sou · GWB329 · 2008-04-01 00:00:00 — De fem frågorna hänger ihop och det finns inga på förhand givna svar på någon av frågorna, utan dessa måste han- teras i ett sammanhang. För utbildningsanordnare inom blir det viktigt att utveckla den egna kompetensen när det gäller bedömning och synliggörande av yrkeskunnande. Nya metoder för bedömning av yrkeskunnande har på uppdrag av utvecklats av PRIM- gruppen vid under den senaste tioårsperi- oden.TPF7FPT För den eftergymnasiala yrkesutbildningen och sådant yrkeskunnande som en person tillgodogjort sig genom informellt lärande i arbetslivet, återstår mycket utvecklingsarbete. I det per- spektivet kan arbetet som utförts av Valideringsdelegationen ut- göra ett av flera underlag. I allmänna termer är det emellertid ange- läget att betona att bedömningen ska handla om den bedömdes (deltagarens) faktiska yrkeskunnande, oberoende av hur detta kun- nande förvärvats. I Myndighetens för uppföljning av anordnarnas arbete med kvalitetssäkring kommer bedömning av yrkeskunnande och formerna för kunskapskontroll, att vara viktiga områden. Utbildningarna i ska ha ett väsentligt inslag av arbetslivsanknutet lärande. Inom yrkesutbildningen har strävan varit att den ska ske i en sam- verkan mellan utbildningsanordnare och arbetsliv. En viktig fråga har då varit på vilket sätt som arbetslivet tar en aktiv del i utbild- ningen och då i första hand ger möjlighet för deltagare att genom- föra delar av sin utbildning på arbetsplatser. Utbildning som bedrivs i samverkan med arbetslivet har skapat många namn och begrepp . Prak- tik, APU arbetsplatsförlagd utbildning, APL arbetsplats- lärande, arbetsintegrerat lärande, LPA lärande på arbets- plats och lärande i arbete är exempel på beteckningar som använts och används. Många upplever ett behov av att ringa in begreppen och skapa tydliga definitioner av vad de står för. Det är inte säkert att det vore en bra utveckling och kanske skulle motverka en utveckling av nya former för arbetsplatsernas möjlighet att bidra till progression av deltagarnas yrkeskunnande. En begränsad syn på hur arbetslivsan- knutet lärande kan organiseras, skulle också stänga ute en del av de utbildningar som är eftergymnasiala yrkesutbildningar. 7TP PT Bedömning av yrkeskunnande från , Gerrevall P, , 2007; Bedömning av yrkesrelaterat kunnande. Att utveckla formerna för arbetslivsanknytning av lärandet blir en utmaning för . Begreppet (lärande i arbete) är inom KY starkt förknippat med att en bestämd del av utbild- ningstiden ska vara förlagd till arbetsplats. För att inte en stor del av de eftergymnasiala yrkesutbildningarna ska hamna utanför möj- ligheten att ingå i , måste formerna för arbetslivsan- knytning utvecklas. Denna utveckling måste utgå från den kunskap som finns om hur yrkeskunnande utvecklas i samspel med produk- tion. Även om deltagarna inte alltid behöver befinna sig på en arbetsplats i bestämda perioder måste undervisning och handled- ning samt undervisande personal och handledande personal ha en stark anknytning till arbetslivet. Arbets- och övningsuppgifter behöver utformas så att en reell progression i lärandet kan uppnås. De utbildningar som har en svag koppling till arbetslivet i sin undervisning, måste ges för att utveckla arbetsformer som möjliggöra ett arbetslivsanknutet lärande. Hantverksutbildningar som riktas till yrkesområde där före- tagen ofta är enmansföretag behöver en flexibel syn på hur arbets- livsanknutet lärande kan organiseras. Den försöksverksamhet med lärlingsutbildning för vuxna i vissa hantverksyrken som har bedrivits är ett exempel på hur sådan utbildning kan organiseras. Ett arbetslivsanknutet lärande borde också kunna uppnås genom att utbildningsanordnaren i samverkan med en bransch eller skråföreträdare, nyföretagarorganisationer och möjliga finansi- ärer, utvecklar en affärsidé som ger möjlighet att starta en verksam- het som utbildningen är ämnad för. För utbildningar som har svårt att finna tillräckligt stora arbets- platser kan tillämpning av projektarbeten och utvecklingsuppgifter hos företagen vara andra möjliga vägar att uppnå vissa av kriterierna för ett arbetslivsanknutet lärande. Myndigheten för bör genom sina uppföljningar och utvärderingar av kvalitetssäkringssystemet kunna stödja och främja utvecklingen av det arbetslivsanknutna lärandet. 6.3.2Dokumentation av kunskaper inom Utbildningens omfattning ska anges med ett poängsystem där 100 poäng motsvarar heltidsstudier . När fasta studiegångar infördes vid de filosofiska fakulteterna (prop. 1969:4) infördes också det poängsystem, som tillämpats inom universitet och högskolor, där 1 poäng mot- svarade en veckas heltidsstudier. Som en följd av den s.k. Bologna- processen sker nu inom högskolan en övergång till ett system där 60 poäng motsvarar ett läsårs heltidsstudier. Inom KY tillämpas ett system med 40 KY-poäng per läsår. Modellen med 1 poäng för en veckas studier är enkel och mycket tilltalande. När högskolan nu går över till 1,5 poäng skulle kunna anpassas till denna norm. Tillämpningen av numeriskt lika, men ändå inte helt jämförbara poängsystem inom KY och högskolan har emellertid skapat för- virring. Frågan om tillgodoräknande av KY-poäng inom högskolan är ständigt aktuell. I det föregående har vikten av att kunna till- godoräkna kunnande som förvärvats i det ena systemet när man går över till det andra betonats. Möjligen skulle diskussionen om till- godoräknande underlättas om använde ett annat poängsystem än högskolan. Fokus skulle då riktas mot förvärvade kunskaper i stället för numeriska värden. Jag föreslår därför att en veckas heltidsstudier skall motsvara 5 poäng och en termin därmed 100 poäng. Utbildningen får avslutas med yrkeshögskoleexamen om den om- fattar minst 300 poäng. Utbildning som omfattar minst 400 poäng och innehåller lärande i arbete och ett självständigt arbete, får avslutas med kvalificerad yrkeshögskoleexamen. Yrkesutbildning i har traditionellt inte avslutats med exa- men eller någon form av samlad examination. Yrkesutbildningen har dokumenterats i ett betygsdokument, i någon form av utbild- ningsbevis eller i ett intyg på genomgångna kurser. Detta för- faringssätt har inom landet varit väl förankrat och accepterat av eleverna, utbildningsväsendet och arbetslivet. Undantagen har varit vissa hantverksyrken, där gesäll- och mästarprov förekommit i Hantverksföreningarnas regi. Internationellt skiljer sig det svenska systemet för yrkesut- bildning på denna punkt från i stort sett alla andra EU-länder. Där avslutas yrkesutbildningar med en examen. Detta försvårar inte bara förståelsen för det svenska systemet, utan det leder också till ett outtalat, men ofta synligt ifrågasättande om en svensk utbild- ning utan examen kan hålla en hög kvalitet. En ordning med examina i skulle sannolikt underlätta mobiliteten och erkännande av de svenska utbildningarna i andra länder. På det nationella planet kommer en examensordning i yrkeshög- skolan att underlätta för aktörerna på svensk arbetsmarknad att känna igen utbildningarna och veta vad de står för. För individen kan examen från betyda att ställningen på arbets- marknaden stärks. En examensordning bidrar dessutom troligen till att höja utbildningens status. Av det föregående har framgått att lärande på arbetsplatsen, i samarbete med yrkeskunniga personer, har stor betydelse för för- djupningen av yrkeskunnandet. I en sådan situation kan man nå betydligt längre än i ett skolförlagt lärande. Detta motiverar att det i bör finnas två olika examina. Den allmänna examen bör benämnas yrkeshögskoleexamen och kräva att deltagaren har fullgjort vad som krävs för att bli godkänd på alla moment i en utbildning omfattande minst 300 poäng. För kvalificerad yrkeshögskoleexamen bör krävas dels att utbildningen omfattar minst 400 poäng, dels att minst en fjärdedel av utbild- ningstiden utgjorts av lärande i arbete. Vidare bör krävas ett själv- ständigt arbete. Skillnaden på examenskraven mellan de två examina är dels om- fattningen av utbildningen, dels vilka möjligheter som deltagarna har haft att fördjupa sitt yrkeskunnande i ett arbetsplatsförlagt lär- andet. Det självständiga arbete eller examensarbete som ska ingå i den kvalificerade yrkeshögskoleexamen ska ta sin utgångspunkt i det som är centralt för progressionen i yrkeskunnandet. Ett för- djupat yrkeskunnande bygger på erfarenhetsbaserat lärande och det i sin tur blir tydligast i lärandet som sker på arbetsplatserna. Exa- mensarbete bör därför utgöras av deltagarnas reflektioner om sitt eget lärande och kunskapsutveckling, kopplad till de arbetslivsan- knutna lärsituationerna. Det bör råda stor frihet i fråga om for- merna för dokumentation av dessa reflexioner. I utbildningsplanen för en utbildning ska anges om utbildningen kan avslutas med en examen och vilka krav som i så fall ska gälla. Utbildningsplanen fastställs av myndigheten. Den deltagare som av någon anledning inte vill ta ut examen ska kunna få ett utbildnings- bevis. För båda formerna av dokumentation gäller, att det ska fram- gå vad utbildningen innehåller och vilka mål som deltagaren upp- nått. Av den kursplan som fastställs av utbildningsanordnaren ska framgå vilka betyg som ska användas. Som betyg bör få användas något av uttrycken Icke godkänd och Godkänd eller Icke godkänd, Godkänd och Väl godkänd. Myndigheten för bör bemyndigas att utfärda ytterligare föreskrifter för att säkerställa likvärdigheten i fråga om examina, examensarbete, utbildningsbevis och betyg. Dokumentation i ett EU-perspektiv En allt viktigare aspekt på hur utbildningar utformas och hur de kvalitetssäkras är hur de förstås och accepteras i andra länder. För utbildningar vid universitet och högskolor pågår nu ett intensivt arbete på svenska lärosäten att anpassa och kvalitetssäkra utbild- ningarna i enlighet med de så kallade Bologna-processen. Även inom yrkesutbildningsområdet har det pågått olika projekt i syfte att öka transparensen i de nationella systemen och därmed öka möjligheterna för mobilitet. inleddes den s.k. Köpenhamnsprocessen som syftar till att finna gemensamma former för erkännande av yrkesutbildningar inom EU. pågår utveckling av European Qualifications Framework (EQF) som ger möjligheter att beskriva utbildnings- nivåer utifrån utbildningens mål (learning outcomes). Det är nöd- vändigt för Myndigheten för att aktivt följa och delta i det europeiska utvecklingsarbetet för att placera in den svenska på den europeiska utbildningskartan. 7 Utbildningens organisation m.m. Förslaget om innebär att ett ramverk ska skapas, som lämnar utrymme för utbildningar med olika karaktär, tradition och huvudmannaskap. Syftet är inte att utveckla en ny skolform med krav på betydande enhetlighet. Däremot är avsikten att i vissa avseenden utforma enhetliga regler, som medverkar till att säker- ställa utbildningarnas kvalitet, deltagarnas rättssäkerhet och en effektiv resursanvändning. En precisering av idé och karaktär är också nödvändig för att möjliggöra gränsdragning mot andra utbildningsformer, särskilt högskolan. Den föreslagna regleringen av utbildning inom innebär att vissa utbildningar, främst påbyggnadsutbildningar och kompletterande utbildning, behöver utvecklas och anpassas för att passa in i . Detta gäller främst utbildningarnas arbetslivsanknytning och formerna för ledning och styrning av dem. Även inom ramen för den föreslagna regleringen är emellertid friheten stor för anordnarna, att själva bestämma formerna för och innehållet i verksamheten. I flera avseenden ersätts jämförelsevis detaljerade regler i nuvarande författningar med en uppsättning kvalitetskriterier, dvs. närmast med en form av målstyrning. 7.2Lokal ledning och styrning Hur en utbildning ska genomföras lokalt regleras dels genom styr- dokument, dels genom beslut av en lokal ledning för verksamheten. I nuvarande system används olika kombinationer av utbildnings- och kursplaner samt lednings- eller styrgrupper. En lokal skol- ledning, rektor, spelar i vissa fall en viktig roll. Ytterst har natur- ligtvis lärare och handledare stort inflytande över verksamhetens praktiska utformning. Utbildningsplanen är ett övergripande dokument, som i flera fall fastställs av den myndighet som också beslutar att utbildningen får anordnas inom det aktuella regelverket. Utbildningsplanerna definierar bl.a. utbildningens mål, huvudsakliga innehåll, omfatt- ning och utbildningsanordnare. Kursplanen fastställs oftast lokalt och beskriver bl.a. upp- läggning och omfattning av undervisning och handledning samt mål för och innehåll i kurser och delkurser. Inom KY och kompletterande utbildningar finns en lokal led- ningsgrupp, som bl.a. antar deltagare till utbildningen och ansvarar för att verksamheten bedrivs i enlighet med styrdokumenten och andra villkor som kan vara kopplade till exempelvis ett statsbidrag. Påbyggnadsutbildningarna är en del av den kommunala vuxenut- bildningen och är underställd den politiska nämnden i kommunen. Den dagliga ledningen utövas där av en skolledare. Vid varje utbildning ska det finnas en person som har ansvaret för det dagliga arbetet i verksamheten. I nuvarande reglering, utom för påbyggnadsutbildningarna, finns inga föreskrifter om ledningen av den dagliga verksamheten hos en utbildningsanordnare. Ledningsansvaret ligger inom KY på led- ningsgruppen. För deltagarna är det otillfredsställande om det inte finns en person, som har ett av anordnaren utpekat dagligt ansvar för utbildningen. I en välfungerande utbildning spelar detta för- modligen mindre roll, men när problem uppstår är det viktigt att en sådan person finns. Det gäller inte minst inom utbildningar, där flertalet lärare och handledare har sin huvudsakliga verksamhet i andra företag eller förvaltningar och endast är tillgängliga för del- tagarna vid vissa undervisnings- eller handledningstillfällen. Jag har inte bedömt att det finns behov att definiera befogen- heterna för den person som har den dagliga ledningen. Det bör varje utbildningsanordnare avgöra själv. Det ska finnas en ledningsgrupp för varje utbildning. Flertalet av ledamöterna ska vara företrädare för arbetslivet. Utbildningar inom ska ta sin utgångspunkt i och startas utifrån ett behov på arbetsmarknaden. Innehållet ska defi- nieras med hänsyn till arbetslivets efterfrågan på specifika kvalifika- tioner. Utbildningarna ska kvalitetssäkras och utvärderas med ut- gångspunkt i arbetslivets behov. Utbildningen ska genomföras med väsentliga inslag av arbetslivsanknutet lärande. Det ekonomiska åtagandet för en utbildning inom delas mellan det offentliga, arbetslivet och individen. För varje utbildning inom ska det finnas en led- ningsgrupp. Med de nyssnämnda utgångspunkterna för utbild- ningar inom är det rimligt, att arbetslivets inflyt- ande över och ansvar för utbildningen görs tydligt genom att en majoritet i ledningsgruppen företräder det arbetsliv som efterfrågar utbildningen. Med ett starkt inflytande över utbildningens innehåll och genomförande följer också ansvar för att utbildningen kan genomföras med en stark arbetslivsanknytning. Ledningsgruppen bör ha minst 5 medlemmar. I gruppen bör alltid den person som har ansvaret för det dagliga arbetet i verk- samheten och en företrädare för deltagarna ingå. Därutöver avgör utbildningsanordnaren gruppens sammansättning. Det är ändå viktigt att poängtera att en bred representation alltid är värd att eftersträva. Ledningsgruppen ska ansvara för att utbildningen genomförs i enlighet med lag och förordning samt de styrdokument som har fastställts. Den ska fastställa kursplaner för utbildningen och anta Ledningsgruppen ska vidare pröva frågor om tillgodo- räknande av kunskaper som förvärvats genom annan utbildning eller på annat sätt. Examens- och utbildningsbevis ska utfärdas av ledningsgruppen som också ska svara för att ett systematiskt kvali- tetsarbete bedrivs. För de utbildningar som avses leda till kvalificerad yrkeshög- skoleexamen bör ytterligare krav ställas på ledningsgruppens sam- mansättning. De längre och mer kvalificerade utbildningarna hämtar sannolikt en större del av det teoretiska innehållet från moment, som ingår i de studieförberedande programmen inom gymnasieskolan eller den grundläggande högskoleutbildningen. En representation för högskolan respektive gymnasieskolan i lednings- gruppen kan ses som ett led i kvalitetssäkringen av utbildningen. Det innebär inte att högskolan eller kommunen som sådana garan- terar utbildningens kvalitet, men det säkerställer att lednings- gruppen innehåller tillräcklig kompetens för sitt uppdrag. Genom högskolans och kommunens representation i lednings- gruppen grundläggs också en samverkan mellan utbildningsform- erna. Denna samverkan är förutsättningen för att man i förväg ska kunna redovisa villkoren för att kunskaper, som är förvärvade i den ena utbildningsformen, ska kunna tillgodoräknas i den andra. Myndigheten för ska efter förslag från utbild- ningsanordnaren godkänna en utbildningsplan. Den nationella styrningen av utbildningarnas innehåll inom yrkes- högskolan måste i högre grad än för andra delar av det offentliga utbildningsväsendet, präglas av en stor lokal frihet som ger möjlig- het till flexibilitet och anpassning till förändringar i arbetslivet. I anslutning till att Myndigheten för beslutar att en utbildning ska omfattas av ramverkets kvalitetssäkring ska myndig- heten fastställa en utbildningsplan. Denna ska innehålla uppgifter om vem som är ansvarig utbildningsanordnare och eventuella övriga utbildningsanordnare som anlitas. Av planen ska framgå ut- bildningens mål, inriktning och huvudmoment samt dess omfatt- ning och kraven för examen. Vidare ska utbildningsplanen ange utbildningens uppläggning och organisation samt antalet timmar lärar- eller handledarledd verksamhet. Slutligen ska framgå even- tuella krav på särskilda förkunskaper och metoder för urval mellan sökande samt hur utbildningen kvalitetssäkras. Utbildningsplanen utgör på så sätt ett viktigt underlag för myndighetens bedömning av en ansökan från en anordnare. Ledningsgruppen ska fastställa en kursplan för varje utbildning. Kursplaner ska fastställas av ledningsgruppen för utbildningen. Kursplanerna visar vilka kurser som utbildningen omfattar, kurser- nas benämning, målen för dem och det huvudsakliga innehållet i varje kurs, samt hur många poäng kurserna omfattar. Av kurs- planen ska också framgå principerna för betygssättning och form- erna för kunskapskontroll. För utbildningar med inriktningar som kräver nationellt lik- värdigt innehåll får Myndigheten för meddela före- skrifter om vilka kunskaper och färdigheter som deltagarna ska ha uppnått vid utbildningens slut. Det bör i första hand avse utbild- ningar som formellt eller reellt är behörighetsgivande för ett visst yrke eller funktion. I flertalet fall styrs utbildningens innehåll då av de krav en tillsynsmyndighet ställer. Som exempel kan nämnas trafiklärare, pilot och allmän el-behörighet där innehållet reellt sett anges av respektive , Luftfartsstyrelsen och Elsäkerhets- verket. Den internationella utvecklingen med ökade krav på igen- kännande av utbildningar mellan länder, kan medföra ett ökat behov av styrning för vissa utbildningar. Myndigheten ska då i sam- verkan med arbetslivet bedöma om det för några yrkesområden finns anledning att utfärda föreskrifter som säkerställer nationell likvärdighet beroende på internationella branschöverenskom- melser. 7.3Personal för undervisning och handledning Den undervisande och handledande personalen är ofta utbild- ningens främsta resurs. Genom regleringar för samtliga utbild- ningsformer, utom folkhögskolan, markeras betydelsen av lärarnas kompetens. Kraven på denna kompetens tycks dock formuleras olika både mellan och inom respektive utbildningsform. Av de eftergymnasiala utbildningsformerna är det endast på- byggnadsutbildningen, som kräver en längre formell lärarutbild- ning. Samma reglering gäller där som för gymnasieskolan. För vissa lärare vid högskola och universitet krävs en högskolepedagogisk utbildning, som normalt omfattar . Staten ställer inga krav på folkhögskolans lärare, men erbjuder utbildning till folkhögskollärare. Lärare och handledare i kvalificerad yrkesutbild- ning och kompletterande utbildning ska enligt förordningarna vara kompetenta för den verksamhet som de ska bedriva. Det fordras ingen formell utbildning och det finns heller ingen särskild lärarut- bildning för dessa sistnämnda skolformer. Lärarbegreppet som sådant är inte självklart. kallas den pedagogiska personalen vid de eftergymnasiala utbildningarna lärare, både i regleringar och i folkmun. Den som har till uppgift att stödja en elevs eller deltagares lärande kallas normalt för lärare. Men utvecklingen går mot formalisering och ökad reglering av läraryrket. I detta betänkande används ibland, i enlighet med gängse språkbruk, beteckningen lärare och handledare för de per- soner som genomför undervisning och handledning inom yrkes- högskolan. Denna terminologi har valts enbart av praktiska skäl och innebär inget ställningstagande för att endast personer med en formaliserad lärarutbildning skulle kunna vara verksamma inom . En stor del av utbildningen inom kommer, som en följd av kravet på en stark arbetslivsanknytning, att genomföras med hjälp av personer, som inte har formell lärarutbildning. Ytter- ligare en anledning till att så måste vara fallet, är att det av naturliga skäl saknas adekvat lärarutbildning för kvalificerad yrkesutbildning och kompletterande utbildning. De nuvarande utbildningsformerna har intill varit av så begränsad omfattning, att en särskild lärarutbildning inte aktualiserats. Detta innebär naturligtvis inte att frågan om lärarnas och hand- ledarnas kompetens är oviktig. Utbildningens kvalitet inom yrkes- högskolan kommer i hög grad att vara beroende av att lärare och handledare med erforderlig ämnesmässig och pedagogisk kompe- tens kan rekryteras. Ett viktigt kvalitetskriterium inom yrkeshög- skolan handlar, som framgår av avsnitt 4.3, om lärarnas kompetens för sin uppgift. I likhet med nuvarande författningar föreslås också en reglering som kräver att den undervisande och handledande personalen har den kompetens som krävs. Begreppet lärarkompetens kan i detta sammanhang delas upp i pedagogisk kompetens respektive ämnes/yrkeskompetens. Dessa eller liknande begrepp har behandlats bland annat i flera statliga utredningar. högskoleutredning Frihet Ansvar Kompetens, Grund- utbildningens villkor i högskolan (SOU 1992:1) utredde begreppet pedagogisk skicklighet. Där togs ett antal kriterier upp som här i modifierad form kan förklara pedagogisk kompetens i yrkeshög- skolan: Förmåga att strukturera och organisera kunskapsmassan i kurser och i den egna undervisningen Förmåga att förmedla engagemang och intresse för ämnet Förmåga att aktivera deltagarna till egen inlärning Förmåga till kommunikation med deltagare och arbetsliv Förmåga till helhetssyn och förnyelse Begreppet yrkeskompetens har i utbildningssammanhang bland annat tagits upp i betänkandet Höj Ribban! Lärarkompetens för Yrkesutbildning (SOU 1994:101). Där behandlades kompetens- kraven för yrkeslärare. Yrkeskompetens kan enligt utredningen be- dömas utifrån yrkesverksamhetens I förarbetena till propositionen (prop. 1998/99:110) om de komp- letterande utbildningarna beskrevs lärarkompetens i termerna: kompetenta lärare har goda yrkeskunskaper, pedagogisk förmåga, social kompetens, kunskap om samhällets mål för undervisning i frivilliga skolformer samt förmåga att utvärdera och kritiskt gran- ska sin undervisning och skolans verksamhet (SOU 1998:11). Dessa synsätt på pedagogisk skicklighet och yrkeskompetens kan vara aktuella vid rekrytering av personal, kompetensutveckling och kvalitetsgranskning i . Arbetslivet avses få ett starkt inflytande över utbildningen inom . Med detta inflytande följer ett ansvar. En del av detta ansvar handlar om att medverka till att personer med relevant kompetens för en utbildning också kan engageras för undervisning och handledning.