sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Om detta skall fun- gera måste det finnas sanktioner att tillgå mot en part som försvå- rar eller försöker förhala processen i syfte att fördröja ett verkställ- bart avgörande. Sådan obstruktion kan ske på olika sätt. En part kan t.ex. låta bli att svara på förelägganden eller utebli från sam- manträden. Försök till förhalning av processen kan också ske ge- nom att en part på ett sent stadium i processen åberopar nya om- ständigheter eller ny bevisning. Det är inte heller ovanligt att en part på olika sätt försöker få rätten att ställa in eller skjuta upp in- bokade sammanträden eller förhandlingar. Möjligheten till sanktio- ner fyller också en handlingsdirigerande funktion. Att en part blir medveten om risken av att drabbas av en sanktion kan nämligen antas bidra till att parten i större utsträckning försöker följa vad han eller hon ålagts att göra. erbjuder ett antal verktyg som skall motverka obstruktion. Ett exempel på ett sådant verktyg är möjligheten att utfärda tredskodom mot en svarande som uteblir från en förhand- ling eller som låter bli att avge svaromål. I avsnitt 10.6.3 har utred- ningen föreslagit att ett föreläggande om svar även i det alternativa förfarandet skall förenas med tredskodomspåföljd. Möjligheten att utfärda tredskodom bör finnas även vid utevaro från sammanträ- den. I dispositiva tvistemål som handläggs enligt skall parterna kallas att inställa sig till ett sammanträde för muntlig förberedelse vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. När ändringarna i prop. 2004/05:131 träder i kraft kom- mer denna möjlighet att utvidgas till att gälla även andra typer av Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Utredningen föreslår att parterna även i det alter- förfarandet skall kallas till sammanträden vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. Detta bör gälla oav- sett vad som skall avhandlas under sammanträdet. Ett annat verktyg som erbjuder är möjligheten till stupstocksförelägganden. Ett sådant föreläggande kan utfärdas om det är påkallat med hänsyn till hur parten utfört sin talan tidi- gare under målets handläggning, och innebär att parten föreläggs att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis parten åberopar. Efter att den tidsfrist som angetts i föreläggandet har gått ut får parten inte åberopa någon ny omständighet eller något nytt bevis om parten inte gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare. I avsnitt 10.9.3 har utredningen föreslagit att rätten i det alternativa förfarandet skall bestämma en viss tidpunkt då parterna senast skall ha avgett sina slutliga bevisuppgifter. Bevisning som åberopas efter denna punkt skall avvisas, om parten inte gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åberopa beviset tidigare. Den föreslagna bestämmelsen kan jämföras med möjligheten till stupstocksföre- läggande enligt , men går längre än denna eftersom rätten i varje mål skall fastställa en sådan tidpunkt. De skäl som utredningen anfört när det gäller förslaget att införa en tidpunkt för åberopande av bevisning gör sig gällande även be- träffande åberopande av nya omständigheter. Det kan noteras att även stupstocksförelägganden tar sikte på såväl nya omständigheter som ny bevisning. Det är en naturlig följd av att åberopandet av en ny omständighet ofta förenas med åberopande av bevisning till styrkande av omständigheten. Utredningen föreslår mot denna bakgrund att rätten i det alternativa förfarandet även skall be- stämma en tidpunkt då parterna slutligt skall ha bestämt sin talan. Efter den tidpunkten får nya omständigheter åberopas endast om parten gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åbe- ropa omständigheten tidigare. Den tidpunkt rätten bestämmer bör sammanfalla med tidpunkten för slutligt åberopande av bevisning. innehåller även bestämmelser som gör det möjligt för rätten att ålägga en part som gör sig skyldig till vårdslös eller försumlig processföring ersättningsskyldighet för rättegångs- kostnader. Enligt 18 kap. 3 § skall en vinnande part ersätta motpartens rättegångskostnad om rättegången har in- letts i onödan. Det finns även en möjlighet att i en sådan situation bestämma att parterna skall bära sina egna rättegångskostnader. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande 18 kap. 6 § följer att en part som genom vårdslös- het eller försummelse föranlett uppskov i målet eller på annat sätt vållat motparten kostnader, är skyldig att ersätta sådana kostnader oavsett hur rättegångskostnaderna i övrigt skall fördelas. Ersätt- ningsskyldighet kan uppkomma t.ex. i situationer där parten uteblir från en förhandling, låter bli att följa ett föreläggande eller framför invändningar och påståenden som saknar fog. Bestämmelsen torde emellertid tillämpas endast i undantagsfall.TPF56FPT I det alternativa förfarandet skall parterna bära sina egna rätte- gångskostnader oavsett utgången i målet. Det framstår mot den bakgrunden som särskilt viktigt att en part kan få sådana kostnader som har orsakats av motpartens försumliga processföring ersatta. Utredningen anser därför att en motsvarande bestämmelse bör in- föras i det alternativa förfarandet. kan det emellertid vara svårt att avgöra om en viss kostnad är direkt hänförlig till motpar- tens försumliga processföring. Om en part har agerat på ett sådant sätt att handläggningen av målet har fördröjts torde det alltid medföra ökade kostnader för motparten, även om det inte alltid går att avgöra exakt hur stor kostnadsökningen är. Utredningen före- slår därför att det skall vara tillräckligt att en part av försummelse har orsakat dröjsmål i handläggningen för att ersättningsskyldighet skall inträda. Rätten får därefter med beaktande av vilken tidsför- lust försummelsen har orsakat bedöma hur stor andel av motpar- tens rättegångskostnader som skall ersättas. Utredningen har i avsnitt 10.8.1 föreslagit att rätten skall ställa upp tidsfrister för olika processhandlingar och att tidpunkterna för dessa skall anges i tidsplanen. För att garantera att parterna håller de angivna tidsfristerna bör det vara förenat med sanktioner för en part att försitta en sådan tidsfrist. Det ligger närmast till hands att direkt koppla sanktionen till den processhandling som skall företas, så att parten går miste om möjligheten att företa processhandlingen om tidsfristen försitts. En sådan regel torde i de flesta fall kunna tillämpas utan särskilda svårigheter. Om en part t.ex. har framställt en invändning som är oklar eller ofullständig kan parten i tidspla- nen ha ålagts att senast vid ett visst datum utveckla sin invändning för att denna skall beaktas. Om så inte sker prövas inte invänd- ningen och parten kan inte heller framställa samma invändning i ett senare skede av målets handläggning. Även när rätten har ålagt en part att utveckla eller förtydliga en viss omständighet skall omstän- 56TP PT SOU 1982:26 s. 213 f. och Fitger 18:33. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande SOU 2007:26 digheten lämnas utan avseende om föreläggandet inte efterföljs inom angiven tid. Slutligen kan nämnas vad som enligt förslaget skall gälla för vitt- nen som uteblir från ett förhörstillfälle. Utredningen har i avsnitt 10.9.2 föreslagit att parterna skall ansvara för att åberopade vittnen infinner sig till sammanträden. En konsekvens av detta är att det normalt inte blir aktuellt för rätten att föreskriva sanktioner mot vittnen som uteblir. Uteblir vittnet drabbar det i stället den part som har åberopat förhöret genom att bevisningen kan avvisas. Om det finns särskilda skäl för det kan en part emellertid begära att rätten i stället kallar vittnet. I en sådan situation kan rätten använda sig av de sanktioner som föreskrivs i . Utredningens förslag: Bestämmelserna i 13 kap. rättegångsbal- ken om föremål för talan och talans väckande och i 14 kap. om kumulation och om tredje mans deltagande i rättegång bör till- lämpas även i snabbrättegång. Utredningen har tidigare konstaterat att be- stämmelser bör tillämpas även vid snabbrättegång i den mån be- stämmelserna inte strider mot förfarandets syfte och grundprinci- per. När det gäller frågan om vad som skall vara möjligt processuellt sett i en snabbrättegång kan man ha olika synsätt. Man kan å ena sidan anse att ett förenklat alternativt förfarande i möjligaste mån bör vara fritt från processuella krångligheter och att endast de rena, enkla tvistemålen hör hemma där. Å andra sidan kan man hävda att alla tvister bör kunna hanteras i snabbrättegång och att det därför bör finnas möjlighet t.ex. till ändring av talan, genkäromål och ku- mulation även i det alternativa förfarandet. Utredningen bedömer att övervägande skäl talar för den senare lösningen. Om det inte finns möjlighet att lösa sådana processuella frågor inom förfarandet finns det risk för att det uppstår problem när handläggningen av en tvist har inletts och en sådan fråga upp- kommer. I många fall medför reglerna processekonomiska vinster genom att de möjliggör en smidigare handläggning av tvisten. Det torde således främst vara till fördel för förfarandet att rättegångs- balkens regler i nu berörda hänseenden kan tillämpas. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande I 13 kap. finns bestämmelser om föremål för talan och talans väckande. Av bestämmelserna framgår bl.a. i vilka fall fastställelsetalan får föras, under vilka förutsättningar väckt ta- lan får ändras samt att svaranden har rätt till prövning av målet om käranden återkallar sin talan sedan svaranden ingått i svaromål. I kapitlet finns också en bestämmelse om litispendens samt en be- stämmelse om vad som gäller vid överlåtelse av tvisteföremålet. Samtliga dessa bestämmelser bör enligt utredningens uppfattning gälla även i det alternativa förfarandet. Detta medför att någon sär- reglering i dessa frågor inte behöver göras. 14 kap. innehåller bestämmelser om kumula- tion och om tredje mans deltagande i rättegång. Även dessa be- stämmelser bör gälla i det alternativa förfarandet. När det gäller förening av mål krävs dock att förutsättningarna för handläggning i snabbrättegång är uppfyllda för samtliga mål som skall handläggas gemensamt. 10.16Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder Utredningens förslag: Bestämmelserna i 15 kap. rättegångsbal- ken om kvarstad m.m. bör tillämpas även i snabbrättegång. Syftet med att föra en tvistemålsprocess är ofta att få till stånd ett verkställbart avgörande som kan ligga till grund för tvångsåtgärder mot motparten. Om borgenären saknar säkerhet för sitt anspråk har han eller hon ett intresse att snabbt få till stånd en exekutionstitel. Detta gäller särskilt om det kan antas att mot- parten försöker sabotera verkställigheten, t.ex. genom att skaffa undan egendom. För dessa situationer finns i 15 kap. rättegångs- balken bestämmelser om kvarstad och andra säkerhetsåtgärder. Ett förordnande om kvarstad förutsätter bl.a. att borgenären vi- sar sannolika skäl för ett anspråk som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning. Med det sistnämnda avses t.ex. summarisk process eller skiljeförfarande. Ett yrkande om kvarstad kan således framställas såväl under pågående rättegång som innan rättegång eller annat förfarande inletts. I de flesta fall torde det inte medföra några problem att tillämpa reglerna om säkerhetsåtgärder i det alternativa förfarandet. En sär- skild situation uppkommer emellertid om käranden ansöker om stämning med begäran om att det alternativa förfarandet skall till- Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande lämpas och framställer ett interimistiskt yrkande om kvarstad. Rätten får enligt 15 kap. 5 § bevilja en sådan åtgärd utan att motparten bereds tillfälle att yttra sig om för- utsättningarna för kvarstad är uppfyllda och det föreligger fara i dröjsmål. Om det inte finns något tvistlösningsavtal som anvisar det alternativa förfarandet kan rätten i detta skede inte bedöma om förutsättningar finns för att uppta målet till prövning i det alterna- tiva förfarandet. Detta bör dock inte hindra att rätten kan bevilja en säkerhetsåtgärd interimistiskt. Av 15 kap. 8 § rättegångbalken föl- jer att åtgärden skall hävas om talan återkallas eller förfaller. Rätten skall enligt samma bestämmelse vid avgörande av målet pröva om åtgärden skall bestå. Om svaranden inte samtycker till det alternativa förfarandet och käranden inte heller begär att tvisten hänskjuts till ordinärt förfarande är situationen närmast att jämställa med att käranden återkallar talan. Rätten skall därmed i denna situation häva säkerhetsåtgärden. Utredningens förslag: Parterna skall stå sina egna rättegångs- kostnader om de inte har avtalat om annat. Vid övergång från ett förfarande till ett annat skall rättegångskostnadsansvaret av- göras enligt reglerna i det förfarande i vilket målet slutligt av- görs. 10.17.1Parterna skall enligt huvudregeln stå sina egna kostnader Enligt gäller som huvudregel att den tappande parten skall betala den vinnande partens rättegångskostnad. Denna regel sägs ha såväl en handlingsdirigerande som en reparativ funk- tion.TPF57FPT För svaranden anses rättegångskostnadsansvaret utgöra ett incitament att frivilligt göra rätt för sig samt att undvika att fram- ställa oriktiga eller obevisbara invändningar. Rättegångskostnads- ansvaret innebär också en trygghet för en borgenär, som därigenom vet att han eller hon kan framtvinga betalning på gäldenärens be- kostnad om denne inte betalar frivilligt. 57TP PT Se bl.a. m.fl., Rättegång III, s. 280 ff. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande I utredningens direktiv sägs att utredaren, med avsteg från det som gäller i allmänhet för dispositiva tvistemål, skall föreslå regler som innebär att vardera parten står sin kostnad. Det sägs vidare att en sådan ordning är förenlig med den frivillighet och därmed den samarbetsanda som ligger till grund för det alternativa förfarandet. Utredningen ställer sig inledningsvis något tveksam till de argu- ment som framförs i direktiven. Även om förfarandet är frivilligt torde det vara väl optimistiskt att tala om en samarbetsanda mellan parter som står i tvisteförhållande till varandra. När det gäller par- ter som har bestämt sig för att genomgå medling är situationen an- norlunda eftersom medlingen syftar till att få parterna att nå en samförståndslösning. I det alternativa förfarandet handlar det emellertid om att parterna vill få tvisten löst av ett utomstående organ därför att de inte har lyckats nå en lösning på egen hand. Även om utredningen inte fullt ut delar det synsätt som kommer till uttryck i direktiven kan utredningen se vissa fördelar med den reglering som direktiven anvisar. Genom att en part endast riskerar sina egna rättegångskostnader i processen har han eller hon större möjligheter att själv styra över kostnadernas storlek. Det blir där- med också lättare att i förväg överblicka hur höga kostnaderna blir. När parten står inför ställningstagandet att inleda process eller inte behöver han eller hon inte väga in risken för att drabbas av andra rättegångskostnader än sina egna. Risken att få betala motpartens rättegångskostnader är något som kan antas avhålla många resurssvaga parter från att inleda rättegång. I enlighet med vad som sägs i direktiven föreslår utredningen således att parterna som hu- vudregel skall stå sina egna rättegångskostnader. 10.17.2Möjlighet att avtala om annan fördelning av kostnaderna Som framgått ställer sig utredningen något tveksam till om det finns tillräckliga skäl för en reglering som innebär att parterna alltid skall bära sina egna rättegångskostnader. Det kan inte uteslutas att detta minskar förfarandets attraktionskraft. En part som har en stark sak kanske avstår från att välja det alternativa förfarandet ef- tersom detta innebär att han eller hon inte kan få ersättning för sina rättegångskostnader. För den parten kan det vara mer gynnsamt att driva en ordinär process och träffa avtal med motparten om att inte överklaga domen. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Det finns även en risk för att regleringen kan missbrukas. En svarande som har en svag sak kan utnyttja systemet genom att dra på käranden rättegångskostnader som denne inte kan få ersatta. Detta kan i sin tur göra att käranden känner sig tvungen att gå med på en ofördelaktig förlikning för att undvika att den slutliga vinsten i målet äts upp av rättegångskostnaderna. Motsvarande problem kan drabba svaranden. Om en eller flera kärande stämmer en betal- ningsstark svarande på svaga grunder kan denne ibland hellre välja att köpa sig fri med en förlikning än att tvingas dra på sig rätte- gångskostnader som inte ersätts. Ett liknande problem förekom- mer med konkursgäldenärer som inleder processer med svagt underbyggda anspråk. Konkursförvaltare vill givetvis inte låta kon- kursboet överta processen och den som kravet riktas mot har där- med små möjligheter att få ersättning för sina rättegångskostnader. Utredningen anser mot bakgrund av det ovan sagda att det bör finnas en möjlighet för parterna att avtala om annan fördelning av rättegångskostnaderna än den som direktiven anvisar. Parterna kan t.ex. avtala om att regler i stället skall tillämpas. Ett sådant avtal bör kunna träffas i samband med att tvistlösnings- avtal sluts eller sedan tvisten har uppstått. 10.17.3 Fördelningen av kostnader vid byte av förfarande I avsnitt 10.13 har frågan om möjligheten att övergå från ett förfa- rande till ett annat behandlats. Enligt utredningens förslag skall det vara möjligt att gå över från det alternativa förfarandet till ordinär rättegång och vice versa. Eftersom olika regler skall gälla för rättegångskostnader i olika förfaranden aktualiseras vid övergång frågan om hur rättegångs- kostnadsansvaret skall fördelas. Antingen medför bytet att det se- nare förfarandets regler tillämpas för samtliga kostnader, eller också fördelas de kostnader som är hänförliga till tiden före bytet enligt det första förfarandets regler och de kostnader som är hän- förliga till tiden efter bytet enligt det senare förfarandets regler. Om olika regler skall gälla för tiden före respektive efter bytet kan vissa tillämpningsproblem uppkomma. Det ligger förstås i den vinnande partens intresse att så mycket som möjligt av kostnaderna bedöms vara hänförliga till handläggning enligt eftersom parten kan få dessa kostnader ersatta. När det gäller kost- nader för t.ex. arvode till ombud torde det inte alltid vara lätt att Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande avgöra hur stor del av arbetet som är att hänföra till respektive förfarande. Samma problem uppkommer emellertid även vid med- ling. Där skall de kostnader som är hänförliga till medlingen inte ersättas som rättegångskostnader. Syftet bakom denna reglering är dock inte direkt jämförbart med de tankar som ligger bakom det alternativa förfarandet. Medlingen syftar till att få parterna att för- likas och själva grunden för förfarandet är en vilja hos parterna att försöka samarbeta för att nå en sådan lösning. Det är mot bakgrund av detta naturligt att parterna själva svarar för de kostnader som uppkommer under medlingen även om övriga kostnader fördelas enligt vanliga regler. När en tvist övergår från ett förfarande till ett annat sker detta för att parterna vill att de regler som gäller för det senare förfaran- det skall tillämpas på tvisten. Mot bakgrund av detta framstår det som mest följdriktigt att det senare förfarandets regler för rätte- gångskostnader tillämpas fullt ut vid avgörande av tvisten. Därmed undviks också de beskrivna problem som annars kan uppstå med att avgöra vilka kostnader som är hänförliga till vilket förfarande. 10.17.4 Rättshjälp och rättsskydd Förutsättningarna för att beviljas rättshjälp i en rättslig angelägen- het regleras i rättshjälpslagen (1996:1619). För att rättshjälp skall kunna beviljas krävs bl.a. att sökanden är en fysisk person som har ett ekonomiskt underlag som f.n. uppgår till högst . Den sökande skall ha ett behov av biträde utöver rådgivning och beho- vet skall inte kunna tillgodoses på annat sätt. Dessutom skall det vara rimligt att staten bidrar till kostnaderna. I FT-mål och för an- gelägenheter som har uppkommit i näringsverksamhet får rätts- hjälp beviljas endast om det finns särskilda skäl för det. Rättshjälpen är subsidiär i förhållande till rättsskyddsförsäk- ringar. Rättsskydd ingår i nästan alla svenska hem-, villa- och fri- tidshusförsäkringar samt i helförsäkringar av båt och hel-/halvför- säkring av bil. Hur rättsskyddet är utformat framgår av respektive försäkringsbolags försäkringsvillkor. Att rättshjälpen är subsidiär i förhållande till rättsskyddet innebär att den som har en rätts- skyddsförsäkring inte kan få rättshjälp. I stället skall rättsskydds- försäkringen användas. Den som inte har ett rättsskydd som omfattar angelägenheten, men som med hänsyn till sitt försäk- ringsskydd i övrigt, sina ekonomiska och personliga förhållanden Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande borde ha haft det kan beviljas rättshjälp endast om det finns sär- skilda skäl. Denna reglering har tillkommit för att motverka att personer som lever under ordnade och goda ekonomiska förhållan- den avsiktligt väljer bort rättsskyddsmomentet i sina försäkringar. Enligt utredningens uppfattning bör rättshjälpslagen vara till- lämplig även för tvister som handläggs enligt det alternativa förfa- randet. Någon ändring i rättshjälpslagen behövs inte för att uppnå detta. En annan sak är att det sällan är aktuellt med rättshjälp i dis- positiva tvistemål eftersom parterna i sådana mål ofta har eller borde ha haft rättsskyddsförsäkring. I de få fall där rättshjälp ändå kan tänkas komma i fråga torde det gynna staten att parterna väljer det alternativa förfarandet, eftersom ett av syftena med förfarandet är att skapa en snabbare och billigare process. En skillnad gentemot det ordinära förfarandet är fördelningen av rättegångskostnaderna. Enligt 30 § rättshjälpslagen gäller bestämmelser i lag om ansvar för motparts kostnader i rättegång eller annat motsvarande förfarande även i fråga om rådgivningsavgift och kostnader för motparts rätts- hjälpsbiträde. Eftersom en part i det alternativa förfarandet normalt inte har något ansvar för motpartens kostnader har staten i en så- dan situation inte möjlighet att få ersättning för utlagda rätts- hjälpskostnader. Detsamma gäller dock i mål om vårdnad, boende och umgänge. Det kan vidare noteras att detta gäller även i ordinära dispositiva tvistemål där förlikning ingås, även om förlikningen in- nebär att den ena parten efterger sin talan.TPF58FPT Enligt villkoren för många försäkringsbolags rättsskyddsförsäk- ringar gäller att rättsskyddet omfattar bl.a. tvister som kan prövas som tvistemål av tingsrätt. FT-mål är dock undan- tagna. Som villkoren är skrivna skulle således även tvister som handläggs enligt det alternativa förfarandet omfattas. Utredningen ser ingen anledning att befara att försäkringsbolagen kommer att vilja undanta dessa tvister från rättsskyddet. Det torde i stället vara till försäkringsbolagens fördel att parter väljer det alternativa förfa- randet eftersom detta kan antas bidra till kortare handläggningsti- der och minskade kostnader. Det kan i detta sammanhang nämnas att kostnaden för medling vanligen ersätts inom ramen för rätts- skyddet. Detta visar att försäkringsbolagen redan nu är positivt in- ställda till alternativa former för tvistlösning. Utredningen utgår således från att rättsskyddet kommer att omfatta tvister som prö- vas enligt det alternativa förfarandet. 58TP PT Se bl.a. prop. 1996/97:9 s. 170 om problemet med att förlikningar kan ingås i syfte att låta staten stå för kostnaderna. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Utredningens överväganden och förslag: Utredningen föreslår inte någon möjlighet för parterna att påverka vilken domare som skall handlägga målet.