte ville viga den som var frånskild. I det fallet löstes problemet genom att skyl- digheten att förrätta vigsel lyftes bort från den enskilde prästen och istället lades på den prästerliga organisationen. Till vigsel inom fick kvinnan och mannen välja den präst inom kyrkan som de själva önskade och som var villig att viga. En ovill- korlig rätt till vigsel i en församling förelåg först när någon av dem var församlingsmedlem.TPF44FPT Skyldigheten för präster och församlingar i att stå till förfogande för vigsel upphörde i samband med relationsändringen mellan och staten år 2000.TPF45FPT Befattningshavare i andra trossamfund har aldrig haft någon författningsreglerad skyldighet att förrätta vigsel. 44TP PT Jfr 4 kap. 4 § ÄktB. Bestämmelsen upphörde att gälla vid utgången av . 45TP PT Se avsnitt 7.7.1. har trossamfunden således ingen vigselplikt och inte heller deras präster och andra befattningshavare. Vigselförrättarna har istället att följa trossamfundens interna föreskrifter i frågan. Bland annat kan det ställas krav på medlemskap eller annan tillhörighet till tros- samfundet. Vigsel kan också nekas av rent läromässiga skäl. Som redan framkommit är äktenskap mellan två kvinnor eller två män oförenliga med trosuppfattningen hos många samfund och den som är frånskild tillåts inte ingå nytt äktenskap inom t.ex. katolska kyrkan. Även om en enskild befattningshavare i ett trossamfund i och för sig skulle vara villig att viga par med samma kön kan hon eller han vara förhindrad att förrätta vigseln om samfundet inte tillåter sådana vigslar. Vigselförrättaren kan också avböja en be- gäran om vigsel av s.k. själavårdsmässiga skäl, t.ex. alltför snabbt in- gående av nytt äktenskap innan den tidigare relationen bearbetats. Ett par kan däremot alltid ingå äktenskap genom borgerlig vigsel så snart parterna är berättigade att ingå äktenskap. I mitt uppdrag ingår att utreda om trossamfunden bör vara fria att välja vilka man vill viga. Eftersom par med samma kön föreslås få möjlighet att ingå äktenskap ställs frågan om vigselplikt på sin spets. Det ifrågasätts i direktiven om vigseltillstånd bör kunna ges till trossamfund som endast tillåter äktenskap för par med olika kön eller om vigseltillståndet bör göras villkorat av att samfundet även tillåter vigsel av par med samma kön. Förespråkarna av en vigselplikt har framhållit att de religiösa vigselförrättarna inte bör kunna välja vem de vill viga. Det finns även homosexuella som är religiösa och som har önskemål om att gifta sig inom det samfund som de tillhör. Att bli nekade denna möjlighet utgör diskriminering. Det har vidare hävdats att det av principiella skäl inte bör finnas någon särreglering för vigselförrät- tare inom trossamfund utan att alla vigselförrättare bör vara lik- ställda. Eftersom det är fråga om myndighetsutövning ankommer det dessutom på samtliga vigselförrättare att beakta alla personers likhet inför lagen. Från trossamfundens sida finns ett starkt motstånd mot att de skall åläggas en vigselplikt. Företrädare för flera trossamfund har förklarat att de i så fall hellre avstår från sin vigselrätt. Det har också gjorts gällande att en plikt att viga par med samma kön skulle strida mot religionsfriheten. Enligt trossamfunden handlar frågan om vigselplikt i princip om deras oberoende och gränsdragningen mellan stat och trossamfund. En vigselplikt kan knappast innebära att trossamfunden blir tvungna att viga alla, dvs. även icke medlemmar. Vidare kan präster och andra befattningshavare inom trossamfunden inte fullt ut jämställas med borgerliga vigselförrättare. De representerar sitt samfund och måste viga enligt den ordning som gäller inom samfundet i fråga. I sin egenskap av präst och motsvarande har religiösa vigselförrättare som regel också ett annat förtroende och ansvar i förhållande till de blivande makarna än vad borgerliga vigselförrättare har. Det har vidare betonats att vigsel inom ett trossamfund är en gudstjänst och att det över huvud taget inte är möjligt att separera myndig- hetsutövningen från den religiösa liturgin. 7.8.2Mina bedömningar och förslag Förslag: Det bör inte införas någon vigselplikt vare sig för vigsel- förrättare inom trossamfund eller för samfunden. I 4 kap. 3 § andra stycket ÄktB föreskrivs att befattningshavare i ett tros- samfund inte är skyldig att förrätta vigsel. Fram till stat-kyrkareformen var en del av det all- männaTPF46FPT men är ett privaträttsligt organ som bedriver sin verk- samhet i associationsformen registrerat trossamfund. Efter relations- ändringen är eller dess organisatoriska delar således inte längre något statligt eller kommunalt organ och därmed inte heller en förvaltningsmyndighet.TPF47FPT Andra trossamfund än har aldrig varit förvaltningsmyndigheter. Enligt 11 kap 6 § tredje stycket RF kan förvaltningsuppgifter överlämnas till bl.a. ett registrerat trossamfund eller någon av dess organisatoriska delar, t.ex. församlingar och stift. Innefattar upp- giften myndighetsutövning skall det ske med stöd av lag. Föreskriften tillkom genom en lagändring som trädde i kraft . 46TP PT De grundläggande bestämmelserna om offentligrättsliga organisation fanns samlade i kyrkolagen (1992:300). Inom fanns ett antal kyrkliga myndigheter, statliga och kyrkokommunala. Bland annat var en statlig myndighet i varje stift. 47TP PT Enligt RF:s terminologi är samtliga statliga och kommunala organ utom och de beslutande kommunala församlingarna myndigheter. Även regeringen och domstolarna faller in under begreppet. Andra myndigheter än dessa betecknas förvaltningsmyndigheter. Där- emot är privaträttsliga rättssubjekt inte myndigheter även om de enligt 11 kap. 6 § tredje stycket RF har anförtrotts förvaltningsuppgifter. den proposition som låg till grund för ändringen konstaterade regeringen att de trossamfund som väljer att bedriva sin verksam- het i den nya associationsformen fortfarande bör kunna få förvalt- ningsuppgifter överlämnade till sig. I första hand torde det enligt regeringen vara fråga om myndighetsutövning i form av förrättande av vigsel. Av nämnda lagrum framgår vidare att förvaltnings- uppgifter även kan överlämnas till trossamfund som alltjämt be- driver sin verksamhet i föreningsform, vanligtvis som ideell förening. Uppgiften att förrätta civilrättsligt giltiga vigslar får anses ha över- låtits på andra trossamfund än genom Kammar- kollegiets vigseltillstånd. Vigselrätten för framgår indirekt genom bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket första punkten ÄktB, vari det anges att präster inom är behöriga att vara vigselförrättare. I det föregående har jag föreslagit att det skall krävas vigseltillstånd även för (och särskilt förordnande för kyrkans vigselförrättare). Enligt min bedömning är de enskilda vigselförrättarna inom trossamfunden, till skillnad från de vigselförrättare som förordnas av länsstyrelserna, inte fristående uppdragstagare utan företrädare för det trossamfund inom vilket de är verksamma. Den vigsel- behörighet som gäller för trossamfundens befattningshavare inne- bär att de utför den förvaltningsuppgift som anförtrotts samfundet. Även om uppgiften innefattar myndighetsutövning är vigselför- rättarna inte att anse som förvaltningsmyndigheter. I en vigselförrättares uppgifter ingår att förvissa sig om att hindersprövning skett, genomföra vigseln i föreskriven ordning samt underrätta så att äktenskapet blir registrerat. Fullgörandet av uppgifterna är att beteckna som myndighetsutöv- ning. Det har bl.a. till följd att vigselförrättaren svarar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § och att staten kan bli skadestånds- skyldig enligt principerna för delegerad myndighetsutövning för skada som vigselförrättaren har vållat genom fel eller försummelse (jfr 3 kap. 2 § skadeståndslagen [1972:207]). Däremot omfattas verk- samheten inte av förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser.TPF48FPT 48TP PT Jfr , T., och , B., Nya förvaltningslagen med kommentarer, 1999 s. 42. Bör det införas en vigselplikt? Som allmän utgångspunkt för mina överväganden i denna del gäller att alla par oavsett sexuell läggning skall ha möjlighet att gifta sig. Det kan då ifrågasättas om en sådan reglering leder till att en vigsel- förrättare inom ett trossamfund som vägrar att viga ett par med samma kön gör sig skyldig till diskriminering på grund parets sexu- ella läggning. Bestämmelser som syftar till att motverka diskrimine- ring finns i flera olika lagar som förbjuder diskriminering på olika grunder och på olika samhällsområden. Sådana bestämmelser finns bl.a. i lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering. Det finns emellertid inte något uttryckligt förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning som täcker förevarande situation. En väg- ran att viga två kvinnor eller två män, sedan äktenskapsinstitutet öppnats för par med samma kön, torde t.ex. inte falla in under straffbestämmelsen om olaga diskriminering i 16 kap. 9 § brottsbal- ken. Kretsen av personer som kan begå brottet olaga diskrimine- ring omfattar visserligen den som är anställd i allmän tjänst eller innehar allmänt uppdrag, men med allmänt uppdrag avses i lagens mening politiskt valda förtroendemän och inte fall där myndighets- utövning har delegerats till privaträttsliga subjekt.TPF49FPT Inte heller torde en vägran att, som företrädare för det allmänna, viga homo- sexuella vara att bedöma som diskriminering enligt EG-rätten eller någon av de internationella konventioner som har ratifice- rat. För att vigselförrättare inom ett trossamfund skall vara skyl- diga att förrätta vigsel i berörda fall krävs således att vigseltillstånd förenas med en vigselplikt. Det har vidare gjorts gällande att en vägran att viga ett par med samma kön inte skulle vara förenligt med 1 kap. 9 § RF. Enligt denna bestämmelse skall domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Med uttrycket andra förstås bl.a. enskilda subjekt som fullgör förvaltningsuppgifter med stöd av 11 kap. 6 § tredje stycket RF. Bestämmelsen är allmänt formulerad och närmast att se som ett principstadgande. I den mån en särbehandling inte är förbjuden i lagstiftningen – dvs. om par med samma kön tillåts ingå äktenskap men det inte införs en vigselplikt – kan det knappast hävdas ett en tillämpning av lagen skulle strida mot likhetsprincipen. 49TP PT Jfr prop. 1985/86:98 s. 116 ff. Det bör uppmärksammas att bestämmelsen inte riktar sig till lag- stiftaren. En allmän målsättning som framgår av 1 kap. 2 § första stycket RF är däremot att den offentliga makten skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Mot bakgrund av denna föreskrift, som visserligen inte är rättsligt bindande, kan det ifrågasättas om det är principiellt godtagbart att vigselförrättare inom trossamfund av olika skäl kan vägra att viga par som har vänt sig till trossamfundet för att ingå äktenskap eller om de, liksom borgerliga vigselförrättare, bör vara skyldiga att viga alla som uppfyller lagens krav för att ingå äkten- skap. En avvägning måste i detta fall liksom annars göras mellan olika intressen. Det kan till en början ifrågasättas om en ordning med vigselplikt skulle strida mot religionsfriheten. Religionsfriheten definieras i 2 kap. 1 § första stycket sjätte punkten RF som frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Denna frihet får inte begränsas.TPF50FPT Grundlagsskyddet innebär ett förbud mot bestämmel- ser som uttryckligen riktar sig mot någon viss religionsutövning eller som, fastän de har fått en mera allmän avfattning, uppenbart syftar till att motverka en viss religiös inriktning. Religionsfriheten i artikel 9 i är mera vidsträckt än enligt RF men i viss utsträckning begränsningsbar genom vanlig lag. Den innefattar frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, under- visning, sedvänjor och ritualer.TPF51FPT Uppgiften att förrätta civilrättsligt giltig vigsel utgör i sig inte ett led i trossamfundens religions- utövning. Man kan dock inte bortse från att vigseln också har en religiös innebörd. Med utgångspunkt från att en vigsel inom ett trossamfund är en gudstjänst finns det skäl att ifrågasätta om en plikt att viga två kvinnor eller två män skulle strida mot religionsfriheten i de fall då religionen förbjuder äktenskap mellan två personer som har samma kön. I vart fall tangerar en sådan skyldighet religions- frihetens område. Man kan rimligen inte begära att man inom ett trossamfund skall hålla en vigselgudstjänst som inte omfattas av dess tro. I princip innebär vigselrätten en rätt för trossamfunden att för- rätta en ceremoni som jämställs med borgerlig vigsel och som får juridisk verkan under förutsättning att den uppfyller de krav som 50TP PT Jfr 2 kap. 12 § första stycket RF. 51TP PT Jfr avsnitt 4.2. ställs i ÄktB. Som trossamfunden har påpekat kan staten inte bestämma över vilka liturgiska moment som skall ingå i ceremonin. De religiösa momenten går inte heller att särskilja från de juridiska. En vigselplikt skulle därför i praktiken ge alla en ovillkorlig rätt även till den religiösa ceremonin. Till saken hör också att en vigselplikt inte rimligen kan avgränsas så att den allmänt avser par med olika eller samma kön. En allmän vigselplikt skulle föra för långt även om den begränsades till att avse respektive trossamfunds medlemmar. En vigselförrättare kan nämligen vägra att viga ett par även av andra skäl än att de har samma kön. En trosuppfattning kan t.ex. hindra en präst eller annan befattningshavare att viga personer även om de tillhör samfundet. Man skulle därför i lagtext behöva specificera när vigselplikten inte gäller. En sådan reglering skulle sannolikt leda till en lång rad undantag. I praktiken skulle det vidare vara svårt att avgöra vilka skäl som ligger bakom en vägran att förrätta vigsel. Dessutom har vigselplikten för präster i tidigare tagits bort och det har aldrig funnits någon vigselplikt för befattningshavare i andra trossamfund. Om man ställer krav på att vigselförrättarna inom trossamfunden skall viga par med samma kön finns det vidare en betydande risk för att flertalet trossamfund inte längre vill ha kvar sina vigseltill- stånd eller avstår från att söka sådant tillstånd. Detta skulle i realite- ten innebära en övergång till i huvudsak borgerlig vigsel. Flera av de olägenheter som jag har anfört som skäl emot en övergång till obliga- toriskt civiläktenskap skulle därmed uppstå. Mot bakgrund av det anförda bör det följaktligen inte föreligga någon skyldighet för trossamfundens befattningshavare att förrätta vigsel. Eftersom uppgiften att viga utgör myndighetsutövning bör det finnas ett uttryckligt undantag härom i lag. Jag föreslår därför att det införs en föreskrift i 4 kap. 3 § andra stycket ÄktB om att befattningshavare i ett trossamfund inte är skyldig att förrätta vigsel. Inte heller bör det enligt min mening vara en förutsättning för trossamfundens vigseltillstånd att de tillåter vigsel både av par med olika kön och av par med samma kön. De skäl som anförts beträf- fande vigselplikt för trossamfundens befattningshavare har relevans också när det gäller en skyldighet för trossamfunden att erbjuda vigslar. För skulle dessutom en vigselskyldighet som kopplades till vigselrätten kunna sägas vara en återgång till vad som gällde innan kyrkan skildes från staten. Det bör också påpekas att vigselrätten för övriga trossamfund aldrig har varit beroende av Jag vill alltså inte förorda en reglering där man knyter vigseltillstånden till en vigselskyldighet utan anser att nu- varande ordning bör behållas. 7.9Bör domstolarna befrias från uppgiften att förrätta vigsel? En borgerlig vigselform, äktenskaps ingående inför magistrat eller kronofogde, infördes genom flera särskilda författningar. Denna var avsedd för sådana fall då kyrklig vigsel av en eller annan anledning inte kunde komma ifråga. Genom lag om äktenskapets ingående blev den borgerliga formen öppen för alla och kontrahenterna kunde i de flesta fall välja mellan denna och kyrklig vigsel. Nya bestämmelser i ämnet, som infördes , innebar bl.a. att båda formerna för äkten- skaps ingående skulle kallas vigsel. För att behovet av borgerliga vigselförrättare skulle kunna tillgodoses på landsbygden fick Konungens befallningshavare rätt att förordna vigselförrättare för visst område. Bestämmelserna överflyttades sedermera till gifter- målsbalken som utfärdades . Av framgick att lagfaren ledamot av magistra- ten förrättade borgerlig vigsel i städerna. Om det inte fanns någon magistrat förrättades vigseln av stadsstyrelsens ordförande. Utan- för städerna var det landsfiskalernaTPF52FPT som förrättade borgerlig vig- sel. Det fanns också av länsstyrelse särskilt förordnade vigselför- rättare. En magistrat var en lokal statlig förvaltningsmyndighet som i regel bestod av borgmästare och rådmän. Myndigheten hade upp- gifter som bl.a. avsåg befattning med allmän ordning och säkerhet, handel och näringar, fastighetsväsen samt med rådhusrättens admi- nistration. En del sysslor ankom på viss ledamot av magistraten, t.ex. att förrätta vigsel, att vara överexekutor, att föra handelsregis- ter m.m. lade i ett betänkande (SOU 1963:56) fram förslag om förstatligande av de kommunala domstolarna, råd- husrätternaTPF53FPT. Den föreslog också att magistrats- och kommunal- borgmästareinstitutionerna skulle avvecklas i samband med rådhus- 52TP PT En landsfiskal var en statstjänsteman som –1964 var underställd landsfogden och handlade polis-, åklagar- och utsökningsärenden på landsbygden. 53TP PT Allmän underrätt i stad med egen jurisdiktion, som dömde i första instans. Kommittén anförde bl.a. att borgerlig vigsel i stad med rådhusrätt förrättades av domare och att, även om upp- giften såsom vigselförrättare huvudsakligen var av administrativ natur, fanns det inte tillräckliga skäl att överflytta denna uppgift till någon annan befattningshavare i staden. Principiella skäl hindrade inte att domare i häradsrättTPF54FPT fick samma uppgift. Härigenom tillgodosågs ett önskemål om lagkunnighet hos vigselförrättare och vigselakten kunde äga rum i en lokal som var lämplig med hänsyn till aktens högtidlighet och värdighet. I remissyttrande över betänkandet framfördes bl.a. att domare inte skulle handlägga administrativa uppgifter. Uppgiften som vigsel- förrättare var av administrativ natur och främmande för domstols- verksamheten. Den lagkunnighet som vigselförrättare behövde var minimal och lämpliga lokaler fanns även hos administrativa tjänste- män. Regeringen konstaterade emellertid i proposition nr 1964 (s. 116 f) att domare i rådhusrätt – i egenskap av magistratsledamot – hade varit borgerlig vigselförrättare . Han an- såg inte att det fanns anledning att överflytta denna uppgift på någon annan befattningshavare i stad med rådhusrätt. Genom att låta domare i underrätt förrätta vigsel även på landsbygden skulle de flesta trolovade beredas möjlighet att få borgerlig vigsel under högtidliga former. I 4 kap. 5 § föreskrevs efter lag- ändring (SFS 1964:654) att lagfaren domare i allmän underrätt och den som särskilt förordnar till vigselförrättare är be- hörig att förrätta borgerlig vigsel enligt närmare bestämmelser som Konungen meddelade. Motsvarande reglering finns numera i 4 kap. 3 § första stycket ÄktB. Bland annat föreskrivs att lagfaren domare i tingsrättTPF55FPT är behörig att vara vigselförrättare. Enligt uppgift från förrättar domarna ca 4 000 vigslar . 7.9.2Mina bedömningar och förslag Förslag: Domstolarna befrias från uppgiften att förrätta vigslar. Föreskriften i 4 kap. 3 § första stycket tredje punkten ÄktB om vigselbehörighet för lagfaren domare i tingsrätt skall därmed utgå. 54TP PT Underrätt på landsbygden och i vissa städer, som var lagda under landsrätt. 55TP PT Genom domstolsreformen ersattes rådhusrätterna och häradsrätterna av tings- rätter. pågår ett omfattande reformarbete för att utveckla och modernisera domstolsväsendet. Det övergripande målet för förändringsarbetet är att domstolarna även i fortsättningen skall kunna leva upp till de krav som medborgarna har rätt att ställa på rättssäkra avgöranden inom rimlig tid. Reformarbetet delas upp i fyra huvudområden: förändringar av den yttre organisationen, för- ändringar av den inre organisationen, renodling av verksamheten och förbättringar av det processuella regelverket. Renodling av verksamheten innebär att domstolsverksamheten så långt det är möjligt skall inriktas på endast rättskipning. Ett antal uppgifter har därför förts över från domstolarna till andra myndigheter i syfte att i största möjliga utsträckning koncentrera domstolarnas resurser till den dömande verksamheten, dvs. att lösa tvister mellan enskilda och mellan enskilda och det allmänna samt att döma i brottmål.TPF56FPT Bland annat har de flesta frågor om förmyndarskap m.m. flyttats från tingsrätt till överförmyndaren och bouppteckningsärenden har överförts till . Vigselförrättning är i huvudsak en administrativ uppgift som saknar dömande inslag och därmed typiskt sett en främmande verksamhet för domstolarna. För uppgiften som vigselförrättare krävs inte heller den specialkompetens som lagfarna domare har.