sou · GVB392 · 2008-01-01 00:00:00 — Enligt 15 kap. 12 § andra ledet döms den till ansvar som sannings- löst utgiver handling, som tillkommit medelst genomslag eller foto- grafering eller på annat dylikt sätt, för riktig kopia av viss urkund. Den brottsliga gärningen består alltså i att på visst sätt hantera en handling som saknar urkundsstatus för egen del. Brottsbeteckningen missbruk av urkund är därför såtillvida missvisande att någon ur- kund i detta fall inte har missbrukats. avsedda fall skiljer sig också i sakligt hänseende från vad som avses i första ledet av be- stämmelsen; nämligen att åberopa urkund för att vilseleda angående identitet. För att åstadkomma en tydligare struktur och för att brottsbeteckningen bättre ska avspegla det brottsliga förfarandet föreslår vi att nu avsedda fall regleras i ett nytt andra stycke i be- stämmelsen och ges rubriceringen missbruk av handling. Någon ändring i sak beträffande pappersbaserade handlingar är inte avsedd. Den exemplifierande uppräkningen av tillvägagångssätten för att framställa en kopia har tagits bort för att inte försvåra en anpass- ning till nya förhållanden. Vårt förslag är avsett att även omfatta utgivande av elektroniska handlingar som sanningslöst påstås vara kopior av urkunder. Det kan röra sig om urkunder enligt såväl första som andra punkten av 14 kap. 1 § andra stycket. Exempelvis kan en pappersurkund skannas och bevaras i elektronisk form. Vidare kan en urkund i elektronisk form kopieras utan att utställarangivelsen får en tillräcklig grad av kontrollerbarhet för att det framställda exemplaret ska få urkunds- status för egen del. Man kan i dessa fall tala om kopior av en viss urkund. Som vi redogjort för avser vårt förslag till 14 kap. 1 § andra stycket 2 urkunden i dess lagrade form. Det är vanligt att en sådan urkund även omvandlas till ett annat format som kan läsas med allmänt spridd programvara. Ett exempel, utifrån de tekniska förutsättningar som råder , är att en upprättad årsredovisning som har urkundsstatus enligt vårt förslag, konverteras till en s.k. pdf-fil. En sådan handling kan sägas utgöra en kopia av urkunden. Att sanningslöst utge en manipulerad version av pdf-filen som en riktig kopia av den ursprungliga urkunden (årsredovisningen) kan, om åtgärden inneburit fara i bevishänseende, vara straffbart som missbruk av handling enligt vårt förslag. Bedömning: Det nuvarande kravet på underskrift kan inte upp- fyllas med elektroniska rutiner. Det föreligger därför ett behov av att införa ett straffansvar för den som förnekar sin utställar- angivelse på urkund i elektronisk form, om utställarangivelsen är sådan att den kan likställas med en traditionell underskrift. Förslag: Den som förnekar sin underskrift, eller sin utställar- angivelse som är sådan att den kan likställas med en underskrift på urkund döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för förnekande av underskrift till böter eller fängelse i högst sex måna- der eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . I 15 kap. 13 § föreskrivs ansvar för den som förnekar sin under- skrift på en urkund. Straffansvaret är motiverat av att det finns ett behov av skydd mot att urkunden hindras att fylla sin funktion som bevismedel till följd av att utställaren förnekar sin underskrift. Enligt gällande rätt är straffskyddet begränsat till underskrift på urkund. Som en konsekvens av ändringen av urkundsbegreppet i 14 kap. 1 § föreslår vi att bestämmelsen anpassas till ny teknik genom att den utvidgas till att omfatta inte bara traditionella underskrifter utan även elektroniska utställarangivelser av sådant slag att de kan likställas med traditionella underskrifter. Även urkunder i elektronisk form föreslås därmed innefattas i det utvidgade straffskyddet. Vid bedömningen av om en utställarangivelse kan likställas med en traditionell underskrift får de funktioner som underskrifter an- ses ha tjäna till vägledning. Av intresse blir särskilt underskriftens funktion att ge uttryck för att handlingen är äkta och vad som brukar kallas varnings- och avslutningsfunktionerna, vilka innebär att undertecknaren har tänkt sig för, förstått åtgärdens innebörd och menat sig bli bunden av handlingens innehåll. Genom att be- gränsa tillämpningsområdet till utställarangivelser som på detta sätt motsvarar traditionella underskrifter blir kraven sådana att utställaren normalt inte behöver tveka om han eller hon eller någon annan är skapare av en viss utställarangivelse. Med den utgångspunkten bör straffansvaret primärt knyta an till en viss form av utställarkontroll som kan sägas ha en funktion motsvarande en underskrift. Som exempel på elektroniska motsvarigheter till traditionella under- skrifter kan nämnas fall där en elektronisk handling är försedd med en sådan avancerad elektronisk signatur som avses i 2 § lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer, men även andra former av utställarkontroll kan uppfylla kravet på likställighet. Det allmänt hållna rekvisitet likställas har valts för att fungera och därmed undvika en bundenhet till sådana tekniska lösningar som accepteras för att skriva under elektroniska handlingar. För det fall kravet på kontrollerbar utställare i 14 kap. 1 § andra stycket 2 i och för sig är uppfyllt, men där utställarangivelsen inte är sådan att den kan likställas med en underskrift är förutsättning- arna enligt bestämmelsen inte uppfyllda. Kravet på likställighet är alltså avgörande för bestämmelsens tillämplighet och sträcker sig längre än den prövning som sker i frågan om en elektronisk hand- ling har urkundsstatus. Våra förslag att anpassa straffansvaret i 14 och 15 kap. till att omfatta vissa elektroniska handlingar kan få betydelse för de rättsliga och praktiska förutsättningarna för att tillämpa straff- processuella tvångsmedel samt bestämmelser om t.ex. förverkande i 36 kap. . Det har emellertid inte ingått i utredningens uppdrag att utreda eller föreslå ändringar i dessa avseenden. Bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser ska inte meddelas. Vid ikraftträdandet gäller enligt 5 § lagen (1964:163) om införande av att gärningar som begåtts före ikraftträdandet ska bedömas enligt äldre bestämmelser. Endast om de nya bestämmel- serna skulle leda till en mildare bedömning, gäller dessa för tidigare förövade brott. Detta skulle möjligen kunna vara fallet när det gäller den nya bestämmelsen om tekniska uppteckningar i förhållande till urkundsförfalskning. Vi bedömer inte att några särskilda övergångsbestämmelser är nödvändiga. 8 Kostnads- och konsekvensanalys Bedömning: De föreslagna ändringarna leder inte till annat än begränsade kostnadsökningar. Dessa bör kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag. När det gäller straffbestämmelsen om urkundsförfalskning förslås en utvidgad definition av urkundsbegreppet. Utredningen föreslår också att särskilda straffbestämmelser ska införas för brukande av falsk elektronisk handling, manipulation av tekniska uppteckning, brukande av skenhandling och missbruk av handling. Grunden för förslagen är att anpassa bestämmelserna i 14 och 15 kap. till utvecklingen och användningen av infor- mationstekniken i syfte att ge samma straffrättsligt skydd åt elek- troniska handlingar som traditionella pappersbaserade handlingar har. Förslagen innebär att det kriminaliserade området utvidgas. Det kan inte uteslutas att denna utvidgning innebär att antalet brottsanmäl- ningar ökar, vilket i sin tur kan leda till ett behov av ytterligare resurser inom rättsväsendet, främst för polis och åklagare. Utred- ningen gör emellertid den bedömningen att det inte blir fråga om några större kostnadsökningar. Det är vidare sannolikt att en för de nya brottsformerna misstänkt person har gjort sig skyldig till även någon annan straffbar gärning, vilket betyder att en brottsutredning och domstolsprocess i dessa fall ändå skulle ha ägt rum. Det mer- arbete, och därmed den kostnadsökning, som nämnda ändringar sammantaget kan komma att föranleda ryms enligt utredningens bedömning inom den vanliga verksamheten hos aktuella myndig- heter. Genomförandet av de föreslagna lagändringarna bör således finansieras inom ramen för befintliga anslag. Utöver vad som redovisats ovan bedöms utredningens förslag inte få några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) ska gälla särskilt. 9.1Förslaget till lag om ändring i I författningskommentaren återges först under varje paragraf den föreslagna lydelsen av lagtexten. Ändringar har markerats genom kursiv text. Det bör observeras att ändringar som innebär att delar av den nuvarande lydelsen har tagits bort därmed inte framgår. 14 kap. Om förfalskningsbrott Den som, genom att obehörigen skriva annans namn eller på annat sätt, framställer falsk urkund eller obehörigen ändrar eller fyller ut äkta urkund, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för urkundsförfalskningU U till fängelse i högst . 1.handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis, som anger utställaren och som har originalkaraktär, 2.elektronisk handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har utställarangivelse som kan kontrol- leras på ett tillförlitligt sätt, och 3.märke som har ställts ut till bevis om viss rättighet eller om viss prestation och som har originalkaraktär (bevismärke). Paragrafen, som behandlar straffansvar för förfalskning av urkunder, har omarbetats och ändrats såväl i sak som språkligt. De allmänna övervägandena finns i avsnitt 6.3 och 6.4. Som framgår där innebär förslaget inte någon ändring av det grundläggande syftet bakom be- stämmelsen utan denna syftar alltjämt till att skydda allmänhetens tilltro till vissa handlingar och märken. I första stycket har, vid sidan om vissa språkliga moderniseringar, ordet obehörigen förts in som en brottsförutsättning för de exempli- fierande tillvägagångssätten. Därmed har också ordet falskeligen slopats. Även andra överflödiga ord har tagits bort. Någon ändring i sak är dock inte avsedd. Det brottsliga förfarandet består, liksom tidigare, i att en ny falsk urkund framställs eller att en befintlig ur- kund ändras eller fylls ut. Anledningen till ändringen är att rekvisi- tet obehörigen på ett tydligare och ett språkmässigt modernare sätt anger förutsättningarna för förfalskningsansvar. Genom att ordet obehörigen förs in i lagtexten klargörs att förekomsten av samtycke här inte är en allmän objektiv ansvarsfrihetsgrund. Ett samtycke inne- bär i stället att de objektiva brottsrekvisiten inte är uppfyllda. Det är således endast obehöriga åtgärder som kan medföra förfalsknings- ansvar. Åtgärder som någon vidtar med utställarens samtycke faller därmed utanför det straffbara området. Förfalskningsåtgärden har vidare behandlats i avsnitt 6.4. Bestämmelsens andra stycke innehåller en legaldefinition av ur- kundsbegreppet. Innehållet i första respektive tredje punkten motsvarar i sak vad som gäller enligt det nuvarande andra stycket. Den grundläggande bestämmelsen om vilka traditionella handlingar som är urkunder har införts i första punkten, medan bevismärkena återfinns i punkt tre. Genom tillägget i första punkten, att handlingen ska ange utställaren och ha originalkaraktär, tydliggörs de krav som i rättstillämpningen anses ligga i att en urkund ska vara av betydelse som bevis. Detta är således enbart en kodifiering av gällande rätt. Det har emellertid inte ansetts nödvändigt att i lagtexten uttryckligen ange att handlingen dessutom måste förmedla ett föreställningsinnehåll för att vara ett bevismedel. Att handlingen ska ange utställaren innebär att utställaren direkt eller indirekt ska kunna utläsas av handlingen. Denna kan vara såväl en fysisk som en juridisk person. Utställarangivelsen ska alltså göra det möjligt att identifiera den som står bakom innehållet i hand- lingen. En urkund behöver emellertid inte vara försedd med någon namnunderskrift utan det kan vara tillräckligt att upplysning om ut- ställaren på ett eller annat sätt kan erhållas av handlingens innehåll. Kravet på originalkaraktär innebär att handlingen ska vara, eller i vart fall ska ha karaktären av, unik materialisering av en språkhand- ling. Till denna kategori räknas de handlingar som utställaren försett med sin utställarangivelse, t.ex. den unika pappershandling som ut- ställaren skrivit sin namnunderskrift på. vidare än så. Det innefattar även andra handlingar än unika original- handlingar, förutsatt att de har karaktären av att vara originalhand- lingar. Att framställa en kopia av en urkund, där kopian är så skickligt gjord att den i praktiken är omöjlig att skilja från originalhand- lingen kan därför innebära att en ny urkund anses framställd. Om detta skett utan den angivne utställarens samtycke är urkunden falsk och straffansvar för urkundsförfalskning kan, om övriga brottsför- utsättningar är uppfyllda, aktualiseras. Det avgörande är om den aktuella handlingen framstår som – eller har karaktären av – en originalhandling. Det är nämligen det som för betraktaren framstår som härrörande från utställaren som skyddas som urkund enligt första punkten. Däremot är förhållandet annorlunda om det på ett naturligt sätt kan utläsas av handlingen att det inte är fråga om ett originalexemplar, exempelvis handlingar som förekommer i reklamutskick och som ofta är försedda med en underskrift i annan färg än texten i övrigt eller något liknande. Jämför även framställ- ningen i avsnitt 5.3 ovan. Andra punkten i bestämmelsen är ny och innebär att kretsen av förfalskningsobjekt utvidgas till att omfatta elektroniska handlingar. Straffskyddet mot förfalskning tar alltså sikte på elektroniska hand- lingar under förutsättning att det finns en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Urkundsbegreppet är härigenom, liksom i pappersmiljön, reserverat för vissa särskilt skyddsvärda objekt. För urkundsstatus enligt denna punkt förutsätts också att handlingen är upprättad till bevis eller annars är av betydelse som bevis. Förhållandet mellan första och andra punkten kommenteras nedan. Den föreslagna bestämmelsen omfattar elektroniska handlingar i lagrad form. Termen elektronisk har behandlats i avsnitt 6.3.3.1. Som där framgår finns det inte någon enhetlig definition av termen och den används också i olika betydelser. Här används den i en all- män mening som omfattar lagrad och elektroniskt bearbetad infor- mation. Informationen kan vara lagrad i en form som i sig kallas elektronisk, t.ex. i form av magnetiska laddningar på en skiva som är avsedda att avläsas i elektronisk form. Den kan också vara lagrad i en form som är avsedd för optisk läsning, men där den optiskt inlästa signalen bearbetas av elektronisk apparatur innan den framställs i en form som kan uppfattas. Vilka tekniska metoder som används vid lagring och representation av information saknar emellertid avgörande betydelse. Det elektroniska handlingsbegreppet är begränsat till skriftliga elektroniska handlingar, dvs. sådana vars föreställningsinnehåll för- medlas genom text, i förekommande fall i förening med t.ex. bild. Enligt vår uppfattning är det endast sådana elektroniska handlingar som kan anses motsvara traditionella urkunder. Till skillnad från äkthetsprövningen av en pappersurkund, där utgångspunkten tas från en unik fysisk sak, normalt ett pappersark med text och underskrift, får prövningen av en elektronisk handlings äkthet ske med utgångspunkt från ett originalinnehåll. Elektroniska handlingar kan därför inte sägas ha originalkaraktär. Tillämpningsområdet för den första respektive andra punkten är inte att se som helt paral- lella. De kan delvis överlappa varandra. Det är inte uteslutet att det kan komma att utvecklas nya former av elektroniska handlingar, vilka genom tekniska rutiner avses fungera som en mot- svarighet till originalexemplar. Sådana handlingar kan därmed komma att uppfylla kravet på originalkaraktär och bör då tillerkännas ur- kundsstatus även enligt den första punkten.TPF1FPT Till skillnad från tryckfrihetsförordningens handlingsbegrepp omfattar bestämmelsen inte potentiella handlingar, dvs. sammanställ- ningar ur handlingar som görs vid ett visst tillfälle. Här begränsas termen i stället till färdiga handlingar, dvs. sådana handlingar som har getts en slutlig form av en utställare. För att en elektronisk handling ska tillerkännas urkundsstatus enligt andra punkten uppställs kvalitetskravet att det ska finnas en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Rek- visitet har behandlats i avsnitt 6.3.3.2. Någon särskild teknisk eller administrativ lösning åsyftas inte. Avgörande är i stället om den elektroniska handlingen är försedd med en utställarangivelse som når upp till en viss nivå av tillförlitlighet. Utställarangivelsen ska alltså vara sådan att den typiskt sett förtjänar tilltro och därutöver vara av sådant slag att den typiskt sätt, rent faktiskt, kan härledas till en viss utställare. Den måste alltså ha en viss grad av säkerhet. Ett exempel på en nu använd teknisk lösning, som faller under begreppet utställarangivelse som kan kontrolleras på tillförlitligt sätt, är en handling som är försedd med en elektronisk underskrift av det slag som upphandlats av Statskontoret för förvaltningen. Sådana elektroniska underskrifter som nämnts uppfyller kraven 1TP PT Här avses t.ex. sådana metoder för skydd av handlingar som i vissa allmänt spridda program- varor brukar kallas () eller (); jfr det skydd för ett slags elektroniska mynt eller sedlar som skapats för elektroniska pengar. på avancerade elektroniska signaturer enligt lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer. I författningar förekommer såväl rekvisit som direkt hänvisar till avancerade elektroniska signaturer som begreppet elektroniskt dokument. Rekvisitet utställarangivelse som kan kontrolleras på till- förlitligt sätt är emellertid avsett att vara vidare än dessa två be- grepp. För elektroniskt underskrivna handlingar gäller att äktheten kan kontrolleras inom handlingen. Det straffrättsliga skyddet är dock inte begränsat till elektroniskt underskrivna handlingar. Det kan även finnas handlingar som inte har en sådan utställarangivelse inom handlingen, men som ändå finns i en sådan miljö och tillkommit under sådana omständigheter att de förtjänar tilltro. Exempelvis kan i samband med en transaktion, med krav på att handlingar kan här- ledas till en utställare, en handling överföras utan att skrivas under elektroniskt. Att handlingen härrör från utställaren säkerställs i stället genom en identifiering med hjälp av en särskild metod. Ut- fallet av identifieringen kan sedan dokumenteras på ett sätt som kan kopplas till den överförda handlingen, vilket gör att man i efter- hand kan kontrollera vem som ställt ut handlingen. Denna typ av lös- ningar förekommer i praktiken t.ex. i vissa banktjänster på Internet, där rutinerna kombineras med en säker miljö för bevarande och senare presentation i läsbar form med ett bibehållet skydd för hand- lingens äkthet. I det beskrivna fallet kan äktheten kontrolleras endast så länge de berörda handlingarna finns inom en skyddad miljö vars säkerhet kan kontrolleras. För att skyddas av bestämmelsen måste alltså hela miljön, vari transaktionen sker och vari de berörda hand- lingarna sedan bevaras, vara sådan att den faktiskt förtjänar tilltro. Utanför bestämmelsen faller utställarangivelser som saknar en härledbar anknytning till en utställare inom eller i anslutning till handlingen. Ett exempel, utifrån de tekniska förutsättningar som gäller , är ett namn som står skrivet i ett ordbehandlingsdoku- ment eller i ett e-postmeddelande. En adressangivelse i ett e-post- meddelandes avsändarfält är inte heller en utställarangivelse som faller under bestämmelsen. För sådana e-postmeddelande, liksom annan information som förmedlas via elektroniska handlingar, där innehållet inte härrör från den som framstår som utställare kan ett straffskydd enligt den föreslagna bestämmelsen i 14 kap. 9 a § even- tuellt aktualiseras. I tredje punkten har definitionen av bevismärken förts in. Be- stämmelsen har behandlats i avsnitt 6.3.4. ändring i sak utan är endast en kodifiering av vad som anses ligga i begreppet bevismärke. För att förtydliga att det även för de skyddade märkena ska finnas en utställare har begreppet ställts ut införts. I detta ligger att märket ska framstå som härrörande från viss person, fysisk eller juridisk. Vidare har den nuvarande regleringen med ett utpekande av vissa bevismärke som urkunder tagits bort. Genom den regle- ringen har det ansetts framgå att bevismärket måste vara en avsikts- urkund, som förmedlar ett inte oviktigt föreställningsinnehåll. För att klargöra detta direkt i lagtexten har uttrycket ställts ut till bevis om viss rättighet eller om viss prestation införts. En upp- räkning av vissa bevismärken, som med tiden riskerar att bli inaktuella, har ansetts olämplig. Vad som anförts i anslutning till 14 kap. 1 § andra stycket 1 angående kravet på originalkaraktär äger motsvarande tillämpning beträffande bevismärken. Någon särskild definition för bevismärken i elektronisk miljö finns inte. Elektroniska motsvarigheter till traditionella bevismärken, som har ett föreställningsinnehåll och en kontrollerbar utställarangivelse, kan emellertid omfattas av bestämmelsen i den andra punkten. Är kraven enligt den bestämmelsen inte uppfyllda kan straffansvar för brukande av falsk elektronisk handling i 14 kap. 9 a § i stället aktualiseras. Om brott som avses i 1 § är att anse som ringa, ska för ringaU U urkundsförfalskningU U dömas till böter eller fängelse . Vid bedömande av om brottet är ringa ska särskilt beaktas om urkunden är av mindre betydelse eller om gärningen annars är av mindre allvarligt slag. I paragrafen föreskrivs straffansvar för den mindre allvarliga formen av förfalskningsbrottet. gäller att brottet ska hän- föras till förvanskning av urkund, om urkunden är av mindre vikt, såsom kassakvitto, kontramärke eller dylikt mottagningsbevis eller om gärningen skett för att förhjälpa någon till hans rätt. Brottsbeteck- ningen har i förtydligande syfte och för en språklig modernisering ersatts av ringa urkundsförfalskning. Några sakliga förändringar, utöver den utvidgning som följer av den nya urkundsdefinitionen, är inte avsedda. Andra stycket har ändrats på det sättet att den ålderdomliga exemplifieringen av urkunder av mindre vikt tagits bort. På detta sätt undviks en reglering med exempel som med tiden riskerar att bli inaktuell eller förlora sin innebörd. Vidare har ordet vikt bytts ut mot ordet betydelse. Orden är i allmänhet avsedda att vara syno- nyma och någon förändring i sak åsyftas inte. Dessutom har den förmildrande omständigheten att gärningen skett för att förhjälpa någon till hans rätt ersatts av den mera generella bedömnings- grunden om gärningen annars är av mindre allvarligt slag. Det kan då t.ex. handla om att gärningen skett för att förhjälpa någon till hans rätt, men även andra syften kan vara så pass förmildrande, att de får gärningen att framstå som ringa. Förslaget har i allmänmotiveringen behandlats i avsnitt 6.5. Om brott som avses i 1 § är att anse som grovt, ska för grovU U urkundsförfalskningU U dömas till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om förfalskningen avsett myndighets arkivhandling av betydelse eller ur- kund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen eller om gärningen annars är av särskilt allvarligt slag. Paragrafen, som behandlar grov urkundsförfalskning, har förutom den utvidgning som följer av den nya urkundsdefinitionen endast genomgått språkliga förändringar. Förslaget har i allmänmotivering- en behandlats i avsnitt 6.5 Första stycket har moderniserats språkligt. I konsekvens med ändringen i 2 § och av samma skäl som där angetts, har andra stycket ändrats på det sättet att en generisk be- stämmelse utan någon exemplifierande uppräkning valts.