sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — I lagen anges uttömmande vilka uppgifter som får föras in i registret (5 kap. 6 §). omfattas också av reglerna om rätten att ta del av allmänna handlingar i 2 kap. TF. Enligt 7 kap. 42 § SekrL gäller sekretess för uppgifterna i registret med ett omvänt skaderekvisit. Både lämnandet av vävnadsprover till PKU-biobanken och över- lämnandet av uppgifter till registret förutsätter att vårdnadshavaren har informerats om ändamålet och lämnat sitt samtycke (5 kap. 3 och 7 §§). Om dessa förutsättningar föreligger är vårdgivaren skyldig att lämna över prover och uppgifter till biobanken respek- tive registret. Frågan om brottsutredande myndigheters tillgång till PKU- biobanken inledde ett tillsynsarbete med anledning av uppgifter i media om att företrädare för PKU- biobanken vid skulle ha lämnat ut ett vävnadsprov (blod) ur biobanken till polisen i samband med utredningen av mordet på utrikesminister . Utred- ningen gav vid handen att företrädare för sjukhuset hade tillhanda- hållit vävnadsprovet för den aktuella personen. Detta hade skett efter att åklagare hade fattat beslut om beslag av provet enligt reglerna om straffprocessuella tvångsmedel i . ansåg att företrädare för sjukhuset hade varit mer tillmötesgående mot polis och åklagare än vad som varit nöd- vändigt utifrån de legala förutsättningarna för beslag. Sjukhuset kunde dock inte kritiseras för den framförda uppfattningen att ett beslut om beslag enligt har företräde framför ändamålsbestämmelserna i biobankslagen. ansåg att den intresseavvägning som stod i fokus i ärendet – kollisionen mellan den personliga integriteten och tvångs- medel i syfte att beivra brott, inte prövats på ett sådant sätt att ett auktoritativt vägledande uttalande kan sägas föreligga. I en skrivelse till önskade därför att Social- departementet tar initiativ till att se över lagstiftningen i syfte att klargöra rättsläget. Den lösning som i första hand förordade är en ordning som tydligt anger att bestämmelser om tvångsmedel inte har företräde framför biobankslagen. Frågan om möjligheter att använda PKU-biobanken vid brotts- utredningar har också diskuterats i . i detta sammanhang har rört hur ansvarigt statsråd tänker agera för att ge polis och åklagare möjligheter att använda biobanken för brottsutredningar (se t.ex. interpellation 2003/04:195 och skriftlig fråga 2005/06:918). Justitieministern uttalade därvid att risken är stor att förtroendet för forskningen och sjukvården undergrävs om utnyttjas i brottsbekämpningen. de utvidgade möjligheterna att ta DNA-prov och att registrera DNA-profiler samt förslaget om buggning som ett nytt tvångs- medel. Tillsyn och påföljder m.m. Lagen innehåller i 6 kap. särskilda bestämmelser om straffpåföljder, skadestånd och tillsyn samt om överklagande och bemyndiganden. Straffpåföljden för brott mot lagen är i allmänhet böter (6 kap. 1 §). Vid brott mot lagen skall huvudmannen för biobanken ersätta en enskild provgivare för den skada eller kränkning av den personliga integriteten som ett förfarande med vävnadsprover i strid med lagen har orsakat denne (6 kap. 2 §). utöver tillsyn över att lagen efterlevs (6 kap. 3 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om tid för bevarande av vävnads- prover i biobankerna, och överlåtelse och nedläggning av biobanker (6 kap. 8 §). 37 Skola och skolhälsovård Till utbildningsväsendet räknas bl.a. grundskola, gymnasieskola, högskola och universitet, liksom annan offentligt reglerad utbildning. Utanför utbildningsväsendet faller bl.a. folkbildningen, t.ex. verksamheten inom studieförbunden, som kännetecknas av att den är fri från statlig styrning och frivillig för deltagarna. Kommunerna är huvudmän för verksamheten inom skolväsendet, en benämning som i allmänhet används om de utbildningsformer som regleras i skollagen (1985:1100), medan staten är huvudman för högskolor och universitet. Inom hela utbildningsväsendet finns också skolor som drivs av enskilda huvudmän. är ansvarig myndighet för den högre utbildningen inom högskola och universitet, medan och Myndigheten för skolutveckling ansvarar för övrig utbildning. Utbildningsväsendet är således ett stort område och för kommitténs ändamål är en avgränsning nödvändig. Redogörelsen i detta avsnitt kommer därför endast att behandla verksamhet inom skolväsendet. Verksamheten inom skolväsendet omfattar dels barn inom t.ex. förskoleverksamheten och dels elever inom grundskola, gymnasium komvux m.m. Elever kan således både vara myndiga och omyndiga personer, men en majoritet av dem som deltar i verksamheten är omyndiga. I detta avsnitt kommer därför inledningsvis lämnas en mer generell redogörelse för barnets rättsliga ställning, med särskild inriktning på frågor som har betydelse för den personliga integriteten. Rätten till personlig integritet tillkommer varje människa. Det finns inga särskilda bestämmelser om barns rätt till integritet, barn omfattas i detta avseende av samma regler som vuxna. visserligen inte absolut i den meningen att den inte kan vara föremål för inskränkningar i någon utsträckning, eftersom en väl fungerande samhällsorganisation alltid medför intrång i enskildas personliga integritet. Vissa intrång i den personliga integriteten måste således tolereras, medan andra inte kan accepteras därför att de utgör ett alltför stort och därmed otillbörligt intrång i den personliga integriteten. För att motverka otillbörliga intrång i den personliga integriteten skapas olika skyddsregler som myndigheter och andra har att ta hänsyn till. Dessa skyddsregler omfattar som regel alla enskilda, både barn och vuxna. En viktig skyddsmekanism i detta avseende är rätten att själv bestämma om ett visst integritetsintrång får ske eller inte. Detta kommer i olika regelverk till uttryck genom att samtycke krävs för att vissa integritetskränkande åtgärder skall få vidtas. På vissa områden, där behovet av skydd för den personliga integriteten anses särskilt starkt, såsom hälso- och sjukvården och social- tjänsten, är respekten för individens självbestämmande och inte- gritet viktiga utgångspunkter för verksamheten (2 a § hälso- och sjukvårdslagen [1982:763] respektive 1 kap. 1 § tredje stycket socialtjänstlagen [2001:53]). Samtycke krävs också som huvudregel när personuppgifter skall behandlas eller sekretessbelagda uppgifter lämnas ut till enskilda. En integritetsskyddande funktion har också rätten till insyn och information. Genom att ta del av den dokumentation som exempelvis en myndighet har om henne eller honom, kan den enskilde utöva viss kontroll över åtgärder som berör denne person- ligen. Förvaltningslagens bestämmelser om rätt till insyn liksom sekretesslagens huvudregel att sekretess aldrig gäller i förhållande till den uppgiften berör, är exempel på sådana skyddsregler. Medan rätten till personlig integritet således gäller alla, kan möjligheten att hävda denna rätt variera. Kravet på samtycke kan exempelvis falla bort i nödsituationer och i fall där en person bedöms ha bristande beslutsförmåga på grund av ett pågående missbruk eller en psykisk störning. När det gäller barn som ännu inte uppnått myndighetsåldern är rätten att själv bestämma begränsad så till vida att det i många fall inte är tillräckligt med barnens samtycke. Många olika situationer där barn är inblandade väcker frågor om barnets rätt till integritet och om barnets kompetens att själva fatta beslut. I detta avsnitt skall skyddet för barns integritet särskilt uppmärksammas. Frågorna är relevanta på alla de områden som omfattas av personuppgiftslagen eller sekretesslagen eftersom den enskildes samtycke innebär att bestämmelser som har till syfte att skydda den personliga integriteten kan åsidosättas. Särskild betydelse har emellertid dessa frågor för verksamheten inom skolan, och hälso- och sjukvården. I konvention om barnets rättigheter () finns bestämmelser om barns särskilda rättigheter och hur dessa rättigheter skall beaktas. Sedan ratificerade konventionen 1990 har ändringar gjorts i ett flertal lagar för att säkerställa att konventionens intentioner genomsyrar verksamheter som berör barn. Konventionens artikel 3 anger att det är barnets bästa som skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barnet. Begreppet barnets bästa är konventionens grundpelare och har analyserats mer än något annat begrepp i . När svensk lagstiftning anpassas till konventionen sker det framförallt genom att principen om barnets bästa förs in i regelverket. I detta sammanhang är det emellertid främst konventionens artikel 12 som har störst betydelse. Artikeln handlar om barnets rätt att uttrycka sina åsikter och få dem beaktade i alla frågor som berör honom eller henne. När barnets åsikter beaktas skall hänsyn tas till barnets ålder och mognad. Denna rätt betyder inte att barnet har rätt att bestämma, besluten fattas i många fall av vuxna. Av central betydelse är den allmänna bestämmelsen i 6 kap. 11 § som reglerar förhållandet mellan barn och föräldrar. Vårdnadshavaren har enligt bestämmelsen både rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Med rätten att bestämma över barnet anses också följa en rätt för vårdnadshavare (men inte föräldrar som inte är vårdnadshavare) att ta del av uppgifter som rör barnet. Bestämmelsen anger emellertid också att vårdnadshavaren i takt med barnets stigande ålder och utveckling skall ta större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. Frågan om vilket inflytande barnet har i beslut som angår deras personliga angelägenheter, skall således avgöras efter en individuell bedömning som beror på frågans beskaffenhet och barnets förutsättningar. Av 14 kap. 5 § sekretesslagen framgår att sekretess i princip inte gäller mot den enskilde själv. Den enskilde har därför möjlighet att samtycka till att sekretessen helt eller delvis efterges (14 kap. 4 § första stycket SekrL). Om en uppgift avser ett omyndigt barn har normalt barnets vårdnadshavare – i egenskap av legal ställ- företrädare – rätt att få del av sekretessbelagda uppgifter om barnet (jfr JO1985/86 s. 342). Det är också vårdnadshavarens samtycke som skall inhämtas om sekretessbelagda uppgifter skall lämnas till någon utomstående. Det kan dock finnas undantagsfall då det av hänsyn till barnets bästa kan vara befogat att inte lämna ut vissa uppgifter till föräldrarna även om det är fråga om ganska små barn dvs. barn som inte har nått en sådan mognad att de fått ett integritetsskydd mot föräldrarna. I sekretesslagen finns därför en regel (14 kap. 4 § andra stycket) som innebär att sekretess för uppgift till skydd för en underårig gäller även i förhållande till vårdnadshavaren om det kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren. Denna undantagsregel avser i första hand fall där barn och vårdnadshavare står i motsatsförhållande till varandra och där det oavsett barnets ålder är till skada för barnet att uppgifterna lämnas till vårdnadshavaren. Med stöd av denna bestämmelse kan således en myndighet neka en vårdnadshavare att ta del av sekre- tessbelagda uppgifter. Bestämmelsen kan emellertid inte åberopas i situationer där vårdnadshavare samtyckt till att uppgifterna lämnas till någon annan, även om det kan antas att den underårige kan lida men av att de lämnas ut. 37.2Regleringen av skolväsendets verksamhet Skollagen innehåller bestämmelser om det offentliga skolväsendet för såväl barn och ungdom (bl.a. förskoleklass, grundskola och gymnasieskola) som för vuxna (bl.a. komvux och svenska för invandrare). Härutöver regleras vissa särskilda utbildningsformer (bl.a. riksinternat) och fristående skolor. I skollagen finns också särskilda bestämmelser om förskoleverksamhet och skolbarnomsorg. Verksamheten vid universitet och högskola omfattas däremot inte av skollagen. Inom det offentliga skolväsendet finns dels den obligatoriska skolan (t.ex. ) och dels de frivilliga skolformerna (t.ex. förskoleklassen och gymnasieskolan). Undervisningen inom det offentliga skolväsendet är avgiftsfri och skall vara likvärdig för alla barn och ungdomar, oberoende av kön, geografisk hemvist, sociala och ekonomiska förhållanden. Barnomsorg, såväl förskole- verksamhet som skolbarnsomsorg, är kommunernas ansvar och skall erbjudas alla barn som är bosatta i kommunen. Vid sidan av det offentliga skolväsendet finns fristående skolor och förskolor som drivs av en annan huvudman än kommunen. Fristående skolor som motsvarar det offentliga skolväsendet skall vara godkända av , medan det för fristående förskoleverksamhet och skolbarnomsorg krävs kommunens tillstånd. Skolorna skall vara öppna för alla och undervisningen skall ha samma mål som i de kommunala skolorna. Många fristående skolor och förskolor har dock en särskild inriktning, exempelvis religiös eller pedagogisk, som skiljer sig från den kommunala verksamheten. Utöver de grundläggande bestämmelserna i skollagen styrs skolans verksamhet främst av skolformsförordningar som är specifika för varje skolform, såsom grundskoleförordningen (1994:1194) och förordningen (1996:1206) för fristående skolor. Dessutom fastställer regeringen läroplaner för de olika skol- formerna. Elevvård är ett begrepp som omfattar ett stort antal åtgärder och aktiviteter vid sidan av den vanliga undervisningen. I sin vidaste mening omfattas både skolhälsovård och annan verksamhet som syftar till att stödja och hjälpa elever. Regleringsmässigt inkluderas dock inte skolhälsovården i begreppet elevvård. Skolhälsovården regleras i skollagen medan övrig elevvård regleras i skolforms- förordningar och läroplaner för de olika skolformerna. Även i sekretesshänseende skiljer sig regleringarna åt. Skolhälsovård omfattar de medicinska insatserna inom elevvården och skall anordnas för alla barn i det offentliga skolväsendet (14 kap. 1 § skollagen) och för elever i fristående skolor (14 kap. 7 a § skollagen). Skolhälsovården skall främst vara förebyggande och omfatta hälsokontroller och enkla sjukvårds- insatser. Skolhälsovårdens verksamhet styrs, förutom av skollagen, av lagar på hälso- och sjukvårdens område. Exempelvis finns bestämmelser om journalföring och hantering av journaler i patientjournallagen (1985:562) och bestämmelser om skolhälso- personalens ansvar, tystnadsplikt m.m. i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). En utförlig redogörelse för regleringen inom hälso- och sjukvården finns i kapitel 35. Utöver skolhälsovården utförs elevvårdande verksamhet av främst skolpsykologer, kuratorer och specialpedagoger, men också av annan skolpersonal som har kontakt med elever som i något avseende har problem i skolan. Verksamheten berörs av ett fåtal bestämmelser om elevvårdskonferens och åtgärdsprogram i de särskilda skolformsförordningarna, men verksamheten i övrigt är till stor del oreglerad. Vid elevvårdskonferenser diskuteras och beslutas elevvårdsfrågor avseende t.ex. åtgärdsprogram eller stödundervisning för enskilda elever eller grupper av elever som är i behov av särskilt stöd. 37.2.2Ordning och säkerhet i skolan I skollagen ges inte några materiella bestämmelser om åtgärder mot elever som uppträder störande eller missköter sig på andra sätt. I det avsnitt i skollagen som handlar om skolplikt och motsvarande rätt till utbildning nämns disciplinär åtgärd i 3 kap. 11 § andra stycket. Här framgår att en disciplinär åtgärd mot en skolpliktig elev endast i ringa omfattning får avse elevens närvaro i skolan. Lärarens befogenheter att vidta disciplinära åtgärder såsom utvisning och kvarsittning, regleras visserligen uttryckligen i grundskoleförordningen men i övrigt finns inga anvisningar för vare sig rektor, elevvårdskonferensen eller styrelsen om vilka åtgärder som kan sättas in. Av förarbetena framgår dock att skolpersonalen måste få lösa akuta problem på det sätt omständlig- heterna kräver. Det finns också uttalanden i förarbetena om att utvisning i rent bestraffningssyfte bör undvikas. har också rättspraxis skapat tydliga gränser. Således är det klart att en skolpliktig elev (dvs. elev i ) inte får stängas av från undervisningen, vilket däremot kan ske med en gymnasieelev. En avstängning skall dock föregås av en allsidig utredning och eleven skall få möjlighet att muntligen yttra sig. Dessutom är det klart att förflyttning av en elev till en annan skolenhet i rent bestraffnings- syfte inte får ske. Inte heller i fråga om ordningsregler finns bestämmelser i skollagen. infördes dock bestämmelser om obligatoriska ordningsregler i och gymnasieskolan i respektive skolformsförordning. Syftet är att öka tryggheten och säkerheten i och utanför klassrummet och att förbättra elevernas förutsättningar för lärande. Ordningsreglerna skall enligt bestäm- melserna vara tydliga och neutrala till sin karaktär. Alla elever skall informeras om att reglerna finns, vad de innebär och vilka konsekvenserna blir om de inte följs. Ordningsregler i skolan kan t.ex. handla om olika typer av föremål som från ordnings- och säkerhetssynpunkt inte är tillåtna att inneha eller använda inom skolans område. Såväl JO som har i olika sammanhang uttalat sig huruvida ordningsregler och ingripanden av skolledningen i syfte att upprätthålla ordning och säkerhet i skolan, kan anses vara befogade med hänsyn till risken för att elevers integritet kränks. Klädsel bör ses som ett individuellt uttryck som normalt bestäms av eleverna själva och inte bör ingå i en skolas ordningsregler. Detta är innebörden av yttranden såväl från JO som från . Detta utesluter dock inte att skolan kan ha ordningsregler som exempelvis innebär att eleverna inte får ha på sig ytterplagg, keps eller mössa under lektionerna. Om en elevs klädsel påverkar ordningen och säkerheten i skolan eller om skolan därigenom förhindras att fullfölja sitt pedagogiska uppdrag, kan det vara motiverat att ha regler om klädsel i skolan. Klädsel av religiös innebörd och klädsel som är ett uttryck för någon extrem åsiktsyttring har ansetts kunna skapa otrygghetskänslor hos andra barn och motivera en sådan ordningsregel. I ett JO-ärende som gällde förbud för elever att bära vissa kläder och märken med nazistisk innebörd, uttalade JO att det inte får förekomma att en skola förbjuder viss klädsel bara för att de åsiktsyttringar som den ger uttryck för, uppfattas som odemokratiska eller nedvärderande. Däremot är ett sådant förbud acceptabelt om manifestationen kan störa ordningen och påverka säkerheten i skolan (JO 1997/98 s. 436). har i ett ärende gjort en liknande bedömning i fråga om flickors rätt att bära burqa i skolan (skrivelse , dnr 58–2003:2567). I ett annat ärende fick en friskola kritik för att man inte tillåtit en flicka att bära slöja i skolan, då skolan därigenom inte uppfyller skollagens krav på att vara öppen för alla elever (beslut , dnr 52–2006:689). Urinprov vid misstänkt missbruk Åläggande att lämna urinprov vid exempelvis misstänkt narkotikamissbruk, anses inte vara ett sådant kroppsligt ingrepp som avses i 2 kap. 6 § RF, men författningsstöd krävs dock enligt 8 kap. 3 § RF. Av 14 kap. 3 § andra stycket skollagen framgår att om skolläkaren på förekommen anledning anser att en viss elev i behöver undersökas särskilt, skall eleven genomgå sådan undersökning. Skolläkaren kan således enligt 14 kap. 3 § skollagen under vissa förhållanden ålägga en elev i att genomgå en särskild undersökning. Frågan om skolors rätt att utföra urinprov på skolelever har varit föremål för granskning av såväl som JO vid ett flertal tillfällen. Av dessa uttalanden framgår att en sådan särskild hälsoundersökning som nämns i bestämmelsen även bör kunna innefatta urinprovstagning om skolläkare eller skolsköterska finner en sådan åtgärd medicinskt motiverad. Emellertid anses bestämmelsen inte ge skolhälsovården något utrymme för att tvångsvis – enbart i syfte att spåra förekomst av narkotika – ålägga en elev i att genomföra en urinprovstagning. Ett beslut om en sådan åtgärd måste grunda sig på en bedömning av elevens faktiska hälsotillstånd, dvs. åtgärden skall vara medicinskt motiverad (se bl.a. JO 2004/05 s. 346). Av detta anses också följa att personal inom skolhälsovården inte på uppdrag av annan personal (t.ex. rektor), kan genomföra urinprovtagning utan samtycke (se bl.a. beslut , dnr 51–2002:2579). Eftersom skolhälsovården i gymnasieskolan är frivillig (14 kap. 4 § skollagen) är det inte möjligt att genomföra urinprov på gymnasieelever utan samtycke. Även fall där urinprov genomförts med samtycke har varit föremål för granskning av och JO. Skolor har fått kritik för att elevens frivillighet inte varit reell, utan endast formell (se bl.a. beslut , dnr 51–2003:537). Genomsökning av väskor m.m. samt omhändertagande av föremål Det kan i skolan uppkomma situationer där det är aktuellt för personalen att ingripa mot en elev för att denne innehar föremål som antingen stör undervisningen eller utgör en fara för säkerheten. Det kan röra sig om föremål som det är förbjudet att inneha genom lag (t.ex. narkotika och knivar) eller genom ordningsregler som skolan beslutat (t.ex. MP3-spelare). Begräns- ningar i skyddet mot kroppsvisitation m.m. enligt 2 kap. 6 § andra meningen RF kan endast ske genom lag. Det finns ingen lagreglering som ger rektorer eller annan inom skolledningen rätt att bestämma att sådana åtgärder som kroppsvisitation eller husrannsakan skall tillgripas mot elever. Skolans personal får därför inte söka igenom elevers kläder eller tillhörigheter efter förbjudna föremål (JO 2004/05 s. 337). Genomsökning av elevskåp har däremot av JO inte bedömts vara att anse som husrannsakan varför detta är tillåtet under förutsättning att eleverna har klart för sig villkoren för elevskåpens användning och att skolledningen kan komma att bereda sig tillträde till skåpen under vissa förutsättningar (JO 1988/89 s. 352 och 2004/2005:337). JO har granskat ett fall där en skola omhändertog ett föremål som kunde bedömas störande eller farligt och återlämnade detta först vid terminens slut. JO konstaterade att detta förfarande kan utgöra en sådan inskränkning i äganderätten som kräver lagstöd, vilket saknas på skolans område (JO beslut , dnr 2415–1999). För att avvärja omedelbar fara bör föremål dock kunna omhändertas med stöd av nödregler. Skolans rätt att i andra situationer omhänderta egendom är dock oklar. Ett vanligt ordningsproblem i skolor är att elever utsätts för trakasserier och kränkningar av andra elever och av skolans personal. Att utsättas för sådan behandling innebär ett allvarligt intrång i den kränktes personliga integritet. Frågan om skolans ansvar för att förhindra mobbning har uppmärksammats bl.a. i anledning av några tragiska fall där mobbning lett till att elever begått självmord. I flera fall har riktat allvarlig kritik mot huvudmannen för skolan där eleven gått. Att skolan har ett ansvar att förhindra mobbning och också har ett skade- ståndsansvar om man försummat denna skyldighet står klart efter bl.a. ett avgörande i som gällde en flicka som utsatts för mobbning i en skola i kommun. I det fallet ansågs dock kommunen ha gjort vad som rimligen kunde begäras för att förhindra mobbningen (NJA 2001 s. 755). trädde lagen (2006:67) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever (barn- och elevskyddslagen) i kraft. De som skyddas av lagens bestämmelser är barn och elever som deltar i verksamhet som regleras i skollagen. Lagens syfte är att främja barns och elevers lika rättigheter och att motverka diskriminering på grund av de fem diskrimineringsgrunderna kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder. Lagen skall även förhindra och förebygga annan kränkande behandling, med vilket avses ett uppträdande som kränker ett barns eller en elevs värdighet men som inte har samband med någon diskrimineringsgrund.