sou · GVB354 · 2008-01-01 00:00:00 — Det barnpornografiska materialet hade sedan överlämnats till några personer i den tilltalades bekantskapskrets. Målsäganden yrkade med anledning av barnpornografibrottet skadestånd för kränkning med . Domstolen fann att den tilltalades förfarande med de barnpornografiska alstren utgjorde en så allvarlig kränkning av målsägandens personliga integritet och avslöjande inför andra människor att yrkat skadestånd fick anses skäligt. I ett annat fall dömde domstolen (tingsrätt) den tilltalade för enbart barnpornografibrott bestående i att ha innehaft bilder av en 15-årig flicka. Den tilltalade hade med sin kamera fotograferat flickan såväl påklädd som naken och också låtit sig fotograferas i samlagsliknande situationer med flickan. Flickan tillerkändes skade- stånd med för kränkning. I en tingsrättsdom fälldes den tilltalade till ansvar för grovt sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt utnyttjande av underårig och grovt barnpornografibrott. Barnpornografibrottet bestod bl.a. i skildring av åtta barn i pornografiska bilder samt överlåtelse och spridning via Internet av nämnda bilder. I målet framställdes skadeståndsyrkande för kränkning dels på grund av barnpornografibrottet, dels på grund av de sexuella övergreppen. Tingsrätten ansåg att skildrande och spridning av barnporno- grafiska bilder visserligen utgör en kränkning mot barn i allmänhet men i första hand utgör det en kränkning av det avbildade barnet. Enligt tingsrättens mening kunde det inte råda någon tvekan om att de skildrade barnen, som i det aktuella fallet hade identifierats och också betraktats som målsägande i den del som gällde barn- pornografibrott, till följd av den tilltalades handlade utsatts för en så allvarlig integritetskränkning att de på grund av barnpornografi- brottet var berättigade till skadestånd. Den tilltalade hade utsatt fem av de åtta barn som skildrats i pornografisk bild även för sexualbrott enligt 6 kap. BrB. Dessa barn yrkade skadestånd för kränkning på grund av såväl de sexuella övergreppen som barn- pornografibrottet. Tre av de avbildade barnen hade inte utsatts för sexualbrott enligt 6 kap. BrB och yrkade skadestånd för kränkning enbart på grund av barnpornografibrott. Tingsrätten framhöll att den vid bedömningen av skadeståndsbeloppens storlek, utöver bildernas innehåll, särskilt beaktat att de, då de spridits i digital form på Internet, finns tillgängliga för Internetanvändare över hela världen och att de med största sannolikhet kommer att finnas på Internet i all framtid. Ett av de tre barnen tillerkändes ersättning med och de övriga två barnen med vardera. Ytterligare ett fall av intresse skall nämnas. I en hovrättsdom , som inte ingår i undersökningen av domar, dömdes den tilltalade för bl.a. grovt sexuellt utnyttjande av underårig och barnpornografibrott. Barnpornografibrottet avsåg skildring av barn i pornografisk bild och innehav av ett flertal sådana bilder. De flesta bilderna hade framställts års barnpornografireform men beträffande ett barn även efter reformen. De bilder som hade framställts hade inte framställts i spridningssyfte. I målet hade fem barn yrkat skadestånd för kränkning på grund av barnpornografibrott; tre av dessa barn hade därutöver framställt yrkande om skadestånd på grund av sexualbrott enligt 6 kap. BrB. – Beträffande det barn, som skildrats (även) , dömdes den tilltalade för sexualbrott enligt 6 kap. BrB genom att ha för- mått barnet att medverka vid skildring av det i pornografisk bild och för barnpornografibrott genom att ha skildrat och innehaft barnpornografiska bilder. Hovrätten ansåg att brotten inneburit ett sådant ofredande av barnet och en sådan kränkning av dess integritet att ersättning för kränkning borde utgå på grund av brotten. – Bilder på detta barn, samt ytterligare två barn, hade också framställts . För dessa gärningar dömdes den tilltalade för sexuellt ofredande med anledning av att han hade för- mått barnen att medverka vid framställandet av bilderna. Då någon spridning eller något spridningssyfte inte förelegat kunde den tilltalade, när det gällde barnpornografibrottet, enbart dömas för innehavet av bilderna. Med hänsyn till att det var den tilltalade som själv hade framställt bilderna och till att han sålunda haft sig väl bekant vilka personer som bilderna föreställde samt med beaktande av vad som anförts i förarbetena till bestämmelsen om barnporno- grafibrott ansåg hovrätten att det i nu berörda fall borde utges kränkningsersättning till de nämnda målsägandena; barnpornografi- brottet fick anses innefatta ett sådant ofredande av barnen som berättigade dem till sådan ersättning. Hovrätten bestämde ersätt- ningarna för kränkning avseende sexualbrotten och barnporno- grafibrotten i ett för allt. – Av samma skäl ansåg hovrätten att den tilltalades innehav av bilder, som han själv framställt eller i något fall erhållit på annat sätt, på ytterligare två barn utgjorde ett sådant ofredande av barnen och en sådan kränkning av deras integritet att det fanns grund för att tillerkänna dem skadestånd för kränkning på grundval av barnpornografibrotten, trots att den tilltalade inte dömdes för framställningen av de aktuella bilderna. Hov- rätten fann att skälig ersättning till dessa barn för kränkning på grund av barnpornografibrottet utgjorde vardera. prövade fyra ären- den gällande ersättning för kränkning vid barnpornografibrott. I tre av ärendena (dnr 2304/2005, 2427/2005 och 3955/2005) hade gärningsmannen tagit pornografiska bilder av barnet och där- efter spridit dessa bilder på Internet. I samtliga fall hade domstolen dömt gärningsmännen för barnpornografibrott och förpliktat dem att utge skadestånd avseende kränkning till de avbildade barnen. tillerkände samtliga barn brottsskadeersätt- ning för kränkning och motiverade besluten på följande sätt. Av utredningen i ärendet framgår att bilderna av N.N. funnits på en mängd olika webbsidor över hela världen och att bilderna sannolikt kommer att vara tillgängliga via Internet . Bilderna har skildrat sexuella övergrepp mot N.N. Det finns inget tvivel om att N.N. genom barnpornografibrottet utsatts för en betydande ärekränkning. Det saknas dock möjlighet att med stöd av brottsskadelagen lämna någon ersättning för kränkning av någons ära. Enligt samma lag kan ersättning däremot betalas till den som fått sin frid allvarligt kränkt. Att på Internet publicera och därigenom sprida bilder med pornografisk innebörd på ett barn innebär enligt Brotts- offermyndighetens mening en sådan allvarlig kränkning av barnets personliga frid att ersättning kan lämnas. I besluten anges att myndigheten, vid bestämmandet av ersätt- ningens storlek vid en fridskränkning av ifrågavarande slag, tilläm- par ett schablonbelopp om . Enligt myndigheten kan ett högre belopp utgå om det föreligger avsevärt försvårande omstän- digheter. Exempel på sådana angavs vara att brottsoffret genom bilderna får sin identitet röjd eller att bilderna innehåller synner- ligen kränkande eller sadistiska inslag. I två av fallen saknades an- ledning att frångå schablonbeloppet om . I ett av fallen fann myndigheten skäl att göra det. Av betydelse var att gärnings- mannen tillsammans med bilderna lämnat uppgifter om flickans namn, ålder och fritidsintresse, vilket kunde underlätta en identifi- ering av henne. Flickan tillerkändes därför kränkningsersättning med . I det fjärde ärendet (dnr 12174/2005) hade en flicka och hennes pojkvän med en digitalkamera filmat när de hade sexuellt umgänge. Sedan en yngling kommit att inneha filmen redigerade han den varefter han spred filmen via Internet till ett antal personer, vilket fick till följd att filmen blev tillgänglig för ett stort antal personer. Vid skadetillfället var flickan . Tingsrätten dömde ynglingen för barnpornografi- brott och grovt förtal och förpliktade honom att utge skadestånd till flickan för sveda och värk samt kränkning. Skadeståndsskyldig- heten begränsades till med hänsyn till skadevållarens ungdom. fann att omständigheterna i fallet var sådana att ersättning för en allvarlig kränkning kunde lämnas för angreppet mot flickans frid såvitt avsåg barnpornografibrottet. Ersättningen bestämdes till schablonbeloppet . Eftersom det inte var visat att flickan hade tillfogats en sådan personskada som krävs för att ersättning för sveda och värk skall kunna utgå lämnades ingen ersättning i den delen. Målsägande är den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada (20 kap. 8 § fjärde stycket RB). Bestämmelsen räknar således med tre alternativa kategorier av målsägande, men de tre angivna fallen utesluter inte varandra. Exempelvis kan den mot vilken ett brott riktar sig också vara den som lidit skada till följd av brottet. I förarbetena har den närmare innebörden av bestämmelsen inte diskuterats. Bestämmelsen anses vara både vag och mångtydig och har därför blivit föremål för diskussion i doktrinen. I förhållande till vissa brott är målsägande- begreppet svårtolkat. Det finns dock numera många vägledande rättsfall och uttalanden i den juridiska litteraturen rörande tolk- ningen av begreppet. Frågan om det barn som avbildats i barn- pornografiskt material kan inta målsägandeställning har inte disku- terats i litteraturen, men däremot i några enstaka domar som ingår i utredningens undersökning. Bakom det första ledet i målsägandedefinitionen (den mot vilken brott är begånget) anser vissa ligga tanken att målsäganderätt bör tillkomma den person som är bärare av det intresse som skyddas genom den straffbestämmelse som gärningsmannen har brutit mot. Genom kriminaliseringen av en viss handlingstyp kan i vissa fall inte endast ett utan ett flertal olika intressen skyddas. Det gäller t.ex. i vissa fall brotten mot allmän ordning. Det brukar här hän- visas till läran om brottets skyddsintresse. Andra talar i stället om läran om brottens angreppsobjekt. Brotten indelas då i brott mot enskild, brott mot allmänheten och brott mot staten. Enligt detta synsätt finns en målsägande endast i fråga om brott som innefattar angrepp mot enskild. Emellertid anses dock i vissa fall då ett brott primärt är riktat mot staten eller allmänheten det kunna vara i så hög grad riktat mot enskild person, att denne blir att behandla som målsägande (Fitger, I Del 2, s. 20:41). Även räckvidden av det andra ledet (den som blivit förnärmad av brott) i målsägandedefinitionen anses oklar. Flera anser dock att det avgörande för målsägandeställning inte kan vara om den en- skilde i det konkreta fallet faktiskt har känt sig kränkt av brottet (Fitger, I Del 2, s. 20:41 f.). Enligt en åsikt skulle som en allmän formel kunna anges att målsägande vid ett visst brott blir den eller de personer som med hänsyn till straffbudets syfte kan anses vara så direkt berörda av brottet, att de framför andra personer inom brottets verkningskrets bör betros med ut- övandet av den offentliga funktion en strafftalan innebär (se ingivet utlåtande av och i NJA 1969 s. 364). har diskuterat om en enskild person i förhållande till brottet otillåtet förfarande med pornografisk bild (16 kap. 11 § BrB) kan tillerkännas målsägandeställning. Enligt straffbestämmelsen skall den dömas som på eller vid allmän plats genom skyltning eller annat liknande förfarande förevisar pornografisk bild på sätt som är ägnat att väcka allmän anstöt. Detsamma gäller den som med posten sänder eller på annat sätt tillställer någon pornografisk bild utan föregående beställning. Enligt råder ingen tvekan om att det förstnämnda förfarandet riktar sig mot allmänheten och att brottet inte kan beivras av en person som tagit anstöt av t.ex. en pornografisk bild som visas i skyltfönster. Däremot synes det enligt möjligt att som målsägande anse enskild person som mot sin vilja påtvingats pornografiska bilder som översänts i t.ex. postförsändelser. Sådant förfarande riktar sig inte mot en större personkrets utan endast mot en person (, Målsägande, 1973, s. 472). I det ovan nämnda utlåtandet av och anges att det möjligen skulle kunna tänkas att målsäganderätt vid brott som otillåtet förfarande med pornografisk bild tillerkändes den mot vilken brottet kan sägas speciellt rikta sig, t.ex. genom att han själv eller en bestämd grupp som han tillhör utpekas som lastbar eller genom att han i en film eller bild visas naken utan sitt med- givande. När det gäller det tredje ledet i målsägandedefinitionen (den som lidit skada av brott) är även räckvidden av detta led föremål för diskussion, eftersom det till stor del täcks av det första ledet. Vissa har hävdat att den som är skadeståndsberättigad på grund av att brott har förövats bör – oberoende av vilka skadeståndsrättsliga regler som gör honom ersättningsberättigad – anses som målsägande, såvida inte särskilda skäl kan åberopas häremot (Fitger, Rättegångs- balken I Del 2, s. 20:42). Vem som i ett visst fall är att anse som målsägande har betydelse i flera avseenden. Den enskilda åtalsrätten, rätten att ange vissa brott till åtal liksom möjligheten att föra talan om enskilt anspråk i an- ledning av brottet gäller i allmänhet endast den som är att anse som målsägande i förhållande till det begångna brottet. Målsäganden kan i anslutning till åtal för brottet framställa yrkanden om enskilt anspråk i anledning av brottet och få skade- ståndsfrågan handlagd i brottmålet (22 kap. 1 § RB). Målsäganden blir då part i rättegången. Oavsett den formella partsställningen in- tar emellertid målsäganden, som i de flesta fall utsatts för någon form av kränkning genom brottet, generellt sett en motsatsställ- ning gentemot den tilltalade i rättegången. Om det kan ske utan väsentlig olägenhet och målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat, är åklagaren skyldig att hjälpa målsäganden att föra talan om det enskilda anspråket. Sedan åklagaren väckt åtal, kan målsäganden biträda åtalet. Det innebär att målsäganden inträder i processen som åklagarens med- part och har vissa möjligheter att agera självständigt i rättegången när det gäller ansvarsfrågan. Om åklagaren har beslutat att inte väcka åtal kan målsäganden i allmänhet väcka enskilt åtal (20 kap. 8 § RB). Om åklagaren lägger ned ett väckt åtal därför att det enligt hans eller hennes bedömning inte föreligger tillräckliga skäl för att den misstänkte är skyldig till brottet, kan målsäganden ta över åtalet (20 kap. 9 § RB). Målsäganden kan i mål om allmänt åtal på egen hand överklaga ansvarsfrågan till högre rätt om åklagaren inte överklagar (20 kap. 8 § RB). Förundersökningskungörelsen (1947:948) innehåller vissa bestäm- melser om bl.a. åklagares informationsskyldighet gentemot måls- ägande. Målsäganden skall underrättas om bl.a. att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott och om möjligheterna att få ersättning enligt brottsskade- lagen. Målsäganden skall också ges information om bl.a. reglerna om stödperson i 20 kap. 15 § och 23 kap. 10 § RB samt om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. Sådan underrättelse och information behöver emellertid inte lämnas om det är uppenbart att det inte behövs eller om det är förenat med betydande svårighet att vidta sådana åtgärder (13 a § första, tredje och fjärde stycket FUK). Nämnda informations- skyldighet behöver således inte fullgöras i fall då den aktuella informationen är onödig för brottsoffret eller i fall då det är praktiskt taget omöjligt att komma i kontakt med den som utsatts för ett brott (prop. 2000/01:79 s. 27, bet. JuU20, rskr. Om brottet är sådant att det kan komma i fråga att förordna målsägandebiträde enligt lagen om målsägandebiträde skall målsäganden underrättas om de regler som gäller för förordnande om målsägandebiträde (13 a § andra stycket FUK). Målsäganden skall tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om bl.a. beslut om att åtal inte skall väckas och tidpunkt för huvudförhandling i målet (13 b § andra stycket FUK). En målsägande skall, så snart åtal har beslutats, underrättas om beslutet (13 d § FUK). När förundersökning har inletts skall under vissa förutsättningar ett särskilt biträde (målsägandebiträde) förordnas för målsäganden. I mål om brott enligt 6 kap. BrB skall ett målsägandebiträde för- ordnas, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde (1 § första stycket första punkten lagen [1988:609] om målsägandebiträde). I mål om sexualbrott föreligger således en stark presumtion för att domstolen förordnar ett biträde. Dom- stolen får underlåta att förordna biträde bara om det är uppenbart att målsäganden saknar behov av biträde. Exempel på detta är om målsäganden redan har ett biträde i målet eller motsätter sig att biträde förordnas (prop. 1987/88:107 s. 37, bet. JuU33, rskr. Målsägandebiträde skall vidare förordnas i mål om brott enligt 3 eller 4 kap. BrB, på vilket fängelse kan följa, eller enligt 8 kap. 5 eller 6 § BrB eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsägan- den har behov av sådant biträde (1 § första stycket andra punkten lagen om målsägandebiträde). Slutligen skall målsägandebiträde förordnas i mål om annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde (1 § första stycket tredje punkten lagen om målsägandebiträde). Förord- nande med stöd av denna bestämmelse skall ske med restriktivitet. Enligt förarbetena skall brottet i det enskilda fallet ha varit av kvalificerat slag och inneburit en svår kränkning av offret. Vidare bör bevisläget och det processuella läget i övrigt vara sådant att man måste räkna med att målsäganden kommer att utsättas för ingående eller pressande förhör. Ytterligare en förutsättning är att målsägandens fysiska och/eller psykiska tillstånd är sådant att han eller hon kan antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt biträde. Om målsäganden har eller har haft en nära relation till den misstänkte, är detta också en omständighet som skall beaktas i sammanhanget. Andra omständigheter av personlig art som kan ha betydelse för om målsägandebiträde skall förordnas kan vara förståndshandikapp, depressioner till följd av brottet eller att målsäganden är särskilt gammal eller ung (prop. 1993/94:26 s. 51, bet. JuU12, rskr. Målsägandebiträdet skall ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden (3 § första stycket lagen om målsägandebiträde). Under förundersökningsskedet skall biträdet förklara för målsäganden hur förundersökningen går till och har rätt att vara med vid alla förhör som hålls med målsägan- den. Vid en eventuell huvudförhandling i målet skall biträdet ge målsäganden ett allmänt personligt stöd, men också bevaka måls- ägandens intressen i såväl frågor om handläggningen som vid måls- ägandeförhöret (prop. 1987/88:107 s. 23 f.). En annan uppgift målsägandebiträdet kan ha är att bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren (3 § andra stycket lagen om målsägandebiträde). 7.3.2Särskild företrädare för barn När det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda fängelse har begåtts mot någon som är , skall en särskild företrädare förordnas för barnet om 1. en vårdnadshavare kan miss- tänkas för brottet, eller 2. det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt (1 § första stycket lagen [1999:997] om särskild företrädare för barn). En förutsättning för att en särskild företrädare skall förordnas är att det kan följa fängelse på det brott som misstankarna avser, dvs. det är inte möjligt att förordna en särskild företrädare i de fall misstanken gäller brott med endast böter i straffskalan. Misstankarna om brott skall vidare vara så starka att det finns anledning att inleda en förundersökning, dvs. att det finns anledning att anta att ett brott har begåtts (prop. 1998/99:133 s. 23 f. och 40, bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49). En särskild företrädare skall inte förordnas om det med hänsyn till barnet är obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det (1 § andra stycket lagen om särskild företrädare för barn). Behov av särskild företrädare kan saknas om barnet med hänsyn till ålder och mognad själv kan ta ställning till frågor om förhör och läkarunder- sökning. För äldre barn torde behovsfrågan i första hand vara bero- ende av relationen till vårdnadshavaren (prop. 1998/99:133 s. 41). Den särskilda företrädaren tar över vårdnadshavarens befogen- het som ställföreträdare i rättsliga frågor som uppkommer under förundersökning och efterföljande rättegång. Företrädaren får dock inte väcka åtal och får heller inte väcka någon skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har väckts (3 § lagen om särskild företrädare för barn). Kränkning av någons person, frihet, frid eller ära Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som inne- fattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära skall er- sätta den skada som kränkningen innebär (2 kap. 3 § skadestånds- lagen). Rätten till kränkningsersättning förutsätter en brottslig hand- ling. Det krävs emellertid inte att skadevållaren faktiskt fälls till ansvar för brott för att kränkningsersättning skall betalas. Det saknar också betydelse att skadevållaren inte kan dömas till straffrättslig påföljd på grund av sin ålder, sinnesbeskaffenhet eller därför att brottet är preskriberat. Avgörande är endast om skadan har vållats genom en viss typ av brottslig handling (prop. 2000/01:68 s. 48, bet. LU19, rskr. Utmärkande för de brott som grundar rätt till ersättning för kränkning är att de innefattar ett angrepp på den skadelidandes personliga integritet, närmast dennes privatliv och människovärde. Ersättningen avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, för- nedring, skam eller liknande som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada. Kränkningsersättningen tar sikte på att ersätta den kränkning som uppkommer just i sam- band med angreppet, medan ersättningen för personskada i form av sveda och värk m.m. avser det efterföljande lidandet. Kränknings- ersättningen syftar sålunda till att kompensera den skadelidande för den kränkning av den personliga integriteten som brottet har inne- burit (prop. 2000/01:68 s. 19 och 48). Angrepp mot annans person avser den kroppsliga integriteten. Hit anses höra t.ex. misshandel och våld mot tjänsteman. Angrepp mot annans frihet avser den enskildes rörelse- och handlingsfrihet. Exempel på sådana brott är människorov och olaga frihetsberöv- ande. Angrepp mot annans frid avser främst den enskildes rätt att få vara i fred och hålla sitt privatliv okänt för andra. Hit hör t.ex. olaga hot och ofredande. Sexualbrotten kan innefatta angrepp såväl mot annans person som mot annans frihet eller frid. Det gäller särskilt våldtäkt och vissa fall av sexuellt tvång. Sexualbrott som inte innebär tvång i straffrättslig mening utgör angrepp mot annans frid och i många fall även mot annans person. Angrepp mot annans ära tar sikte på kränkningar av någon annans anseende eller självkänsla. I första hand avses ärekränkningsbrotten, t.ex. förtal (prop. 2000/01:68 s. 64 f.). För att kränkningsersättning skall betalas krävs att det före- ligger en allvarlig kränkning. Vad som utgör en allvarlig kränkning skall bedömas utifrån samtliga omständigheter i varje enskilt fall. Kränkningsersättningen skall i huvudsak bestämmas utifrån objektiva kriterier, men i särskilda fall kan hänsyn också tas till intensiteten i den skadelidandes upplevelser av kränkningen. Sådana objektiva kriterier anges i 5 kap. 6 § första stycket skadestånds- lagen.