sou · GVB347 · 2008-01-01 00:00:00 — SOU 2007:47 Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen Anledningen till att WTO och EU har pekat ut några organisatio- ner som man ger särskild status för standardisering är global handel respektive europeisk handel i kombination med etablerandet av en inre marknad för EU:s del. När diskussionerna startade i om att bilda svenska standardiseringsorganisationer var några industrifö- retag som var engagerade i export de mest pådrivande. Förutom att standardisering gynnade producenterna insåg man nämligen även de möjligheter som standardisering erbjöd vid internationell han- del. De globala standardiseringsorganisationerna bildades strax efter en del nationella organisationer kommit i gång. För att hävda sig i konkurrensen krävs inte bara billiga produk- ter utan även i allt högre grad produkter som möter konsumenter- nas ökade krav på funktion, säkerhet och miljöhänsyn. Arbets- kraftens allt högre krav på god arbetsmiljö bidrar också till utveck- ling av säker och ergonomisk utrustning. Också samhällsorgan utformar regler som ställer tvingande krav i dessa avseenden. Även dessa typer av krav kan formuleras på internationell nivå. Gemen- samma eller likalydande standarder i olika länder och regioner ska- par större marknader, vilket i sin tur är av stort intresse för inter- nationellt inriktat näringsliv. Samhällsorganen kan ha ett handelspolitiskt syfte med global och regional standardisering, förutom intresset att värna hälsa och säkerhet för medborgarna. Det går ut på att bidra till en harmonisk utveckling och tillväxt av världshandeln. Detta kan uppnås genom att stater avvecklar befintliga tekniska handelshinder och motver- kar uppkomsten av nya. Tekniska handelshinder är hinder som till- verkare och leverantörer möter vid mellanstatlig handel genom att varor vid import måste anpassas till nationella särkrav som kan fin- nas i lagar, föreskrifter och standarder. 2TP PT Den större delen av detta avsnitt bygger på Miljöhänsyn i standarder (SOU 1997:173). Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen SOU 2007:47 anpassar sig i första hand till det egna landets regler och möter därför svårigheter vid export till andra länder som har avvikande regler. Om det dessutom är flera länder som är intressanta för lan- dets industri att idka handel med, och dessa i sin tur har olika tek- niska regler sinsemellan, blir företagens svårigheter mycket stora. Den globala handelsöverenskommelsen inom WTO säger att parterna, när det finns behov av tekniska föreskrifter eller standar- der och det finns relevanta internationella standarder, ska använda dessa som grundval. Den del av som berörs här kallas (Technical Barriers to Trade), och de organisationer man pekar ut är bla ISO, IEC och ITU. Det är en förutsättning för standarder som ska fungera lika överallt (globala standarder) att det finns internationella överens- kommelser om vad som konstituerar en standard samt hur standar- derna ska beredas och tillämpas. Sådant inflytande på standarders tillkomst har WTO:s code of good practice som beskriver kriterier för en acceptabel standardiseringsprocess. Nationella standardise- ringsorganisationer (SIS, SEK och ITS i ) ska rapportera till WTO att man förbinder sig följa denna praxis mot att WTO och EU godkänner organisationen som en formell standardiseringsor- ganisation. Också regionala standardiseringsorganisationer kan göra detta, vilket , CENELEC och ETSI gör. Reglerna föreskriver att standardiseringsorganisationerna regel- bundet ska rapportera till WTO vilka standarder som för närva- rande bereds i olika stadier. En viktig distinktion i sammanhanget är att tekniska föreskrifter definieras som tvingande regler och att standarder är regler vars till- lämpning är frivillig. Inom har man också tidigt arbetat med integration mellan tekniska föreskrifter och standarder. När man tog beslut som behövdes för att effektivisera EG:s harmonise- ringsarbete genom resolutionen om en ny harmoniseringsmetod – The New Approach – slogs standardernas roll i sammanhanget fast. (En mer ingående beskrivning av metoden återfinns i kapitel 4.2.) EU (EG) strävar efter att genom direktiv, som alla medlemslän- der måste anpassa sig till, harmonisera erforderliga lagar och före- skrifter, så att man skapar en fri inre marknad. Denna fria marknad ska omfatta fri rörlighet för varor, tjänster, människor och kapital. SOU 2007:47 Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen Ursprungligen innebar harmoniseringen att direktiven innehöll alla de tekniska detaljer som krävdes för varor, för att direktiven skulle accepteras av alla medlemsländer. Av flera skäl blev detta arbete mycket långsamt, och i många fall blev de tekniska detaljerna för- åldrade innan direktivet blev antaget. Den nya harmoniseringsme- toden innebär att direktiven innehåller allmänt formulerade krav på åtgärder så att produkten är säker ur användarens synpunkt samt åtgärder till skydd för hälsa och miljö. De nödvändiga tekniska detaljerna utformas i kompletterande harmoniserade standarder. En harmoniserad standard har i allmänhet utarbetats på direkt uppdrag av kommissionen i s.k. mandat. I likhet med WTO:s code of good practice, kräver direktivet 98/34/EG att de nationella standardiseringsorganisationerna bland medlemsländerna i EU och EFTA ska informera varandra och kommissionen om de tekniska standarder och tekniska föreskrifter som relaterar till produkter eller tjänster som befinner sig under utveckling. Syftet med informationsförfarandet är att garantera att standarder som utarbetas inte kolliderar på EU:s inre marknad. Direktivet listar också de nationella kontaktpunkterna för tek- niska föreskrifter och för standarder. Svenska kontaktpunkter utses av regeringen; för den del som rör tekniska föreskrifter har man pekat ut som kontaktpunkt. För den del som rör standarder har regeringen anmält SIS, SEK och ITS som kon- taktpunkter 3.2.2Global standardisering inom ISO, IEC och ITU På internationell global nivå bedrivs standardiseringsarbetet i huvudsak inom två privaträttsliga organisationer – International Electrotechnical Commission (IEC) och (). IEC svarar för det globala standardiseringsarbetet inom det elektrotekniska området. IEC etablerades , pga. att elektrisk energi tidigt kom att distribueras över landgränser samti- digt som säkerheten i hanteringen krävde stränga säkerhetsbe- stämmelser. ISO svarar för den globala standardiseringen inom alla teknik- områden utanför dels det elektrotekniska området, dels områdena telekommunikation och informationsteknik. () bildades . Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen SOU 2007:47 hörde att fungera under , och ISO bildades och övertog sin föregångares verksamhet. För verksamheterna inom telekommunikation finns ett samar- bete mellan ländernas teleförvaltningar i International Telecommu- nication Union (ITU), som är ett FN-organ och som i huvudsak ägnar sig åt internationell standardisering för tele- och radiokom- munikation. Två organ har sedan bildats inom ramen för ITU, dels Telecommunication Standardisation (ITU-T), dels Radiocommuni- cation Standardisation (ITU-R). Global standardisering för informationstekniken sker inom en gemensam kommitté för IEC och ISO – number 1 (JTC 1). Man tog 1987 till denna lösning därför att IT ingår som komponent i många standardiseringsområden inom IEC såväl som ISO. JTC 1 har också ett väl utvecklat samarbete med ITU-T. 3.2.3Europeisk standardisering inom , CENELEC och ETSI Standardiseringen i och EFTA bedrivs inom tre organ: På samma sätt som ISO, IEC och ITU på det globala planet, ansva- rar , CENELEC och ETSI för ungefär motsvarande delar av standardiseringsområdet på europeiskt plan. När handeln över gränserna i började komma i gång på allvar efter kriget noterade man att handeln ofta försvårades av de olikheter som fanns bl.a. vad gäller ländernas standarder. bildade därför de flesta nationella standardiseringsorganen i Väst- gemensamt två samarbetsorgan, och , med målet att åstadkomma gemensamma standarder för medlemmarna. Genom de behov som senare tillkommit inom främst telekommu- nikationsområdet bildades ett tredje europeiskt standardise- ringsorgan – ETSI. För att få till stånd gemensamma (eller åtminstone likalydande) standarder bland medlemsorganisationerna, och därmed i EU:s medlemsländer, ingår i medlemsvillkoren för respektive standardi- SOU 2007:47 Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen seringsorganisation att ett medlemsland förbinder sig att anta de standarder som fastställs enligt det europeiska standardiseringsor- ganets regler samt att motstridig standard upphävs. Det innebär för del att SIS/SEK ska anpassa svenska standarder efter det som antas av /CENELEC. För ETSI:s område ser det lite annorlunda ut; där blir ETSI-standarder antagna som svenska stan- darder av ITS med automatik, utan att ens översättas till svenska. När europeiska standarder fastställs av de nationella standardise- ringsorganisationerna sker detta normalt per automatik. Motsva- rande gäller inte för ISO/IEC. De två organisationerna och har sina säten i . De arbetar båda efter gemensamma regler, / CENELEC Internal Regulations. Arbetsfördelningen mellan dem är ungefär den som gäller mellan ISO och IEC. Det innebär att ägnar sig åt den standardisering som ligger utanför det elektrotekniska området med undantag för telekommunikation medan CENELEC i huvudsak ägnar sig åt uppgifter inom det elektrotekniska området. CEN:s och nuvarande stora uppgifter är att på Europeiska kommissionens uppdrag ta fram de standarder som behövs för att den inre marknaden i ska kunna fungera som avsett. Man fann det nödvändigt att också bilda ett sär- skilt organ för standardiseringen inom teleområdet, och 1987 grundades ETSI. För och såväl som för ISO och IEC gäller att medlemskapet är nationellt vilket innebär att man i allmänhet har ett organ per land som medlem. ETSI och ITU har däremot annorlunda medlemsstrukturer, där ETSI är en intresseorganisation där medlemmarna har långtgående inflytande och ger en avsevärt bredare representation än att bara omfatta EU och EFTA. Med- lemskretsen i ETSI och ITU utgörs dels av nationella standardise- ringsorgan, dels av industrier, teleoperatörer och IT-företag från länder också utanför EU och EFTA. Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen SOU 2007:47 Om det finns avvikelser i nationella standarder jämfört med den europeiska standarden (s.k. A-avvikelser) ska meddelas.TPF3FPT Sådana avvikelser motiveras av att svensk nationell lagstiftning för- hindrar att delar av den europeiska standarden för svenska villkor genomförs. Avvikelserna är dock endast tillåtna på det icke-harmo- niserade lagstiftningsområdet.TPF4FPT () är ett europeiskt initiativ till samverkan mellan dels de tre formella europeiska standardiserings- organisationerna , CENELEC och ETSI, dels företrädare för europeiska konsumenter (ANEC), småföretagare (), Kommissionen samt ett antal konsortier (15) som är aktiva inom IKT-standardisering och som dessutom har närvaro i . Syftet med ICTSB är att man ska samverka inom utvalda områ- den (inom ramen för sex arbetsgrupper) att utgöra en kommunikationspartner till kommissionen och att i övrigt verka för en mer effektiv standardiseringsprocess på IT-området. Ledning och arbetsgrupper träffas kvartalsvis. 3TP PT Om det i ett förslag till europeisk standard som är under utarbetande (prEN) finns krav som inte är förenliga med föreskrift i svensk lagstiftning (lag, förordning eller myndighets- författning) ska berörd föreskrivande myndighet ompröva föreskriften och undersöka om den kan ändras så att den blir förenlig med kravet i prEN. Anser myndigheten att före- skriften inte kan ändras skall myndigheten anmoda SIS att hos begära att en svensk A- avvikelse förs in i en bilaga i EN. Innan SIS vidarebefordrar en sådan begäran ska SIS förvissa sig om att myndighetens krav återfinns i en relevant svensk föreskrift. En begäran om svensk A-avvikelse får inte grundas på t.ex. ett allmänt råd eller rekommendation från myndighetens sida. Berörd teknisk kommitté inom har att ta ställning till om begärd nationell A- avvikelse är relevant med hänsyn till standardens innehåll. Om så är fallet ska berörd teknisk kommitté införa den nationella A-avvikelsen som en bilaga i slutförslaget till standarden samt i förordet hänvisa till den. Det finns, för övrigt, också B-avvikelser vilka är sådana avvikelser som inte har sitt upphov i föreskrift utan baseras på historiska eller klimat- relaterade skäl. 4TP PT Ambitionen är att sådana nationella avvikelser ska arbetas bort genom att hindrande regleringar med tiden anpassas. I realiteten visar det sig att nationella avvikelser skapar hinder för den inre marknaden och lever kvar längre än önskvärt från den inre marknadens synpunkt. SOU 2007:47 Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen Agreements – ett snabbspår för formella IT- standarder Information society standardisation system (ISSS), tillkom inom 1997 för deras IKT-relaterade aktiviteter. Inom gruppen arbetar man med workshops för att snabbare och mer effektivt möta marknadens krav på utveckling av formella IT-standarder. Så kallade Agreements (CWA), används framför allt på IT-området men kan också tillämpas på andra områden. Medan bara länder inom EU och EFTA är medlemmar i , kan andra, även företag, organisationer och andra standardiseringskonsortier, delta i CEN:s workshop-arbete. Se också kapitel 4 om det svenska deltagandet i work- shops. standardiseringsråd (SSR) Huvudmannaskapet för standardiseringsverksamheten i bedrivs genom standardiseringsråd (SSR). Standardiseringsverksamheten utförs av svenska standardiserings- organ som erkänns av SSR med ansvarsområden motsvarande verksamheterna i de internationella och europeiska organisatio- nerna. var Standardiseringen i (SIS) huvudman och hade då auktoriserat åtta standardiseringsorgan. När den nya strukturen etablerades 2000–2001 blev SSR huvudman, medan SIS i en ny form – blev en av de tre standar- diseringsorganisationerna. De övriga två är Informationstekniska standardiseringen (ITS) och Svensk Elstandard (SEK). Dessa tre beskrivs nedan. Av de ursprungliga åtta standardiseringsorganen blev sex stycken en del av det nya SIS. Någon lag eller annan författning som reglerar standardise- ringen finns inte i . Medlemmarna i SSR, (staten, , , , och ), har genom enats om ändamål och riktlinjer för SSR.TPF5FPT Regeringen och utser vardera sex av sexton ledamöter i full- 5TP PT Stadgar för SSR – standardiseringsråd antagna samt och . Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen SOU 2007:47 De övriga kommer från de organisationer som nämns Enligt stadgarna har SSR till uppgift att främja svensk standardi- sering och verka för att fastställda standarder används. Vidare har SSR som uppgift att besluta om ordning för fastställande, upphä- vande och registrering av svensk standard samt utse eller erkänna standardiseringsorgan i enlighet med de internationella och euro- peiska regelverken. Dessutom äger SSR rätten till SIS varumärke och ansvarar också för nyttjande och förvaltning av SIS fond. SSR har också till uppgift att ansöka om uppdragsmedel hos regeringen. Staten ger bidrag till standardiseringen på ca 30 miljoner kronor.TPF7FPT Medlen disponeras av Kammarkollegiet som betalar ut medlen till SSR efter rekvisition.TPF8FPT Bidraget motsvarar av den svenska standardiseringsorganisationens kostnader för stan- dardiseringsarbetet. Av dessa medel fördelar SSR ca till SIS, och till , som därifrån fördelas som stöd till diverse intresseorganisationers delta- gande i standardiseringsprojekt i huvudsak inom SIS. Övriga delar fördelas till ITS och SEK. Den största delen av bidraget är avsett för att bidra till standar- diseringsorganisationens basuppgifter och olika standardiserings- projekt på mandat (dvs. uppdrag från Europeiska kommissionen till de europeiska standardiseringsorganen att ta fram europeiska standarder). Bland annat ska standardiseringsorganisationen full- göra de uppgifter som åligger de nationella standardiseringsorganen enligt och rådets direktiv /34/EG av om ett informationsförfarande beträffande tekniska stan- darder och föreskrifter samt de uppgifter som följer av WHO:s avtal om tekniska handelshinder. Standardiseringsoganisationens uppgift är att tillvarata svenska intressen i det europeiska och internationella standardiseringsar- betet. När det gäller standardiseringsprojekt på mandat ska sådana projekt som har anknytning till statens ansvar för medborgarnas skydd för liv, hälsa, miljö och egendom, dvs. den myndighetsregle- rade sfären där medlemsstaterna och kommissionen kan utöva ini- tiativ. Medlen är också avsedda att främja användarintresset genom ersättning till ideella organisationer för deras avgifter för medver- kan i svenskt standardiseringsarbete. 6TP PT t.ex. Regeringsbeslut , dnr UD2006/22351/EIMx. 7TP PT Anslaget 39:6 Bidrag till standardisering, anslagsposten 1 Standardiseringsråd. 8TP PT Regleringsbrev till Kammarkollegiet, , dnr UD2006/3540/EIM. SOU 2007:47 Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen Dessutom får bidraget användas för drift av ett IT-baserat register över gällande svensk standard. Registret ska vara tillgäng- ligt för allmänheten utan kostnad.TPF9FPT SSR är också huvudman för SSR Konsumentråd.TPF10FPT Konsument- rådet bildades för att slå vakt om användarnas inflytande över standardiseringsarbetet och fördela en del av regeringens ekono- miska bidrag till SSR. Pengarna används till att stödja användare med ekonomiska bidrag, utbildning och information. Enligt reger- ingsuppdraget ska SSR Konsumentråd främja inflytandet från ide- ella organisationer, som konsument-, arbetstagar- och miljöorgani- sationer. I SSR Konsumentråd finns representanter för Handisam, Kon- sumentverket, Konsumenter, Svenska Naturskyddsföre- ningen, LO och TCO. är ett organ inom SSR. Ordföranden utses av SSR, och ledamöterna är de verkställande direktörerna från de tre nationella standardiseringsorganisationerna. Den nuvarande ordföranden kommer från . Nämndens uppgift är att fungera som säkerhetsspärr mot nationella standarder som kan skapa handelshinder. När europeiska standarder fastställs av de nationella standardiseringsorganisationerna sker detta normalt per automatik. När en rent svensk nationell standard planeras måste ett förfa- rande i enlighet med 98/34-direktivet följas, vilket innebär att medlemsländerna ska informera varandra om standardiseringsar- betet (se även kapitel 4). När detta förfarande genomförts och en svensk standard har tagits fram måste den nya standarden lämnas till för godkännande. 9TP PT Regeringsbeslut , dnr UD2006/22351/EIM. Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen SOU 2007:47 Nationella formella standardiseringsorgan – SIS, SEK, ITS () är en ideell förening som har medlemmar både från privat och från offentlig sektor. SIS deltar i europeisk och internationell standardisering och är medlemmar i och . Det standardiseringsarbete SIS deltar i sker inom nio verksamhetsområden – bygg och anläggning, hälso- och sjuk- vård, industriteknik, informationshantering, ledningssystem, mate- rialteknik, miljö och energi, tjänster och personlig säkerhet samt utveckling.TPF11FPT Verksamheten inom SIS innefattar förutom standardisering även förlag och utbildning. SIS förlag ger ut svensk och inter- nationell standard samt handböcker, och ansvarar för utbildning. SIS, inklusive dotterbolag, har totalt 170 anställda () varav 80–90 arbetar med standardisering. Medlemmarna är organisationer, myndigheter och företag, både stora och små, och antalet medlemmar är ca 1 500. Medlemsavgif- ten är 2 000–per år.TPF12FPT SIS omsätter ca . SIS standardiseringsarbete styrs i första hand genom uppdrag från medlemmarna. SIS startar grupper, s.k. tekniska kommittéer, när intresse aviserats från tillräckligt många. Dessa kommittéer finansieras genom projektavgifter, statsanslag och del av överskot- tet från förlags- och utbildningsverksamheten. Det är vanligt att sektorsmyndigheter tar ett större ansvar för arbetet än andra intressenter. Avgiftens storlek beror på omfattning och engagemang i frågan samt antalet deltagare. Den avgift som en intressent betalar till SIS för att delta i ett projekt, kan variera mellan och . Det innebär att en del företag och myndigheter som deltar i flera standardiseringsprojekt kan betala ett par . Enligt SIS är dock det vanligaste att avgiften ligger runt 20 000– . Kommittéerna har långvariga uppdrag generellt sett när standar- der behöver revideras för att möta nya krav. finns det ungefär 400 pågående grupper. 11TP PT SIS verksamhetsberättelse 2005. SOU 2007:47 Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen som i första hand ligger inom utredningens uppdrag finns främst inom SIS verksamhetsområde. Svensk Elstandard (SEK), är en annan av de svenska standardise- ringsorganisationer som är erkända av SSR. SEK är ansvarigt för standardiseringen på elområdet och är medlem i CENELEC och IEC. SEK fastställer svensk standard på det elektrotekniska områ- det. De flesta standarder som fastställs är europeiska standarder. SEK:s verksamhet inom IT ligger huvudsakligen inom området elektronisk kommunikation (exempelvis radiostörningar). SEK är en ideell organisation och deltagandet är frivilligt. Orga- nisationen har deltagare från myndigheter, företag och organisatio- ner. Verksamheten finansieras huvudsakligen genom publikationer och avgifter från intressenterna. Det statliga bidraget utgör endast en liten del av finansieringen.TPF13FPT Verksamheten verkar fungera väl; frågan om ytterligare samord- ning av denna verksamhet är därför inte en prioriterad uppgift för utredningen. Informationstekniska standardiseringen (ITS) är det svenska stan- dardiseringsorganet för telekommunikationsområdet och det nationella standardiseringsorganet i ETSI. ITS finansieras genom uppdragsmedel från intressenterna samt, till en liten del, genom statligt anslag.TPF14FPT Verksamheten ligger inom området elektronisk kommunika- tion. Ansvar och samordningsformer förefaller fungera väl; frågan om ytterligare samordning av denna verksamhet är därför inte en prioriterad uppgift för utredningen. 14TP wwwPT .its.se. Allmänt om standardiseringsorganisationer och den svenska standardiseringsstrukturen SOU 2007:47 På IT-området kan man inte längre förbise organisationer som IETF, W3C, OASIS och andra, eftersom utveckling av viktiga standarder för Internet och webbrelaterad teknik sker inom dessa och inte inom de formella standardiseringsorganisationer där finns formellt representerat. Mot den bakgrunden bevakar IT-politiska enhet utvecklingen inom ett antal standardiseringsorganisationer för grundläggande Internet- teknik. Också , , Verva och andra myn- digheter deltar mer eller mindre regelbundet i ett antal sådana stan- dardiseringsorganisationer. Man kan också delvis skilja ut en grupp av standardiseringsorga- nisationer som har det gemensamt att de är mellanstatliga organi- sationer med nationell röstning (även om deltagandet kan vara bre- dare), där länderna i huvudsak representeras genom en myndighet. På IT-området är UN/CEFACT en sådan organisation, och egent- ligen också ITU. Om UN/CEFACT därmed ska räknas till famil- jen av formella organisationer är en bedömningsfråga som utred- ningen inte har anledning att ta ställning till. 3.3.1Internetinfrastruktur: IETF/ISOC och W3C Internets infrastruktur möjliggörs av protokoll och standarder som utvecklas av Internet Task Force (IETF). Dessa stan- darder antas av (), med möjlighet att överklaga till ().