sou · GWB3112 · 2008-12-11 00:00:00 — Att bedöma yrkeskunnande för att undervisa i gymnasie- skolans yrkesämnen är en helt annan sak och måste därför ställas i relation till ett visst mått på krav i yrkeskunnandet som är relevant för att undervisa i de ämnen som ingår i den kommande lärarrollen. Yrkeskunnandet måste ge ett mervärde utöver gymnasial yrkesut- bildning och att detta bildar grund för att undervisa i yrkesämnen. synliggörandet, värderingen och erkännandet av kunskap och kompetens måste, som jag ser det, ställas i relation till den verksamhet där validanden ska verka och inte i den verksamhet som validanden lämnar. I detta fall handlar det om att ha kunskaper i undervisningsämnena som är tillräckliga för att tillsammans med lärarutbildning om 90 högskolepoäng kunna skapa undervisnings- situationer med hög kvalitet. Som jag nämnt tidigare kan det finnas ämnen eller kurser inom yrkesämnena där arbetslivserfarenhet inte är tillräcklig utan det krävs teoretiskt kunnande som svårligen kan utvecklas i praxis. Vilka dessa kunskapsområden är synliggörs om utgångspunkten för validering är undervisningsämnena. Jag delar de grundläggande värderingar kring validering som Valideringsdelegationens slutrapport ger uttryck för. I mitt arbete har jag också haft som direktiv att utgå från delegationens erfaren- heter av validering. Den terminologi kring validering som jag använder i utredningen är uteslutande kopplad till Valideringsdele- gationens terminologi och deras tolkningar av dessa. Det ska inte ha någon betydelse var och hur kunskapen har utvecklats. Detta är en naturlig utgångspunkt för mig när det gäller bedömning och värdering av de kunskaper och kompetenser som krävs för att bli behörig till lärarutbildningen med inriktning mot yrkesämnen. Jag ser lika positivt på kunskapsutveckling som skett via formellt lärande som genom arbetslivserfarenhet, eller en kom- bination av dessa. Därför ser jag de olika varianterna på utveckling av kunskap och kompetenser som naturliga vägar in i yrkeslärarut- bildningen. Detta breddar möjligheten för fler individer att få tillträde till lärarutbildningen. Ett sådant system måste också bygga på genomskinlighet så alla tydligt på förhand kan få klart för sig vilka krav som ställs på sökande till lärarutbildningen med en viss ämnes- eller yrkesinriktning. Dagens sätt att hantera validering och tillgodoräknande är svårbegripligt och chansartat för den enskilde individen. Jag använder ibland begreppet yrkeskunnande och ibland ämneskunnande. När det gäller validering är det viktigaste inte att synliggöra yrkeskunskaperna utifrån sin naturliga miljö utan att avgöra om den enskilde individens kunskaper i de kommande undervisningsämnena är tillräckliga för att antas till lärarutbild- ningen. Detta resonemang bygger på att själva lärarutbildningen bl.a. utvecklar förmågan att omsätta det tidigare yrkeskunnandet till undervisningsstoff. Behörighetskraven är förutsättningar för att individen har ämneskunnande för att möjliggöra omvandling av yrkeskunnande till undervisningsstoff. Varje yrke har kärnproblem och kärnsituationer som kan vara utgångspunkter i bedömningsar- betet. Dessa kärnproblem och kärnsituationer inom respektive yrke sammanfaller på olika sätt med de undervisningsområden som utgör ämnen och kurser i den gymnasiala yrkesutbildningen. I samband med bedömning av en individs kunskap och kompetens som kvalifikationskrav för behörighet till lärarutbildning med inriktning mot yrkesämnen måste det, som jag nämnt tidigare, primärt vara undervisningsämnena som blir utgångspunkten för vad som är relevant kunskap och kompetens. Det är kanske sannolikt att dessa överensstämmer med kärnproblem och kärn– situationer inom respektive yrke. kan det vara så att det inom något yrkes kärnproblem och kärnsituationer inte är lika framträdande i en utbildningssituation eller omvänt. Ett problem eller situationer som inte är så framträdande i yrkeslivet får kanske en framträdande roll i utbildningssammanhanget där en elev ska utvecklas från novis mot expert. Alla har inte samma erfarenheter och alla lär inte på samma sätt även om de skulle ha samma erfarenheter. Det innebär för mig att det inte är möjligt att utröna om en individ har tillräckliga ämnes- kunskaper för att antas till lärarutbildningen på grundval av antal år i yrkeslivet. Det måste även finnas nationellt framtagna kvalifika- tionskriterier som säkerställer en acceptabel lägsta kvalitetsnivå på ämneskunskap vid validering av yrkeskunnande och att dessa kvali- fikationskriterier utgår ifrån undervisningsämnena så som beskrivits ovan. För att säkerställa att den blivande läraren undervisar i de kunskapsområden som utbildningen avser är det viktigt att det finns ett samband mellan den föreslagna lärarlegitimationen och provåret, lärarutbildningens inriktning och de kvalifikationskrav som individen bedömts i relation till. Dessa kvalifikationskrav bör då utgå ifrån ämnen, inriktning eller yrkesutgång. Valideringsdelegationen har beskrivit ett övergripande ramverk för validering som innehåller fyra delprocesser. I relation till valide- ring av yrkeskunnande vid ansökan till lärarutbildningen i yrkes- ämnen ser jag att tre av dessa, Översiktliga kompetenskartläggningen, Kompetensbedömning för intyg och Kompetensbedömning för bevis som särskilt intressanta för utredningen. För att få acceptans i såväl arbetsliv som utbildningssystem måste validering ske med en viss precision dvs. underlaget för värdering måste kunna ge möjlighet att visa på individens faktiska kunskap och kompetens i relation till de aktuella undervisningsämnena. Jag ser det också nödvändigt att en sådan validering utmynnar i ett intyg eller bevis som har stor legitimitet i såväl arbetsliv som utbildningssystem. Den språkliga skillnaden mellan intyg och bevis är generellt marginell men av avgörande betydelse i Valideringsdelegationens övergripande ram- verk. De olika begreppen utgör skillnaden mellan utforskande respektive kontrollerande förhållningssätt. Jag tänker mig att den Översiktliga kompetenskartläggningen utgör ett första steg i en valideringsprocess. Kompetensbedömning för intyg eller Kompetensbedömning för bevis ser jag som alternativa valideringsförfaranden som kan utgöra det andra steget. En över- siktlig kompetenskartläggning bildar utgångspunkten för om indi- viden ska gå vidare till en mer fördjupad kompetensbedömning i relation till de nationellt fastställda kvalifikationskriterierna. Den översiktliga kartläggningen har en lägre precisionsgrad och ska vara relativt enkel i sitt genomförande. Kompetensbedömning för intyg eller bevis har som syfte att med ökad precision återge individens faktiska kunnande. Jag vidareutvecklar detta resonemang i mitt för- slag. I avsnitt 8.2 har jag beskrivit ett antal sätt att kategorisera kun- skap. Med ett system för bedömning av särskild behörighet till lärarutbildningen är det viktigt att samma system gäller oberoende av vilket program eller kunskapsområde bedömningen gäller. Ett flertal av de beskrivna sätten att kategorisera kunskap gäller enbart kunskapens form. Ett fåtal har både kunskapsform i kombination med kvalitetsnivå dvs. kvalitativa skillnader inom varje kunskaps- form. De beskrivna modellerna är också olika aktuella . Jag har tidigare konstaterat att har för avsikt att utveckla ett nationellt kvalifikationssystem som ska vara möjligt att koppla till det europeiska nationella referensramverket EQF. När jag ska föreslå ett system för bedömning av yrkeskunnande blir det naturligt att föreslå att detta system för bedömning ska, så långt möjligt, förhålla sig till det europeiska ramverket. – för yrkeskunnande i förändring (SOU 2008:29) menar att det är viktigt för svensk yrkesutbildning att följa arbetet med EQF för att placera in i ett europeiskt perspektiv. Jag menar att även kunskaper och kompetenser utvecklade i såväl icke-formella som informella situationer, i exem- pelvis arbetslivet eller , ökar sin legitimitet om det ingår i eller kopplas till ett sådant gemensamt europeiskt kvalifikations- ramverk. Det bör övervägas om det är möjligt att använda de kunskaps- kategorier och nivåer som anges i detta ramverk direkt. De olika kategorierna och nivåerna behöver dock konkretiseras utifrån hur kunskaper gestaltar sig inom olika yrkesområden. Fördelarna med att utgå ifrån detta ramverk är många, dels finns det redan, det anger nivåer som kan appliceras i såväl utbildningssystem som med utgångspunkt i lärande i arbetslivet, dels bör det få olika aktörers acceptans eftersom det ingår i såväl nationellt som internationellt sammanhang. finns det branscher som förhåller sig till EQF, exempelvis frisörbranschen. Andra branscher med andra väl utvecklade och fungerande system ska dock inte behöva arbeta om dessa utan ska i möjligaste mån överväga att jämföra sina system, och eventuellt koppla dessa till EQF. Om detta realiseras får vi ett system som ger möjligheter till jämförelser. Vi får också ett system som kan ange en lägsta nivå på kunskaper och kompetenser för sär- skild behörighet till lärarutbildningen i yrkesämnen gällande ämneskunskaper oberoende av program och kunskapsområde. Jag ser att en sådan utveckling kan ske . Valideringsdelegationen har i sitt arbete förordat att validering ska utgå ifrån ett mer öppet förhållningssätt vilket anges som utforskande validering. Vid en sådan utgångspunkt görs en bedömning av individens hela kunskap och kompetens inom ramen för valideringen. Valideringsdelegationen beskriver också ett mer kontrollerande förhållningssätt där man följer på förhand fram- tagna kriterier. Jag kan se för- och nackdelar med båda dessa förhållningssätt när det gäller validering till lärarutbildningen i yrkesämnen. Fördelen med ett mer kontrollerande alternativ är att valideringen kan bli effektivare då man endast utgår från att söka efter ett antal kunskaps- och kompetenskriterier. Nackdelen är att man kan förbise kunskaper och kompetenser som är likvärdiga, men inte desamma som de fastställda kriterierna. Fördelen med ett mer utforskande förhållningssätt är det omvända. Som jag nämnt tidigare ska det var möjligt för branscher att koppla redan befintliga bedömningsmodeller till EQF. 11Förslag till förändringar för ökad rekrytering De förslag jag lämnar ska primärt leda till fler alternativa ingångar för att bli behörig och därmed kunna antas till lärarutbildningen med inriktning mot yrkesämnen. I sin förlängning är syftet att fler individer erhåller lärarexamen med inriktning mot yrkesämnen än vad som sker . Att åstadkomma behörighetskrav och ett system som gör lärarutbildningen både mer tillgänglig och samti- digt attrahera andra på arbetsmarknaden är en viktig del i att få fler individer att söka till lärarutbildningen med inriktning mot yrkes- ämnen. Att utgå ifrån lärande som skett i formella såväl som icke- formella och informella sammanhang ger effektivare utbildningstid vilket är ekonomiskt fördelaktigt för både samhälle och individ. Att komma fram till hur det är möjligt att effektivisera utbildningstiden och bibehålla hög kvalitet på de kommande lärarna är en del i mitt uppdrag. Jag har inledningsvis också visat på att behörig- hetsfrågan inte är den enda faktorn som påverkar den stora bristen på yrkeslärare . Hur stor del denna fråga som enskild aspekt påverkar lärarbristen är svår att bedöma. Att det är en viktig aspekt kan konstateras genom den respons jag fått under utredningen vad gäller behörighetsproblematiken. Självklart spelar läraryrkets attraktivitet, arbetsvillkor, löner och studiefinansiering också in när det gäller den enskildes vilja att söka till lärarutbildningen. Studie- finansiering som enskild faktor har lyfts fram vid olika tillfällen i mina möten med avnämare och intressenter av lärarutbildningen. Även formen för hur lärarutbildningen genomförs, exempelvis att individen både kan arbeta och studera har lyfts fram som viktigt. I mitt uppdrag ingår endast att utreda de särskilda behörig- hetskraven med utgångspunkt i lärande som sker såväl formellt, icke-formellt som informellt. Förslag till förändringar för ökad rekrytering En ytterligare möjlighet att effektivisera utbildningstiden är att validera de erfarenheter som många sökande till lärarutbildningen har, exempelvis genom att de arbetat eller arbetar som lärare eller handledare på en arbetsplats. Denna kunskap kan därmed innebära att den studerande inte behöver studera alla delar av lärarutbild- ningen. Sådant görs inom ramen för den pågående satsningen inom Vidareutbildning av lärare som saknar lärarexamen (). Behörighet för denna utbildning har den som saknar behörighet för anställning utan tidsbegränsning och som har förutsättning att uppnå lärarexamen inom ramen för högst 60 högskolepoäng. För att vara behörig för utbildningen krävs dessutom att den sökande är anställd som lärare på en skola. Det sker en validering som kan leda fram till att 30 högskolepoäng tillgodoräknas i det allmänna utbild- ningsområdet. Jag har tidigare konstaterat att det är möjligt att hålla en till- räckligt hög kunskapsnivå i undervisningsämnena med utgångs- punkt i de praktiska och teoretiska kunskaper som en individ kan och har utvecklat genom i huvudsak informellt lärande. Det innebär inte att traditionella studier exkluderas som ingång i en lärarutbildning mot yrkesämnen. Förslagen ska också ge svar på hur ett system för bedömning och dokumentation av yrkeskunnande kan utformas. Ett sådant förslag måste utgå ifrån att ett bedömningssystem ska ha legitimi- tet i såväl arbetsliv, utbildningssystem som hos den enskilde individen. Det ska säkerställa nationell likvärdighet och därmed garantera rättssäkerheten för den enskilde individen. Här har jag konstaterat att EQF kan vara en lämplig utgångspunkt för detta arbete, oberoende av om EQF används direkt eller kopplas till redan befintliga bedömningssystem. I utredningsarbetet är det några aspekter som är särskilt viktiga att beakta när jag lägger förslag till förändringar för dels de särskilda behörighetskraven till lärarutbildningen, dels när det gäller system för bedömning av yrkeskunnande. Hur kan särskilda behörighetskrav formuleras för lärare i yrkes- ämnen så att de öppnar upp möjligheten för fler individer att vara behöriga sökande än i dagens system och som säkrar tillräcklig ämneskunskap? Hur säkerställs en nationell likvärdighet och rättsäkerhet vid bedömning av yrkeskunnande för den sökande? Förslag till förändringar för ökad rekrytering Vilken precisionsnivå måste ett bedömningssystem ha för att ge tillräcklig förutsägbarhet när det gäller kunskap i kommande undervisningsämnen? 11.2Krav på behörighet till lärarutbildning mot yrkesämnen Mitt förslag: För att antas till lärarutbildningen i yrkesämnen är den behörig som utöver grundläggande behörighet har: -godkända resultat från en högskoleutbildning omfattande minst 90 högskolepoäng i relevant ämnesområde, och -kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet, eller -godkända resultat från annan eftergymnasial utbildning om- fattande minst 60 veckors heltidsstudier i relevant ämnesom- råde, och -kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet, alternativt -intyg utfärdat av på bekräftade kunskaper och kompetenser som motsvarar kvalifikationskrav inom sökt ämne/inriktning eller yrkesutgång. 11.2.1Utökat antal ingångar till lärarutbildningen Förslaget förutsätter att genom sitt bemyndigande i 7 kap. 10a§ högskoleförordningen meddelar föreskrifter om vilka områdesbehörigheter som ska gälla för den aktuella utbildningen. De tre alternativa ingångarna ser jag som likvärdiga sätt att ha tillägnat sig kunskaper som krävs för att bli behörig till lärarutbild- ningen i mot yrkesämnen. I dagens system är det i princip endast högskolestudier eller motsvarande som gäller för antagning, alter- nativt att individen läser 180 högskolepoäng i en sammanhållen utbildning. Även om det förekommer validering så är utgångs– punkten att dessa kunskaper tillgodoräknas som kunskaper motsvarande högskolestudier. I realiteten är det många av dem som valideras som inte får tillgodoräknat 90 högskolepoäng utan måste komplettera med högskolestudier i olika omfattning. Förslag till förändringar för ökad rekrytering Att utöka med ett alternativ som tar sin utgångspunkt i kunskaper och kompetenser som inte enbart utvecklats i formella sammanhang utan även utvecklats i icke-formella och informella sammanhang och som inte har krav på tillgodoräknande ger möjlighet för fler att uppnå särskild behörighet än vad som är möjligt . Denna motsvarighet saknas i dagens system. Två av ingångarna, de som utgår från formellt lärande, kräver komplette- ring med yrkeserfarenhet. Den tredje ingången, som utgår ifrån icke-formellt och informellt lärande, inkluderar yrkeserfarenhet. Kvalifikationskriterierna ska vara av sådan karaktär att den sökande som uppfyller dessa, med automatik också uppvisar en kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet. Helt centralt är emellertid att samtliga kriterier för att uppnå särskild behörighet är kända av individen så att vederbörande har en rimlig chans att själv avgöra om hon eller han når upp till kraven. Att utöka alternativa ingångar till lärarutbildningen öppnar för fler individer att söka till utbild- ningen. Utöver de särskilda krav för att antas till lärarutbildningen med inriktning mot yrkesämnen som beskrivs i mitt förslag gäller krav på grundläggande behörighet för högskolestudier. träder följande i kraft angående grundläggande behö- righet: 5 § /Träder i kraft I:2010-01-01/ Grundläggande behörighet till utbildning som påbörjas på grundnivå och vänder sig till nybörjare har den som fått slutbetyg från ett fullständigt nationellt eller specialutfor- mat program i gymnasieskolan och har lägst betyget Godkänt i minst 2 250 gymnasiepoäng inklusive lägst betyget Godkänt i kärnämneskurserna i ämnena svenska eller svenska som andra- språk, engelska och matematik, fått slutbetyg från gymnasial vuxenutbildning och har lägst betyget Godkänt i minst 2 250 gymnasiepoäng inklusive lägst betyget Godkänt i kärnämneskurserna i ämnena svenska eller svenska som andraspråk, engelska och matematik, Förslag till förändringar för ökad rekrytering har en svensk eller utländsk utbildning som motsvarar kraven i 1 eller 2, är bosatt i , , eller och där är behörig till högre utbildning, eller genom svensk eller utländsk utbildning, praktisk erfarenhet eller på grund av någon annan omständighet har förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen. får meddela närmare föreskrifter om kraven i första stycket 3. Förordning (2007:666). 6 § Den som har annat modersmål än svenska, danska, färöiska, isländska eller norska ska ha de kunskaper i svenska som behövs. får meddela närmare föreskrifter om kravet i förstaU stycket.U Den som har finska som modersmål och har haft svenska som ämne i finskt gymnasium eller motsvarande finsk skolform eller mer ska dock anses ha de kunskaper i svenska som behövs. Förordning (2006:1053). Det finns flera eftergymnasiala utbildningar som kan vara relevant grund för behörighet till lärarutbildningen med inriktning mot yrkesämnen. I ett flertal områden, inom exempelvis Barn- och fritidsprogrammet, Naturbruksprogrammet och Omvårdnadspro- grammet, har flera sökanden redan en relevant högskoleutbildning inom sitt yrke. Det finns även andra högskoleutbildningar som kan vara relevant grund för särskild behörighet till lärarutbildningen med inriktning mot yrkesämnen. Det finns ingen anledning att ta bort möjligheten att uppnå särskild behörighet till lärarutbild- ningen genom relevant högskoleutbildning med inriktning mot undervisningsämnen. Med relevant menas att de förvärvade kun- skaperna är nödvändiga som grund för kommande undervisnings- ämnen. Utbildningarna kan jämföras med krav på relevant högskoleutbildning för andra undervisningsämnen inom gymnasie- skolan. När det gäller krav på godkända resultat från en högskoleutbild- ning omfattande minst 90 högskolepoäng i relevant ämnesområde bedöms relevansen av respektive lärosäte. Förslag till förändringar för ökad rekrytering Jag ser också stora möjligheter att det finns såväl KY- som Yrkeshögskoleutbildningar och andra eftergymnasiala påbyggnads- utbildningar som är väl lämpade som grund för läraryrket. De eftergymnasiala utbildningarna, oberoende av om det är hög– skoleutbildningar eller påbyggnadsutbildningar ska dock alltid kombineras med det fastställda kravet på relevant yrkeserfarenhet utifrån de argument jag anger i avsnitt 11.2.4. När det gäller krav på godkända resultat från annan eftergymna- sial utbildning omfattande minst 60 veckors heltidsstudier i relevant ämnesområde, bör Nationella programråd medverka i bedömningen av dess relevans i relation till kommande under– visningsämnen. Om Nationella programråd utvecklar jag i avsnitt 11.5. Det finns kunskaper som ingår yrkesutbildningen som måste erfa- ras i konkreta verklighetssituationer och som inte uppnås genom studier i institutionell miljö. Det handlar också om att tillgodogöra sig den yrkeskultur som gäller i yrkeslivet och som enbart kan erhållas genom arbete i naturlig vardagsmiljö på en arbetsplats. Jag menar att en individ som exempelvis genomgått en gymnasial yrkesutbildning och därefter varit verksam i yrket under har tillräcklig erfarenhet för att kunna fånga den rådande yrkes- kulturen och även utvecklat specifik förståelse för den kärna som finns inom ett yrkesområde. Olika yrken är olika komplexa och behöver därför olika för tillgodogöra sig yrkeskultur och utveckla förståelse för yrkets kärna. Även en arbetsplats storlek, bemanning och vilka arbetsuppgifter den enskilde utför påverkar hur det tar att uppnå förståelse för yrkets kärna. Med kun- skap om hur antagning till lärarutbildningen sker , där lärosä- tena anger krav på yrkeserfarenhet, stärker min tanke att 3–är rimlig omfattning på yrkeserfarenhet i de flesta fall. Detta mått på tid ska inte ses som normerande utan det är upp till respektive Nationella programråd att ange vad som är lämplig tid gällande yrkeserfarenhet inom respektive yrkesområde. Däremot menar jag att en individ som har yrkeserfarenhet, oberoende längd, inte med nödvändighet har de kvalifikationer som behövs för att behärska de kunskapsområden inom den gymnasiala yrkesutbildningen på ett tillräckligt kvalificerat sätt för att under- Förslag till förändringar för ökad rekrytering visa inom yrkesområdet. För att kunna undervisa i den gymnasiala yrkesutbildningen krävs både bredd och djup för att täcka in de kunskapsområden som en yrkesutbildning kräver. Det krävs också att individen utöver kunskaper om vad och hur saker ska utföras, också förstår varför det förhåller sig som det gör. Att ha en utgångspunkt i att bara ange ett antal års yrkeserfarenhet säger inte tillräckligt om individens kunskapsområden eller med vilken kvali- tet individen behärskar sitt yrke. Det är därför den relevanta yrkes- erfarenheten måste kombineras med andra kvalitetsmått eller relevant eftergymnasial utbildning som säkerställer individens kunskap och kompetens. Det är med en sådan utgångspunkt jag utgår ifrån att lärande i arbetslivet kan vara en ingång till lärarut- bildningen utan att sänka ambitionsnivån på god kvalitet i den gymnasiala yrkesutbildningens yrkesämnen. 11.3Kunskapens värde oberoende av hur den förvärvats -En individ som söker till lärarutbildningen med inriktning mot yrkesämnen ska ha rätt att få sina kunskaper validerade av Nationella programråd. 11.3.1Individens rätt till validering av yrkeskunskaper Då den kunskap en individ bär med sig i många fall måste doku- menteras för att det ska vara möjligt att avgöra om vederbörande uppnår kraven på särskild behörighet enligt avsnitt 11.2 är det också rimligt att de individer som söker till lärarutbildning mot yrkesämnen ges möjlighet att genomgå validering. Grundidén med validering utgår ifrån att det inte enbart är for- mell utbildning som är utgångspunkten för att bestämma en indi- vids totala kunnande.