sou · GVB39 · 2008-01-01 00:00:00 — I den generella servicen från SI bör ingå nyhetsbrev och annan allmän information, bokpaket med de senaste utgåvorna av läro- medel och referenslitteratur samt tillgång till råd från institutet och från en akademisk institution i enligt vad vi föreslår nedan (s. 87). Berörda institutioner, lärare och studenter bör också kunna knytas till (jfr s. 23) och härigenom få informa- tion som kan stimulera insatser i Sverigefrämjandet. Från svensklärare omvittnas betydelsen av regelbundet åter- kommande konferenser där lärarna dels kan få möta kollegor från andra orter och länder, dels få information och stimulans från i frågor och inom områden av betydelse för verksamheten. SI bör, i samverkan med berörda utlandsmyndigheter och med utnyttjande också av Nordiska resurser, eftersträva att sådana konferenser ordnas regionalt . Inbjudan till konferenserna bör vara en del av institutets generella service. Studenter och lärare från andra universitet än de prioriterade bör också kunna delta i SI:s sommarkurser men då i första hand som betalande. När det gäller de prioriterade universiteten ska enligt vårt förslag grunden för stöd vara överenskommelser mellan SI och respektive universitet. Beslut om stipendier och om deltagande i kurser och konferenser bör emellertid även i fortsättningen grundas på indivi- duella bedömningar och institutet bör självt få göra avvägningen mellan institutionellt och individuellt stöd. SI:s stöd till universitet med svenskundervisning fördelas på en rad ändamål relaterade till undervisningen, vilka ofta hanteras var för sig. Självklart måste en viss diskussion kring konkreta behov och önskemål föras på förhandlingsstadiet, men stödet bör enligt vår mening sedan ges i så allmänna termer som möjligt och exempelvis utan någon fördelning mellan personella och materiella resurser. Med undantag för vad som rör särskilda insatser i Sverigefrämjandet (se nedan) bör således de ansvariga ha frihet att bedöma hur anvisade medel bäst utnyttjas. En viktig del av SI:s stöd till prioriterade universitet bör även i fortsättningen vara att bistå de universitet som så önskar med rekrytering av lärare och andra resurspersoner från . Lekto- rer med förordnande för ett eller flera läsår kommer rimligen även i fortsättningen att vara den viktigaste kategorin, men institutet bör alltefter lokala behov och önskemål förmedla även gästlärare på olika nivåer och assistenter på doktorandnivå liksom författare, översättare och andra slags specialister för seminarier och föreläs- ningar. I SI:s informationsverksamhet dominerar självklart material på utländska språk. Vi vill påpeka att svenska versioner av olika publi- kationer har stor betydelse för lärare och studenter i svenskunder- visningen och anser det angeläget att institutet vid beslut om språkversioner tar hänsyn till denna del av sitt ansvarsområde. Vi har ovan (4.3) föreslagit att en prioriteringsgrund ska vara olika institutioners förutsättningar att medverka i utåtriktade insatser inom Sverigefrämjandets ram. Det är viktigt att sådan medverkan ses och utformas som en tilläggstjänst. Insatserna kan förhopp- ningsvis stimulera och berika undervisningen, men de får inte inkräkta på den. Modellen måste därför förankras i en överens- kommelse med respektive universitet och stödet till utåtriktade insatser måste hållas skilt från stödet till den reguljära verksam- heten. Förekomsten av lärare med svensk bakgrund är självfallet en faktor av betydelse vid urvalet av institutioner för detta slags stöd. Vi anser det emellertid viktigt att sådana lärare kan knytas till Sverigefrämjandet också utan att institutionen som helhet engage- ras. Vi bedömer detta som relevant i första hand för institutioner där en lärare mer eller mindre ensam representerar en anknytning till . Vi föreslår därför att den som efter förmedling av SI en gång har anställts som lektor vid ett utländskt universitet ska kunna få ett uppdrag av institutet att medverka i det allmänna Omfattningen och karaktären av detta slags medverkan måste i varje enskilt fall överenskommas med respektive universitet. De kompetenskrav som en främjanderoll ställer måste givetvis beaktas, och vid nyrekrytering måste förberedelserna för utlandsarbetet ta sikte också på insatser i utåtriktad verksamhet. Ersättning till och förmåner för lektorer Som framgått ovan (s. 22) får en lektor som förmedlas av SI ett rese- och expensbidrag. Detta bidrag är avsett dels att täcka vissa merkostnader som följd av utlandstjänstgöringen, dels att, där det är nödvändigt av rekryteringsskäl, kompensera en med svenska mått låg lön från respektive universitet. Vi anser det orimligt att i ett och samma bidrag förena dessa skilda syften. Det är enligt vår mening naturligt och nödvändigt att anpassa formerna för de berörda slagen av ersättning till en ordning som är mera normal i statlig verksamhet. En lektors faktiska kostnader för resor, dubbel bosättning m.m. bör täckas i enlighet med vad som tillämpas inom exempelvis utrikesförvaltningen, som den kompensation för låg inhemsk lön som kan behövas bör ges i den form som är normal som ersättning för arbete, dvs. Vi föreslår således att rese- och expensbidraget avskaffas. SI bör utarbeta en ordning för ersättning för faktiska merkostnader för resor, bostad m.m. som anknyter till vad som gäller för utsända. I de fall det är nödvändigt att förstärka en av institutet förmedlad lektors lön från respektive universitet bör vederbörande anställas också av institutet och få sin ersättning i form av lön. Att en person kan ha två arbetsgivare – en svensk och en utländsk – för i princip samma uppgifter är av naturliga skäl inte förutsett i regelverket. Vi ser emellertid denna ordning som nödvändig för att formerna för lektorernas ersättning från ska kunna normaliseras. Det kan också erinras om att en liknande ordning förekommer i fråga om de finska utlandslektorerna (se s. 69). Vi utgår från att det ska vara möjligt att utforma särskilda regler för anställningsvillkoren för berörda svensklektorer och förutsätter att detta kan göras i beredningen av våra förslag. En utgångspunkt måste vara att SI – utan hinder av lagen om anställ- ningsskydd (LAS) och därtill knutna föreskrifter – i varje enskilt fall ska kunna anpassa anställningen vid institutet efter vad som gäller för anställningen vid . De lektorer som SI förmedlar betraktas som utlands- svenskar och hamnar därmed i olika avseenden utanför det svenska trygghetssystemet. Att utlandsarbetet inte tillgodoräknas för pension i har länge varit en omständighet som försvårat rekryteringen till lektorat. Genom och utvidgning har trygghetsfrågan för åtskilliga lektorer kommit i ett nytt och bättre läge; med medlemskapet i unionen följer ju en förpliktelse att likställa arbetstagare från andra medlemsländer med landets egna. Samordningsregler garanterar också förmånerna för den som flyttar mellan medlemsländer. Gapet i förmånshänseende mellan å ena sidan de nya EU-länderna, å andra sidan och andra västeuropeiska länder är dock fortfarande stort. För lektorer i länder utanför EU kvarstår också problemet oförändrat. Vi anser det angeläget att medverka till en lösning av trygghetsfrågorna, eftersom det är av väsentlig betydelse för rekryteringen av kvalifi- cerade lektorer. Enligt 2 kap. 2 § socialförsäkringslagen (1999:799) ska den som är utsänd till ett annat land av en statlig arbetsgivare för att arbeta för dennes räkning anses vara bosatt i under utsändnings- tiden. I 4 § finns en motsvarande bestämmelse avseende bistånds- arbetare som är anställda av trossamfund eller ideella organisa- tioner. Vi anser att de av SI förmedlade lektorerna gör insatser för som är jämförbara med dem som görs av de nämnda kate- gorierna utlandsarbetare. Med vårt förslag ovan kommer de lekto- rer som anställs av SI att omfattas av bestämmelsen i 2 kap. 2 §. Principiellt är det emellertid enligt vår uppfattning angeläget att samtliga av institutet förmedlade lektorer jämställs med de berörda kategorierna i fråga om sociala förmåner. För detta krävs att social- försäkringslagen kompletteras med en bestämmelse av innebörd att arbete vid en utländsk institution ska betraktas som utfört för svensk räkning även när en person – utan att vara anställd vid en svensk myndighet – har fått sin anställning vid den utländska insti- tutionen efter förslag av en sådan myndighet. Eftersom en större översyn av socialförsäkringssystemet förestår, lägger vi inte fram något konkret förslag till lagbestämmelse utan föreslår att detta görs inom ramen för denna översyn. Det har förekommit att en arbetsgivare, i samband med att en lärare fått tjänstledigt för arbete som lektor vid ett utländskt universitet, medgivit att tid för utlandsarbete räknas som pensionsgrundande. Den lagreglering vi förordat bör stimulera kommuner, högskolor och andra arbetsgivare att göra en sådan positiv värdering av arbete i svenskundervisning i utlandet och därmed också att ta på sig de kostnader som är förenade med att låta en lektor under utlandsarbetet omfattas av det trygghetssystem som gäller för hans eller hennes bottentjänst. I de fall detta inte är möjligt finns enligt vår bedömning ingen annan lösning än att SI, efter prövning av behoven i det enskilda fallet, får bekosta indivi- duella försäkringar som kompletterar de förmåner som respektive lektor erbjuds i värdlandets system. De föreslagna anordningarna i fråga om sociala förmåner är enligt vår mening av största betydelse för att svenskundervisningen och de som arbetar där verkligen ska betraktas som integrerade i Sverigefrämjandet. kan kostnaderna inte täckas inom ramen för SI:s tillgängliga resurser (se vidare kap. 6). Samverkan med högskolan i Lektorer som rekryteras från har ofta ingen eller begränsad erfarenhet av undervisning på universitetsnivå. Svensklärare över huvud taget saknar inte sällan kollegor som kan fungera som boll- plank i frågor som rör ämnet. SI kan inte förutsättas ha heltäckande kompetens i de pedagogiska, metodiska och andra akademiska frågor som lärarna ställs inför. För dem som undervisar i svenska på högskolenivå i andra länder bör det också allmänt vara av värde att få en bättre kontakt med den svenska högskolan och det utvecklingsarbete av betydelse även för utlandsundervisningen som bedrivs där. Vi föreslår mot denna bakgrund att SI får i uppdrag att söka utforma en ordning där en eller flera institutioner vid svenska universitet åtar sig en stöd- och rådgivningsroll i förhållande till svensklärare vid utländska universitet. En starkare koppling av utlandsundervisningen till den svenska högskolan är enligt vår mening angelägen också i andra avseenden. Det finns således skäl att utveckla forskning som rör eller anknyter till frågor och problem i undervisningen i svenska utomlands. Ökade kontakter mellan berörda svenska och utländska institu- tioner kan stimulera forskning med sådan inriktning. Nära sam- band med detta har frågan om rekrytering till lektoraten. Vid en jämförelse med övriga nordiska länder är för svensk del det låga antalet lektorer som har doktorsexamen eller är doktorander påtag- ligt. Enligt vår uppfattning bör SI i samband med ledigkungörande av lektorstjänster vid utländska universitet vara mera aktivt när det gäller att stimulera personer som är verksamma vid berörda högskoleinstitutioner i att söka sig till utlandsarbete. Antalet doktorander inom det berörda området ger enligt vår bedömning anledning till optimism i fråga om möjligheter till sådana rekryteringar. Inom ramen för SI:s olika stipendieordningar kan stöd ges till enskilda svenskstudenter för kortare eller längre studievistelser i . Vid många universitet med svenskundervisning finns också möjligheter för dem som läser svenska att delta i utbyten med svenska universitet. Det har framkommit att svenskstudenter i sådana sammanhang ofta förs samman med andra utländska studenter på ett sätt som inte gynnar deras förkovran i svenska. Det är självklart av intresse att berörda studenters möjligheter att förbättra sina kunskaper i svenska tas till vara i samband med utbyten eller stipendievistelser i . Vi utgår från att SI fäster berörda lärosätens uppmärksamhet på detta. SI har i första hand inom Visbyprogrammet kunnat stödja sam- arbete mellan utländska institutioner med svenskundervisning och svenska högskoleinstitutioner. Vi anser att det i högskolans internationalisering finns skäl att ta fasta på det Sverigeintresse som svenskundervisningen vid utländska universitet skapar och samti- digt stärka denna undervisnings förankring i och kontakter med . SI bör därför inom ramen för olika stödordningar upp- märksamma projekt som innefattar samarbete mellan institutioner med svenskundervisning i andra länder och svenska institutioner inom olika berörda områden. Svenskundervisningen i andra länder lägger en grund för utbildning av översättare och därmed för att stärka den svenska litteraturens närvaro i berörda länder. Kontakter med svenska författare och med det svenska litterära livet är naturliga inslag i undervisningen. Det är uppenbart att fördelar står att vinna om sådana inslag kombineras med presentationer av svensk litteratur för en vidare publik. Den föreslagna ordningen att vissa svenskinstitutioner ska få en uttalad roll i Sverigefrämjandet bör därför kunna få särskild betydelse inom litteraturområdet. Sambandet mellan litteraturstödet och stödet till svenskunder- visning är enligt vår mening ett starkt skäl för att ansvaret för litteraturfrämjande insatser ska ligga hos SI. Vi noterar med till- fredsställelse att sambandet mellan de två verksamheterna har förstärkts inom institutet genom att båda nu hör till Avdelningen för relationsskapande verksamhet. Seminarier med och gästföreläsningar av professionella översät- tare och författare är medel att stimulera studenter att intressera sig för översättning. SI bör, som vi redan berört (s. 84), bistå med förmedling av specialister. Där så är möjligt inom institutets stipen- dieprogram bör studenter med inriktning på översättning kunna prioriteras. Det bör också övervägas att genom särskilda korttids- stipendier ge studenter med denna inriktning möjligheter till direkta kontakter inte bara med en svenskspråkig miljö utan även med den svenska litterära världen. SI bör enligt vår mening liksom ha det övergripande ansvaret för det statliga stödet till svenskundervisning i andra länder för icke-svenskar. Detta markeras genom överföring till institutets anslag av alla medel i statsbudgeten som avser stöd till sådan undervisning (s. 75). Vi förutsätter att SI och även i fortsättningen samverkar i former som gör att respektive organisations kompetens och resurser tas till vara på bästa sätt. Den kartläggning av den samlade svenskundervisningen som vi förordar (s. 75) kan ge anledning till justeringar i arbets- fördelningen. I vart fall bör SI ha ansvaret för stöd till undervisning som bedöms ligga på högskolenivå, även om den inte anordnas av ett universitet eller en högskola. Vi anser det givet att SI även fortsättningsvis ska ha en rådgi- vande vars ledamöter i huvudsak hämtas inom högskolan. Utöver att medverka vid bedömningen av sökande till lektorat bör nämnden ta del i prioriteringsdiskus- sionerna. Med den ordning vi föreslår måste olika universitets förutsättningar att tillgodose svenska intressen och kvaliteten i deras verksamhet bedömas mer systematiskt än . Sådana inomvetenskapliga bedömningar blir ett nödvändigt komplement till de allmänna bedömningar från främjandesynpunkt som utlands- myndigheterna och SI-kansliet gör. Vi ser här en viktig roll för en rådgivande nämnd med utbildnings- och forskningsexpertis. Efter mönster av det organ som fullgör motsvarande uppgifter i kan nämnden med fördel innehålla inte bara nordister. Också personer med kompetens inom andra språkområden och med kunskap om berörda kulturer och universitetsmiljöer kan bidra till underlaget för prioriteringar. Det är även viktigt att nämnden innehåller personer med erfarenhet av arbete som lektor i utlandet. Enligt regeringens uttalande i budgetpropositionen (prop. 2006/07:1 Utgiftsområde 5 s. 30) tillhör Sverigefrämjandet utrikesförvaltningens huvuduppgifter. Stödet till svenskundervis- ning måste ses och behandlas som en integrerad del av det allmänna Sverigefrämjandet. Detta ger utlandsmyndigheterna en viktig roll i sammanhanget. Inom ramen för sitt uppdrag att följa utvecklingen inom ansvarsområdet måste en utlandsmyndighet bevaka också svenskundervisningens situation och informera SI om förhållanden av betydelse, exempelvis planer på etablering eller avveckling av verksamhet. Vidare måste utlandsmyndigheterna ge institutet underlag när det gäller att bedöma orter, universitet och institu- tioner från allmän främjandesynpunkt. Institutioner med svenskundervisning är redan på många håll viktiga samarbetsparter till utlandsmyndigheterna i Sverigefräm- jandet. Av våra enkäter framgår dock att förhållandena skiftar mellan olika länder och regioner. Många såväl utlandsmyndigheter som institutioner ger uttryck för uppfattningen att mer skulle kunna göras för att ta vara på svenskundervisningen som en resurs i Sverigefrämjandet. Vi delar denna uppfattning. Av grundläggande betydelse är att utlandsmyndigheterna – och då menar vi inte bara ambassader och generalkonsulat utan också konsulaten – uppmärksammar svenskundervisningen genom besök, inbjudningar och information. Många har vid våra kontakter vittnat om betydelsen av att berörda institutioner och lärare även på relativt enkla sätt blir sedda av företrädarna för det officiella . Att skänka lästa dagstidningar till en närbelägen svensk- institution är ett enkelt och föga resurskrävande sätt för en utlandsmyndighet att stödja svenskundervisningen. Det måste också betonas att de studenter som läser och läst svenska är en resurs som utlandsmyndigheterna bör ta tillvara för olika aktiviteter. som studenterna utgör en lättillgänglig extra arbetskraft med intresse för kan de kontakter med levande svenska som de får genom sådana aktiviteter bidra till att utveckla och underhålla deras språkkunskaper. Utlandsmyndigheterna måste mer systematiskt fundera över när och hur en Sverigefrämjande aktivitet kan berikas genom samver- kan med eller medverkan av en institution med svenskunder- visning. Vi har redan (s. 88) pekat på litteraturen som ett naturligt område för samverkan – i samband med marknadsföring av över- sättningar, författarbesök, bokmässor etc. Också i samband med utställningar och andra slag av Sverigepresentationer kan en sam- verkan vara naturlig. Seminarier på olika teman rörande svensk kultur eller det svenska samhället kan vara till nytta såväl för studenter som läser svenska som för en bredare publik. Som framgått ser vi olika institutioners förutsättningar att medverka i Sverigefrämjande insatser riktade till en bredare publik som en faktor av betydelse vid prioriteringar mellan universitet och förordar att ett särskilt stöd ska kunna utgå för sådan medverkan (s. 82 och 84). Detta bör kunna spela en särskild roll på orter och i regioner på avstånd från utlandsmyndigheternas närområden. De utvalda institutionerna bör kunna fungera som miniambassader när det gäller att sprida kunskap om svensk kultur och det svenska samhället och också om svensk högre utbildning och forskning. I länder där flera institutioner blir aktuella för sådana uppgifter bör de ingå i ett nätverk som hålls samman av respektive utlandsmyn- dighet. I sådana nätverk kan givetvis också konsulat och svensk- organisationer med förutsättningar för främjandeinsatser inklu- deras. Det är viktigt att utlandsmyndigheterna känner ett ansvar för att, då så är naturligt och lämpligt, koppla ihop svenskinstitu- tionerna med andra aktörer i Sverigefrämjandet liksom med lokala eller regionala arrangörer av olika evenemang. Mot denna bakgrund anser vi det viktigt att svenskundervis- ningen uttryckligt markeras som ett arbetsområde för utlandsmyn- digheterna. Vi har med förvåning noterat att de delar av instruk- tionen för utrikesrepresentationen (1992:247) som rör Sverige- främjande enbart handlar om kommersiellt främjande. Utlands- myndigheterna åläggs i instruktionen att biträda de organisationer som svarar för handels-, investerings- respektive turismfrämjande, men det allmänna Sverigefrämjandet och samarbetet med SI lyser med sin frånvaro. Denna obalans måste enligt vår uppfattning rättas till på ett generellt plan. Vid en sådan komplettering av instruktionen bör utlandsmyndigheterna åläggas att biträda SI med underlag för beslut om stöd till svenskundervisning, liksom att samverka med och inom ramen för sina resurser stödja de univer- sitet som får sådant stöd. behov av resurser för detta ändamål beaktas i UD:s verksamhets- planering. De övergripande bedömningarna av olika orter från främjande- synpunkt måste göras av respektive ambassad, i förekommande fall efter samråd med generalkonsulat. Ansvaret för samverkan med universiteten får efter överenskommelse fördelas mellan berörda utlandsmyndigheter med hänsyn till vad som är praktiskt. I har generalkonsulatet i av tradition ett sam- ordningsansvar för stödet till svenskundervisning i hela landet. Vi ser ingen anledning att ändra på detta förhållande. I det praktiska främjandearbetet bör dock även för del en arbetsfördelning göras på geografisk grund. I har ambassaden och CCS, som ju är en del av SI, ett nära samarbete inom ramen för den lokala främjargruppen. Vi ser det som naturligt att CCS liksom håller i lärarkonferenser och andra kontakter med universiteten. 6 Resurser och genomförande Syftet med vår utredning kan sägas vara att skapa förutsättningar för ett mer effektivt utnyttjande av de resurser som står till förfo- gande för stöd till svenskundervisning, i princip oberoende av hur stora eller små dessa är. Det går givetvis inte att slå fast att en viss nivå på stödet är nödvändig. kan vi inte låta bli att konstatera att satsning på stöd till det egna språket utom- lands, sett i förhållande till verksamhetens omfattning, framstår som skäligen blygsam vid en jämförelse med de nordiska grann- länderna och (s. 72). Våra förslag innebär i olika avseenden ökade krav på SI. En utveckling av dialogen med utländska universitet för att hävda intressen ökar kraven på den personal som arbetar med stödet till svenskundervisning. Att institutioner och lektorer ska kunna knytas närmare till Sverigefrämjandet ökar såväl trycket på medel för främjandeinsatser som de personal- och ekonomiadmi- nistrativa kraven på institutet. bör den koncentration och den generalisering av formerna för stödet som vi föreslår underlätta vissa omfördelningar inom ramen för befintliga resurser. Omvandlingen av delar av expensbidraget till lön innebär också nya medelsbehov: Ersättningen till lektorerna måste ökas för att kompensera den inkomstbeskattning som blir en följd av föränd- ringen och kostnaderna för tillkommande sociala avgifter måste täckas. Med utgångspunkt i dagens expensbidrag och antal lektorer (24) i berörda länder (14) har SI uppskattat kostnadsökningen till . Om institutet också ska kunna bekosta försäkringar för lektorer som inte är anställda av institutet, ökar medelsbehovet ytterligare. Vi utgår från att SI i sitt yttrande över vårt betänkande gör en bedömning av det samlade medelsbehovet. Vi vill understryka att de kostnader som är förenade med en lösning av svensklektorernas trygghetsfråga är sådana som den enskilda lektorn direkt eller indirekt har burit själv, antingen genom egna försäkringar eller genom att avstå från trygghets- förmåner och framtida pensionsinkomster som arbete i skulle ha gett. Den aktuella kostnadsökningen är i detta perspektiv nödvändig för att de av SI förmedlade lektorerna ska inlemmas i Sverigefrämjandet på ett sätt som är motiverat med hänsyn till deras insatser och för att kvalificerade personer ska kunna rekry- teras till dessa befattningar.