sou · GWB33 · 2008-02-28 00:00:00 — Så var exempelvis fallet i det nämnda s.k. videomålet (NJA 1992 s. 594) där visningen ansågs ha förmedlat den felaktiga och för den filmade kvinnan ned- sättande uppgiften att hon hade gått med på att bli filmad. Det finns även senare exempel på fällande domar för smygfotografe- ring, där bestämmelser får sägas ha pressats hårt i syfte att uppnå materiell rättvisa. En utveckling i den riktningen inom straffrätten är betänklig från legalitetssynpunkt. När det särskilt gäller spridning av bilder av nu angivet slag har den tekniska utvecklingen bidragit till att bilderna kan få en snabb och omfattande spridning som kan vara i princip omöjlig att stoppa. Det får anses vara en brist i skyddet för den personliga integriteten att enskilda i många fall inte kan stoppa spridning av sådan mycket privat information. Behovet av lagstiftning kan därför inte bara sägas avse olovlig fotografering utan även, i fall av angivet slag, spridning av bilderna. Till skillnad från smygfilmning som är helt oreglerad och alltså i princip tillåten även i mycket integritetskränkande fall, kan som nämnts integritetskränkande spridning av uppgifter till viss del förhindras genom bestämmelserna om förtal och förolämpning samt även genom bestämmelserna i personuppgiftslagen. Eftersom det således redan finns bestämmelser som begränsar möjligheterna att sprida kränkande uppgifter bedömer kommittén att behovet av lagstiftning i dessa fall inte är riktigt lika starkt som i fråga om fotografering och filmning som sker utan samtycke. 7.3.2Tidigare överväganden om fotografering och spridning av bilder Frågor om integritetsskydd i samband med bl.a. fotografering och spridning av information har varit föremål för utredning och för behandling i med anledning av motioner. integritetsskyddskommitté ägnade sig huvudsakligen åt frågor om missbruk av upplysningar om enskilds privata angelägen- heter som anskaffats på ett obehörigt sätt. Kommitténs överväganden och förslag Fotografering och integritet (SOU 1974:85) föreslog kommittén bl.a. en reglering av TV-övervakning. Den nuvarande lagstiftningen om allmän kameraövervakning baseras till stor del på kommitténs förslag. Kommittén föreslog även en kriminalisering av olovlig respektive otillbörlig fotografering. Förslaget innebar att det skulle vara straffbart att utan samtycke dels fotografera någon i dennes bostad eller i anstalt (olovlig fotografering) och dels fotografera någon som befinner sig på annan skyddad plats om fotograferingen uppenbarligen är kränkande (otillbörlig fotografering). Regeringen ansåg emellertid att det var svårt att ta ställning till vilka åtgärder som behövde vidtas mot olovlig och otillbörlig fotografering innan det gick att överblicka i vad mån det var möjligt att ingripa mot spridning av fotografier och annan information om enskildas privata förhållanden (prop. 1975/76:194 s. 6). Regeringen ville därför avvakta kommitténs ställningstagande i denna del innan åtgärder mot fotografering vidtogs. I sitt slutbetänkande Privatlivets fred (SOU 1980:8) var kom- mitténs ledamöter eniga om att det befintliga skyddet för den personliga integriteten i fråga om spridning av bilder och annan information om privata angelägenheter inte var helt tillfreds- ställande. Ledamöterna hade emellertid olika uppfattningar om hur frågan skulle lösas, och i slutbetänkandet lades fram tre olika förslag om hur skyddet kunde förbättras. Självsaneringslinjen menade att behovet av förändringar inte var större än att pressens självsanerande verksamhet borde få fortsätta att utvecklas medan Ersättningslinjen föreslog en förbättrad möjlighet till skadestånd, antingen inom ramen för pressens självsanerande verksamhet eller genom att möjligheterna till ideellt skadestånd utökades på så sätt att kravet att skadan måste ha orsakats genom brott slopades (SOU 1980:8 s. 113). Några tankar på att införa ett fotograferings- och spridningsförbud som skulle gälla enbart utanför det grundlagsskyddade området synes inte ha funnits. Lagstiftnings- linjen slutligen föreslog att skyddet för den personliga integriteten skulle förstärkas genom att kränkningar av privatlivets fred kriminaliserades. Kommittén föreslog att bestämmelsen även skulle omfatta de grundlagsskyddade mediernas verksamhet och därför föras in i tryckfrihetsförordningens så kallade brottskatalog. Med hänvisning till att kommittén var splittrad och att lagstiftnings- linjens förslag skulle få sin största betydelse på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området, överlämnade regeringen betän- Kommitténs överväganden och förslag kandet jämte remissyttrandena till för vidare överväganden. , som hade tillkallats 1977 för att utreda frågor om en ny yttrandefrihetsgrundlag, avrådde i sitt betänkande yttrandefriheten (SOU 1983:70) från att genom generell lagstiftning förstärka integritetsskyddet och ansåg att det allmänna borde fortsätta att visa förtroende för pressens självsane- ringsverksamhet. Vid behandlingen av utredningens förslag anförde departementschefen i frågan om kriminalisering av kränkningar av privatlivets fred att man mera bör lita till de regler som gäller inom pressens självsanerande verksamhet och motsvarande regler på radio- och TV-området än på lagstiftning (prop. 1986/87:151 s. 44). Utan att det fanns någon mera allmän uppslutning bakom detta var det enligt hans mening otänkbart att inskränka den grundlagsskyddade tryck- och yttrandefriheten. Han framhöll att det är svårt att göra den grannlaga avvägning mellan yttrande- frihets- och integritetsskyddsintressena som måste göras, om man skall utforma en ansvarsbestämmelse. Inte heller tyckte han att det var lämpligt att utöka möjligheterna att få ersättning eller att utöka möjligheterna för allmänt åtal eftersom regeringen ansåg att det var ovisst om en sådan ändring skulle ge några konkreta effekter i praktiken. I likhet med utredningarna övervägde regeringen knappast alls möjligheten av en förstärkning av integritetsskyddet som skulle begränsas till att gälla utanför de av grundlagarna skyddade massmediala området. Förslaget om olovlig fotografering synes inte slutligt ha prövats i lagstiftningsärendet. I departementspromemorian Skyddet för enskilda personers privatliv En studie (Ds 1994:51) redovisades ett uppdrag att utreda vissa frågor om skyddet för enskilda personers privatliv. Uppdraget avsåg primärt att följa upp och redovisa vad som hade hänt på området sedan 1966 års integritetsskyddskommitté behandlade dessa frågor. Utredaren konstaterade att det föreliggande skyddet för den personliga integriteten inte allmänt uppfattades som tillfredsställande (a.a. s. 169 f.) och att en särskild anledning till den ökande oron angående skyddet för den personliga integriteten var den snabba utvecklingen av möjligheterna att i detalj kartlägga varje enskild individ. Enligt utredaren fanns det anledning att på nytt närmare pröva frågan om behovet av ett bättre skydd mot olovlig observation och fotografering liksom den mer övergripande frågan om den enskildes rätt till sitt namn och sin bild. Kommitténs överväganden och förslag En närmare redogörelse för nämnda utredningsarbeten finns i kapitel 2. utskott har vid åtskilliga tillfällen behandlat och avstyrkt motionsyrkanden om ett stärkt integritetsskydd vid fotografering och användning av bilder. Från senare år kan nämnas att i betänkandet 2003/04:KU14 behandlade en motion om stärkt integritetsskydd vid användning av person- bilder. Utskottet konstaterade att det i svensk rätt finns bestäm- melser om skydd för bilder av enskilda endast i marknadsförings- sammanhang. I övrigt omfattas rätten att publicera bilder av enskilda av grundlagsbestämmelserna om informations-, tryck- och yttrandefrihet. Utskottet hänvisade till att lagutskottet tidigare anfört att det inte är godtagbart att bilder av personer utnyttjas på ett sätt som kränker den avbildades personliga integritet (bet. 1989/90:LU24 och 1991/92:LU5). var emel- lertid inte berett att förorda någon inskränkning av de grund- lagsskyddade rättigheterna. På hemställan av utskottet avslog motionsyrkandet. I betänkandet 2004/05:KU27 behandlade konstitutions- utskottet en motion med krav på informationsplikt och godkän- nande vid filmning och fotografering av personer i deras eget hem, i sexuella sammanhang och vid badrumsbesök. Motionskraven avsåg också att polisen skulle få rätt att beslagta material som tillkommit i strid med dessa föreskrifter, att all användning av sådant material skulle straffbeläggs samt att personer som lämnat godkännande skulle ha rätt att vara med och styra över bildernas eller filmernas framtida användning. Motionen avstyrktes med hänvisning till att arbete inte borde föregripas. Även justitieutskottet har behandlat motioner med önskemål om åtgärder mot smygfotografering. I betänkandet 2004/05:JuU16 tog utskottet ställning till ett yrkande om att smygfilmning skulle kriminaliseras och att elektronisk spridning av känsliga bilder eller filmer utan den avbildades samtycke borde bedömas som sexuellt ofredande. Yrkandet motiverades med den kränkning det innebär för brottsoffer att ovetande bli fotograferade när de t.ex. befinner sig i duschen, och att därutöver drabbas av att bilderna eller filmerna görs tillgängliga för ett stort antal människor Kommitténs överväganden och förslag Motsvarande krav på kriminalisering behandlade utskottet i betänkandet 2005/06:Ju22. I båda fallen avstyrkte justitieutskottet motionskraven med hänvisning bland annat till att arbete inte borde föregripas. 7.3.3Regleringen i vissa andra länder Avsaknaden av en reglering i fråga om fotografering och spridning av uppgifter om privata förhållanden innebär att skiljer sig från vad som är fallet i många andra jämförbara länder. Våra nor- diska grannländer liksom bl.a. har sådana bestämmelser. I del två av Tryck- och yttrandefrihetsberedningens delbetänkande Ett nytt grundlagsskydd för tryck- och yttrandefriheten? (SOU 2006:96) finns en utförlig redogörelse för regleringen av yttrandefriheten i vissa länder. Redogörelsen har gjorts av docenten och innehåller även en redogörelse för skyddet för privatlivet och den personliga integriteten i de undersökta länderna. Texten i detta avsnitt bygger på den redogörelsen. När det gäller fotografering finns i en straffbestäm- melse mot att oberättigat fotografera eller med hjälp av kikare eller annan apparat iaktta en person som befinner sig på en icke fritt tillgänglig plats. Även i är det straffbart både att observera och att avbilda någon med hjälp av teknisk anordning (såsom kikare och kamera). Skyddet i är avgränsat till platser som omfattas av regler om hemfridsbrott eller som annars är särskilt skyddsvärda. Till skillnad från vad som gäller i krävs att handlingen medfört en integritetskränkning. I finns en straffbestämmelsen om hemlig övervakning av andra som bl.a. innebär fotoförbud i situationer som har direkt med rättegångar och lagföring att göra, om inte den avbildade gett sitt samtycke. Filmer som är tagna i hemlighet accepteras inte som bevis. I infördes en straffbestämmelse mot obefogad framställning av bilder med avseende på högst personliga levnads- omständigheter, när bilderna tas på platser av en viss karaktär, främst bostäder och platser som är skyddade från insyn. Till de skyddade platserna hör toaletter, hotellrum, omklädningsrum och liknande utrymmen, men även en gårdsplan omgiven av en hög och tät häck anses falla in under bestämmelsen. Bestämmelsen infördes mot bakgrund av den kritik som hade fått av Europa- Kommitténs överväganden och förslag domstolen för att landets rättsordning inte hade förmått ge skydd åt prinsessan av privatliv. Även när det gäller spridning av uppgifter om privata förhål- landen har flera länder bestämmelser avsedda att förhindra detta. I är det straffbart att oberättigat föra vidare uppgifter eller bilder om andras privata förhållanden eller i övrigt bilder av en person där omständigheterna är sådana att det uppenbart kan krävas att bilderna inte offentliggörs. I består skyddet av en bestämmelse som omfattar obehörigt spridande av uppgift, antydan eller bild. Bestämmelsen omfattar vad som i skulle bedömas som förtal, men även andra kränkningar av privatlivet. Det krävs att uppgifterna har spridits genom ett massmedium eller på annat sätt till en större mängd personer och att gärningen är ägnad att orsaka skada eller lidande eller att utsätta den berörde för missaktning. För offentliga personer är skyddet mindre omfattande. I finns en straffbestämmelse mot offentliggörande av personliga förhållanden där detta är kränkande. Det finns också ett generellt förbud mot att publicera fotografier utan den avbildades samtycke. Förbudet är dock förenat med flera undantag, bl.a. i fall då bilden är av allmänt intresse, då personerna på bilden är del i en folksamling eller då bildens huvudtema är något annat. I har till straffbestämmelsen om obefogad framställning av bild kopplats ett förbud mot försäljning eller spridande till andra av bilder som tillkommit på det sättet. Det finns dessutom upphovsrättsliga regler som innebär att samtycke krävs för att få sprida en bild av en annan person. Undantag gäller för bilder som har ett historiskt eller samhälleligt intresse, bilder där den enskilde inte är det huvud- sakliga objektet (såsom i en landskapsbild), bilder av folksamlingar där många deltagare är på plats samt bilder som inte tagits på beställning och som tjänar ett högre konstnärligt intresse. I det brittiska rättssystemet har rättsfiguren brytande av förtroende stor betydelse för skyddet privatlivet och kan åberopas inte bara i situationer där de inblandade personerna har en relation utan också i andra situationer där uppgifter av privat natur inte borde ha spridits. Sammanfattningsvis konstateras i betänkandet att det är tydligt att det i de flesta undersökta länderna finns ett rättsligt skydd för privatlivet som går längre än vad man gjort i svensk rätt (a.a., s. 338). Detta hänger enligt i hög grad samman med den svenska offentlighetsprincipen som innebär att uppgifter om Kommitténs överväganden och förslag enskildas förhållanden är tillgängliga och kan spridas för att främja debatt och diskussion om samhällsfrågor. 7.3.4Överväganden om rättslig reglering Kränkningar som sker genom att någon i smyg, eller i vart fall utan samtycke, fotograferar eller filmar någon annan, liksom kränk- ningar som sker genom att bilder av privat karaktär sprids, har som framgått länge ansetts vara ett problem. föreslog integritetsskyddskommitté åtgärder för att komma till rätta med problemet med bl.a. smygfilmning. I våra grannländer finns lagstiftning till skydd mot olovlig fotografering och spridning av bilder, men i vårt land har man inte varit beredd att ta ett sådant steg. Att det sett enbart ur enskildas synvinkel finns ett stort behov av kompletterande svenska skyddsbestämmelser i fråga om foto- grafering och användning av bilder står klart. Detta framgår redan av de många uppmärksammade fall av mycket grova kränkningar, där den kränkande inte har riskerat någon påföljd och där den kränkte inte med lagens hjälp kunnat få någon upprättelse. tids närmast explosionsartade tekniska utveckling som radikalt har förändrat människors vardag och förhållandet enskilda emellan har inneburit att problemen med olovligt tagna bilder har ökat dramatiskt. Bilder kan numera enkelt beskådas i direkt anslutning till att de tas, och med hjälp av digital utrustning kan de ges en omedelbar och omfattande spridning via mobiltelefoner och Inter- net. En film som tas i med en vanlig mobiltelefonkamera och läggs ut på YouTube eller någon annan populär webbplats, kan ha setts av hundratals miljoner människor runt om i världen. Det kan också noteras att det synes finnas ett stort folkligt stöd för att förbjuda integritetskränkande smygfotografering. I kom- mitténs attitydundersökning ansåg av de svarande att företag och privatpersoner kränker andra människors integritet genom smygfotografering. svarade att så inte var fallet. ansåg att varken fotografering eller inspelning av en annan person borde få förekomma utan den personens med- givande. Det finns således anledning att överväga hur skyddet för den personliga integriteten kan förstärkas vid fotografering och Kommitténs överväganden och förslag filmning som sker i smyg samt vid spridning, främst genom bild, av uppgifter av personlig karaktär. Angeläget är också att överväga åtgärder mot fotografering som inte sker dolt men väl mot den fotograferades vilja. I det följande redovisas kommitténs bedöm- ning i fråga om hur och i vilka avseenden en förstärkning av den personliga integriteten bör ske. 7.3.4.1En rättslig reglering bör i första hand inriktas på anskaffningen av information När det gäller fotografering eller filmning i privata sammanhang utan att den som avbildas vet om det eller har lämnat sitt samtycke, kan olika moment urskiljas som var för sig kan utgöra en kränkning. Redan själva filmningen eller fotograferingen kan inne- bära ett intrång i en annars fredad zon och således utgöra en kränk- ning av integriteten. Detsamma gäller det faktum att filmningen innebär en anskaffning av privat information, en anskaffning som kan ge upphov till obehagskänslor på grund av dels vetskapen att bilderna kan betraktas av den som tagit dem och dels ängslan för att informationen kan komma att spridas till andra. En tredje form av kränkning kan tänkas uppkomma vid ett utnyttjande av filmen eller bilderna, exempelvis genom att de faktiskt sprids till någon annan. I avsnitt 6.4.2 och 6.4.3 har kommittén närmare behandlat de integritetsskyddsproblem som hör samman med fotografering och spridning av bilder. Det framgår att det i svensk rätt inte finns något generellt förbud mot att utan samtycke fotografera eller filma en enskild person. I vissa fall och beroende på omständigheter såsom hur fotograferingen eller filmningen har skett och vilken typ av utrustning som har använts, kan en filmning komma att bedö- mas som ofredande (varvid det emellertid inte är filmningen som sådan som utgör brott), brott mot lagen om allmän kameraöver- vakning eller brott mot personuppgiftslagen. Det är dock här fråga om undantagssituationer, och det måste konstateras att smygfilm- ning normalt sett kan ske fritt och utan risk för någon som helst rättslig påföljd. Som bl.a. påtalat är det lika fullt uppenbart att förfarandet i vissa fall kan vara djupt integritetskränkande. När fotografier eller filmer visas för andra personer kan omständigheterna ibland vara sådana att de uppgifter som genom Kommitténs överväganden och förslag visningen förmedlas om den fotograferade eller filmade personen är nedsättande och därigenom ägnade att utsätta personen i fråga för andras missaktning. Under sådana förhållanden kan ansvar för förtal komma i fråga. Så var fallet i det ovan kommenterade rätts- fallet NJA 1992 s. 594 (videomålet), där den tilltalade utan måls- ägandens vetskap hade filmat ett samlag mellan dem båda och därefter vid olika tillfällen visat filmen för åtskilliga andra personer. I ett annat rättsfall hade en hyresvärd installerat en kamera i en kvinnlig hyresgästs badrumsventil (Hovrättens över och dom i mål B 218-05). Liknande var situationen i ett rättsfall där en man hade installerat övervaknings- utrustning i sin tidigare sambos lägenhet (dom i mål B 5605-05). I intetdera fallet kunde den åtalade dömas för smygfilmningen som sådan. I det senare målet (som ännu inte vunnit laga kraft) dömdes dock den tilltalade, på grund av vissa särskilda omständigheter i målet, för ofredande. I många fall når händelser som dessa varken polis eller dom- stolar, vilket är följdriktigt då en anmälan som enbart avser smyg- filmning inte kan leda till vare sig straff eller skadestånd. har medierna uppmärksammat otaliga exempel på integritets- kränkande filmning med digitalkameror där myndigheterna inte haft något lagligt stöd för att ingripa. I många fall har det gällt spridning av foton och filmer som tillkommit utan den avbildades samtycke och som visar nakna personer eller personer i intima situationer. Det har också förekommit filmning av personer som utsätts för oprovocerat våld och av förståndshandikappades beteen- den i avsikt att väcka löje. Om skyddet för den personliga integriteten skall stärkas på detta område måste man således ta ställning till vilken handling en reglering skall ta sikte på. En möjlighet vore att angripa själva filmningen eller fotograferingen utan avseende till om information anskaffas eller inte. Andra alternativ är att skapa regleringar som riktar in sig på själva anskaffningen av information eller på sprid- ningen av densamma. integritetsskyddskommittés betän- kande Fotografering och integritet (SOU 1974:85) behandlades enbart frågan om själva fotograferingen, medan spridningsproble- matiken togs upp i kommitténs slutbetänkande Privatlivets fred (SOU 1980:8). Vid betraktande av de olika alternativen kan det framstå som att det främst är utnyttjandet, exempelvis genom spridning av bilder, som innebär en kränkning av den enskildes personliga integritet. Kommitténs överväganden och förslag Denna slutsats är dock inte hållbar. För den enskilde kan svåra integritetskränkningar uppkomma redan genom att uppgifter om privata angelägenheter anskaffas och på så vis kan göras tillgängliga inte bara för anskaffaren själv utan också för utomstående i strid med dens vilja som uppgifterna avser. Vetskapen om att känsliga uppgifter har samlats in av någon utomstående som således för- fogar över informationen och när som helst kan använda den för olika ändamål, kan i sig vara ytterst obehaglig för den enskilde och upplevas som en fortgående kränkning och, med andra ord, som ett ingrepp i rätten att bli lämnad i fred. Det är därför nödvändigt att de åtgärder som övervägs tar sikte på den otillbörliga anskaffningen av informationen. Detta hindrar inte att åtgärder kan vara nödvändiga också när det gäller att bereda den enskilde skydd mot otillbörlig användning av privat information. Eftersom det föreligger ett samband mellan anskaffningen av informationen och ett senare utnyttjande av densamma, uppnås automatiskt ett visst skydd mot användningen om man ingriper mot den handling, varigenom informationen anskaffas. Ett integritetsskydd som enbart riktar in sig på sprid- ningsproblematiken, skulle däremot innebära att den som har blivit smygfilmad – eller öppet filmad mot sin vilja – måste invänta ett eventuellt utnyttjande av bilderna innan den filmade har möjlighet att vidta någon åtgärd till sitt skydd. Denna otillfredsställande konsekvens av att endast spridningsproblematiken beaktas bör undvikas. Behovet att genom lagstiftning förstärka skyddet för den per- sonliga integriteten gör sig således gällande såväl när det gäller själva filmningen som när det gäller spridningen av bilder. Genom att stävja anskaffningen, dvs. själva filmningen, kan man i viss mån förhindra också en efterföljande spridning. Emellertid uppkommer vid denna efterföljande spridning en integritetskränkning inte bara i det fallet att bilderna är smygtagna. Ett vanligt fall får antas vara att en bild eller film har tillkommit med den fotograferades sam- tycke, medan spridningen däremot alls inte omfattas av samtycket. I en sådan situation ger en bestämmelse som enbart träffar själva filmningen inte något skydd. Som tidigare nämnts kan emellertid viss integritetskränkande spridning av uppgifter förhindras genom bestämmelserna om förtal och förolämpning samt genom bestäm- melserna i personuppgiftslagen. Till skillnad mot fotografering som är helt oreglerad, finns det således redan en viss reglering som begränsar möjligheterna att sprida kränkande uppgifter, varför Kommitténs överväganden och förslag kommittén har bedömt att behovet av lagstiftning i fråga om spridning inte är riktigt lika starkt som i fråga om fotografering och filmning som sker utan samtycke.