sou · GWB35 · 2008-02-28 00:00:00 — Direktivet innehåller därför bestämmelser för att genomföra principen om likabehand- ling om följande: Tillträde till anställning, inklusive befordran och yrkesutbildning, arbetsvillkor, inklusive lön och företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet. Därutöver innehåller direktivet bestämmelser om fastställande av lämpliga förfaranden för att garantera att direktivets genomförande blir effektivare. 4.2.11Direktivet om social trygghet antog rådet direktiv /7/EEG om succes- sivt genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet (direktivet om social trygghet). Syftet med direktivet är att på området social trygghet och när det gäller andra inslag av socialt skydd successivt genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet. 4.2.12Direktivet om egen rörelse antog rådet direktiv /613/EEG om tillämpningen av principen om likabehandling av kvinnor och män med egen rörelse, bland annat jordbruk, samt om skydd för kvinnor med egen rörelse under havandeskap och moderskap (direktivet om egen rörelse) Syftet med direktivet är att säkerställa att principen om likabehandling av kvinnor och män som är egen- företagare eller medhjälpare vid utövandet av sådan verksamhet genomförs på de områden som inte omfattas av likabehandlings- Styrdokument - rättsliga normer direktivet (76/207/EEG) eller av direktivet om social trygghet (79/7/EEG). 4.2.13Direktivet om likabehandling av kvinnor och män i fråga om varor och tjänster antog rådet direktiv /113/EG om genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. Syftet med direktivet är att fastställa en ram för bekämpning av könsdiskriminering när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster, för att i medlemsstaterna genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män. Direktivet innehåller förbud mot direkt och indirekt köns- diskriminering och trakasserier på grund av kön, sexuella trakas- serier och instruktioner att diskriminera. Förbuden ska tillämpas på alla personer som tillhandahåller varor och tjänster som är tillgängliga för allmänheten oberoende av den berörda personen, såväl inom den offentliga som den privata sektorn, inklusive offentliga organ, och som erbjuds utanför området för privat- och familjeliv och transaktioner som utförs i det sammanhanget. Direktivet påverkar inte individens frihet att välja avtalspart så länge som valet inte grundar sig på avtalspartens kön. Förbudet mot diskriminering gäller även vid tillhandahållande av försäkringar och andra finansiella tjänster. Medlemsstaterna ska se till att i alla nya kontrakt som ingås senast efter , användningen av kön som en faktor vid beräkningen av och ersättningar i samband med försäkringar och därmed samman- hängande finansiella tjänster inte resulterar i att skillnader uppstår i enskilda personers och ersättningar. Dock får medlems- staterna besluta att före tillåta proportioner- liga skillnader i enskilda personers och ersättningar om användningen av kön är en avgörande faktor vid en riskbedömning som grundas på relevanta och korrekta försäkringstekniska och statistiska uppgifter. Medlemsstaterna ska i så fall meddela kommissionen detta. En medlemsstat som väljer att tillfälligt tillåta skillnader ska se över sitt beslut efter . Direktivet gäller inte utbildning eller medie- och reklaminnehåll. Direktivet utesluter inte skillnader i behandling om tillhanda- hållandet av varor och tjänster uteslutande eller främst till personer Styrdokument - rättsliga normer av ett kön motiveras av ett berättigat mål och medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga. Principen om likabehandling får inte hindra en medlemsstat från att behålla eller besluta om särskilda åtgärder för att förhindra eller kompensera könsrelaterat missgynnande (positiv särbehandling). Medlemsstaterna får också införa eller behålla bestämmelser som är mer fördelaktiga än de som anges i direktivet och genomförandet av direktivet får inte medföra att det skydd mot diskriminering på det aktuella området som redan finns i medlemsstaterna inskränks. Medlemsstaterna ska säkerställa att alla som anser sig ha blivit diskriminerade ska ha tillgång till rättsliga och/eller administrativa förfaranden. Medlemsstaterna ska också införa bestämmelser för att skydda personer mot repressalier på grund av att de framfört klagomål eller inlett ett rättsligt eller administrativt förfarande. Vid prövningen av om diskriminering förekommit ska bevis- bördan fördelas på så sätt att om den som anser sig ha blivit diskriminerad lägger fram fakta som ger anledning att anta att direkt eller indirekt diskriminering har förekommit övergår bevis- bördan på svaranden. Det åligger då svaranden att bevisa att diskriminering inte har förekommit. Medlemsstaterna ska se till att det finns effektiva, proportion- erliga och avskräckande påföljder vid överträdelser av de nationella bestämmelser som antagits med stöd av direktivet. I direktivet föreskrivs att det ska finnas ett eller flera organ i varje medlemsstat för främjande av likabehandling av alla personer utan åtskillnad på grund av kön. Dessa organ ska på ett oberoende sätt kunna driva klagomål om diskriminering, genomföra oberoende undersökningar om diskriminering samt publicera rapporter och lämna rekommendationer. Medlemsstaterna ska genomföra direktivet i nationell rätt . Vid toppmötet i tillkännagav Europa- parlamentet, rådet och kommissionen Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU-stadgan) (EGT C 364, 18.12.2000, s. 1 och rättelse i EGT C 7, , s. 8). I ingressen till EU-stadgan anges att i stadgan bekräftas de rättigheter som har sin grund särskilt i medlemsstaternas gemensamma författnings- Styrdokument - rättsliga normer traditioner och internationella förpliktelser, Fördraget om Euro- peiska unionen (Unionsfördraget eller ) och gemenskapsfördragen, , gemenskapens och sociala stadgor samt rättspraxis vid och . I artikel 20 i EU-stadgan anges att alla människor är lika inför lagen. Av artikel 21.1 framgår att all diskriminering på grund av bland annat kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning ska vara förbjuden. Enligt artikel 23 ska jämställdhet mellan kvinnor och män säkerställas på alla områden inbegripet anställning, arbete och lön. Vidare anges att principen om jämställdhet inte utgör hinder för att behålla eller vidta åtgärder som innebär särskilda förmåner för det underrepresenterade könet. Artikel 24 handlar om barnets rättigheter och artikel 25 om äldres rättigheter. Enligt artikel 26 erkänner och respekterar unionen rätten för personer med funktionshinder att få del av åtgärder som syftar till att stärka deras oberoende, sociala och yrkesmässiga integrering och deltagande i samhällslivet. Av artikel 47 framgår att var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i artikeln. Dessa anges vara att var och en har rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag. Var och en ska vidare ha möjlighet att erhålla rådgivning, låta sig försvaras och företrädas. Rättshjälp ska vidare ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol. EU-stadgan är tills vidare att betrakta som en politisk deklaration. Stadgan skapar inte några nya rättigheter eller nya förpliktelser för medlemsstaterna utan ska enbart befästa dem som redan gäller. Till stadgan hör en förklarande rapport som dock inte har officiell status men som har stor betydelse för förståelsen av stadgan. Styrdokument - rättsliga normer 4.2.15Meddelande från Europeiska gemenskapernas kommission – En färdplan för jämställdhet 2006–2010 meddelade kommissionen En färdplan för jämställdhet 2006–2010 (KOM [2006] 92 slutlig). Färdplanen innehåller sex prioriterade områden för EU:s jämställdhetsåtgärder 2006–2010. Dessa är att skapa samma möjligheter till ekonomiskt oberoende för kvinnor och män, ge möjlighet att förena privatliv och yrkesliv, uppnå jämn könsfördelning i beslutsfattandet, utrota alla former av könsrelaterat våld, bekämpa stereotypa könsroller och att främja jämställdhet i utrikes- och biståndspolitik. I dokumentet poängteras att jämställdhet endast kan uppnås om det finns ett helhjärtat engagemang på högsta politiska nivå. När det gäller det prioriterade området att bryta stereotypa könsrolls- mönster i samhället uppställs som ett punkt att bryta stereotypa könsrollsmönster i medier. Här anges att media har en avgörande roll när det gäller att bryta traditionella könsrollsmönster. Media kan bidra med en realistisk bild av det moderna samhällets kvinnor och män, deras kompetens och potential samt undvika att porträttera dem på ett förnedrande och kränkande sätt. På alla nivåer bör man eftersträva dialog med berörda parter och bedriva informationskampanjer. Vidare anges att kommissionen kommer att inleda en dialog med media för att få dem att framställa kvinnor och män på ett sätt som frångår de stereotypa uppfattningarna. 4.3Svensk lagstiftning om diskriminering I finns ingen samlad diskrimineringslagstiftning. Bestämmelser som syftar till att motverka diskriminering finns i flera olika lagar som förbjuder diskriminering på olika grunder och inom olika samhällsområden. Vid tillämpning av reglerna är EG- rätten och praxis av stor betydelse. Förutom reglering i regeringsformen finns fyra diskriminerings- lagar som förbjuder diskriminering p.g.a. kön: 1.jämställdhetslagen (1991:433), 2.lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan, 3.lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering och 4.lagen (2006:67) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. Styrdokument - rättsliga normer De tre sistnämnda och nedanstående lagar innehåller förbud mot diskriminering även på andra grunder än kön. 1.lagen (1999:130) om åtgärder mot diskriminering i arbetslivet på grund av etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfatt- ning, 2.lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av funktionshinder, 3.lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning. Förutom de ovan nämnda diskrimineringslagarna finns de straff- rättsliga bestämmelserna olaga diskriminering (16 kap. 9 § ), hets mot folkgrupp (16 kap. 8 § ) och straffskärpningsstadganden (29 kap. 2 § 7 brotts- balken). Lagarna med förbud mot diskriminering p.g.a. kön redovisas kortfattat nedan. Enligt 1 kap. 2 § regeringsformen ska den offentliga makten utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Därtill ska det allmänna verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden samt värna den enskildes privatliv och familjeliv. Det allmänna ska verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället. Begreppet jämlikhet omfattar även jämställd- het mellan kvinnor och män. Målsättningen om delaktighet och jämlikhet är av störst betydelse för människor som tillhör grupper som jämfört med andra grupper har en utsatt position i samhället. Sådana grupper är framförallt de som uppräknas i samma stycke i förhållande till vilka samhället ska motverka diskriminering, men uppräkningen är inte uttömmande (prop. 2001/02:72 s. 49 f.). Det allmänna ska således motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionshinder, sexuell läggning, ålder eller annan omständighet som gäller den enskilde som person. I 2 kap. 15–16 §§ regeringsformen finns generella diskrimine- ringsförbud riktade till normgivaren. Enligt 2 kap. 15 § får lag eller annan föreskrift inte innebära att någon medborgare missgynnas Styrdokument - rättsliga normer därför att han eller hon med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör minoritet. Vidare stadgas i 2 kap. 16 § att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare miss- gynnas på grund av sitt kön om inte föreskriften utgör led i strä- vanden att åstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnor. I 1 kap. 9 § regeringsformen finns reglering om att domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iakttaga saklighet och opartiskhet. Jämställdhetslagen trädde i kraft . Den ersatte lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet. gjordes en översyn av jämställdhetslagen med det uttalade syftet att samordna lagen med diskrimi- neringslagar vad gäller diskrimineringsförbudens skyddsnivå, terminologi och struktur. Enligt regeringen skulle en samordning av lagarnas terminologi och lagtekniska uppbyggnad ha den praktiska verkan att regel- systemet som helhet blev mera överskådligt och lättillgängligt. Vidare skulle en regelförenkling som medförde att lagarna anpassa- des till varandra underlätta för rättstillämpningen och göra det lättare att förstå reglerna inte minst för de arbetsgivare som hade att följa bestämmelserna. En samordnad struktur och disposition kunde vidare antas komma att bidra till att ett enhetligt dis- krimineringsbegrepp och en enhetlig praxis växte fram efter hand. Regeringen uttalade i samband med översynen att det har ett egenvärde om erfarenheter från en lags tillämpningsområde kunde tillämpas även på de andra områdena. Därtill angav regeringen att det fanns både principiella och praktiska skäl till att lagarnas skyddsnivå, terminologi och struktur skulle vara likartad. Att låta materiella och strukturella olikheter kvarstå måste därför om möjligt undvikas. Därför borde enligt regeringen jämställdhets- lagens diskrimineringsförbud anpassas till lagar så långt som möjligt. Detta underlättade enligt regeringen möjligheterna att nå en överblick, både över den enskilda lagen och över hur de olika lagarna förhåller sig till varandra (prop. 1999/2000:143 s. 27 f.). Jämställdhetslagen har till ändamål att främja kvinnors och mäns lika rätt i fråga om arbete, anställnings- och andra arbetsvillkor Styrdokument - rättsliga normer samt utvecklingsmöjligheter i arbetslivet (jämställdhet i arbets- livet). Lagen siktar till att förbättra främst kvinnornas villkor i arbetslivet (1 §). Jämställdhetslagens diskrimineringsgrund är med andra ord kön. De materiella bestämmelserna i lagen är uppdelade i bestämmelser om aktiva jämställdhetsåtgärder (3–13 §§), förbud mot könsdiskriminering (15–17 §§), förbud mot repressalier (22 §) och skyldigheter att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier (22 a §). I förarbetena till den tidigare jämställdhetslagen betonas att frågan om aktiva åtgärder inte kan ses som en sak för sig och förbudet mot könsdiskriminering som något annat. Det gäller att se till helheten. Reglerna är sammantagna ägnade att främja en utveckling i riktning mot jämställdhet mellan kvinnor och män (prop. 1978/79:175 s. 28 f.). Bestämmelserna om aktiva åtgärder för jämställdhet mellan kvinnor och män avser främst behandlingen av kvinnor och män som grupper i arbetslivet. Reglerna tar inte i första hand sikte på att skydda enskild arbetstagare. De aktiva åtgärderna avser målinriktat jämställdhetsarbete med riktning på främst att bryta den könsuppdelade arbetsmarknaden. I lagen finns reglering om aktiva åtgärder som bl.a. stadgar att arbetsgivaren inom ramen för sin verksamhet ska vidta åtgärder som kan krävas för att arbets- förhållandena ska lämpa sig för både kvinnor och män, underlätta för både kvinnliga och manliga arbetstagare att förena förvärvsarbete och föräldraskap och vidta åtgärder för att före- bygga och förhindra att någon arbetstagare utsätts för trakasserier på grund av kön, sexuella trakasserier eller repressalier enligt lagen. När det gäller diskrimineringsförbuden framgår av 15 §, som avser direkt diskriminering, att en arbetsgivare inte får missgynna en arbetssökande eller en arbetstagare genom att behandla henne eller honom sämre än arbetsgivaren behandlar, har behandlat eller skulle ha behandlat någon annan i en jämförbar situation, om missgynnandet har samband med kön. 16 § tar sikte på indirekt diskriminering och där stadgas att en arbetsgivare inte får miss- gynna en arbetssökande eller en arbetstagare genom att tillämpa en bestämmelse, ett kriterium eller ett förfaringssätt som framstår som neutralt men som i praktiken särskilt missgynnar personer av det ena könet. Detta gäller dock inte om bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet kan motiveras av ett berättigat mål och medlen är lämpliga och nödvändiga för att uppnå målet. Förbuden gäller enligt 17 § när arbetsgivaren Styrdokument - rättsliga normer 1.beslutar i en anställningsfråga, tar ut en arbetssökande till anställningsintervju eller vidtar annan åtgärd under anställ- ningsförfarandet, 2.beslutar om befordran eller tar ut en arbetstagare till utbildning för befordran, 3.beslutar om eller vidtar annan åtgärd som rör yrkespraktik, 4.beslutar om eller vidtar annan åtgärd som rör annan utbildning eller yrkesvägledning, 5.tillämpar löne- eller andra anställningsvillkor för arbeten som är att betrakta som lika eller likvärdiga, 6.leder och fördelar arbetet, eller 7.säger upp, avskedar, permitterar eller vidtar annan ingripande åtgärd mot en arbetstagare. I lagen finns reglering om skadestånd och andra påföljder som inträder om en arbetsgivare bryter mot bl.a. diskriminerings- förbuden. Vidare finns reglering om vem som har ansvar för tillsynen av lagens efterlevnad. 4.3.3Lagen om likabehandling av studenter i högskolan Lagen om likabehandling av studenter i högskolan har till ändamål att på högskoleområdet främja lika rättigheter för studenter och sökande och att motverka diskriminering på grund av könstill- hörighet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder (1 §). Lagen gäller högskole- utbildning som bedrivs vid universitet och högskolor med staten, kommun eller landsting som huvudman och som omfattas av högskolelagen (1992:1434) samt av enskilda utbildningsanordnare som har examenstillstånd enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina (2 §). Högskolorna ska inom ramen för sin verksamhet bedriva ett målinriktat arbete för att aktivt främja studenters lika rättigheter, oavsett könstillhörighet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder (3 §). Enligt lagen ska högskolorna vidta åtgärder för att förebygga och förhindra att studenter eller sökande utsätts för trakasserier. Med trakasserier avses enligt 4 § i lagen ett uppträdande som kränker en students eller sökandens värdighet i högskolestudierna om uppträdandet har samband med etnisk tillhörighet (etniska Styrdokument - rättsliga normer trakasserier), religion eller annan trosuppfattning (trakasserier på grund av religion eller annan trosuppfattning), sexuell läggning (trakasserier på grund av sexuell läggning), funktionshinder (trakasserier på grund av funktionshinder) eller könstillhörighet eller är av sexuell natur (sexuella trakasserier). Högskolorna ska upprätta en plan som ska innehålla en översikt över de åtgärder som behövs för att främja likabehandling och för att förebygga och förhindra trakasserier (5 §). Högskolorna har dessutom en skyldighet att utreda omständigheterna kring upp- givna trakasserier och i förekommande fall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra fortsatta trakasserier (6 §). Lagen innehåller bestämmelser som förbjuder direkt och indirekt diskriminering, trakasserier och instruktioner att diskrimi- nera på grund av könstillhörighet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder (7– 8 b §§). Förbudet mot direkt diskriminering gäller inte om behand- lingen är berättigad av hänsyn till ett särskilt intresse som uppenbarligen är viktigare än intresset att förhindra diskriminering i högskolan. Förbuden gäller enligt 9 § när en högskola 1.beslutar om tillträde till högskoleutbildning eller vidtar någon annan åtgärd som har betydelse för tillträdet, 2.beslutar om examination eller gör någon annan bedömning av en studieprestation, 3.beslutar eller gör någon annan liknande bedömning i fråga om a)tillgodoräknande av utbildning, b)anstånd med studier eller fortsättning av studier efter studieuppehåll, c)byte av handledare, d)indragning av handledare och andra resurser vid utbildning på forskarnivå, e)utbildningsbidrag för doktorander, eller 4.vidtar en åtgärd mot en student. I lagen finns reglering om skadestånd som kan utgå för den kränkning som kan uppstå till följd av diskriminering. Vidare finns reglering om vem som har ansvar för tillsynen av lagens efter- levnad. Styrdokument - rättsliga normer 4.3.4Lagen om förbud mot diskriminering Lagen om förbud mot diskriminering har till ändamål att motverka diskriminering som har samband med någon av diskriminerings- grunderna kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosupp- fattningen, sexuell läggning eller funktionshinder (1 §). I 3 § anges att i lagen avses med diskriminering 1.direkt diskriminering: att en enskild person missgynnas genom att behandlas sämre än någon annan behandlas, har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation, om missgynnandet har samband med kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan tros- uppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder, 2.indirekt diskriminering: att en enskild person missgynnas genom tillämpning av bestämmelser, kriterier eller förfaringssätt som framstår som neutrala men som i praktiken särskilt missgynnar personer med visst kön, viss etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller visst funktionshinder, såvida inte bestäm- melserna, kriterierna eller förfaringssätten kan motiveras av berättigade mål och medlen är lämpliga och nödvändiga för att uppnå målet, 3.trakasserier: ett uppträdande som kränker en persons värdighet och som har samband med kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder, 4.sexuella trakasserier: ett uppträdande av sexuell natur som kränker en persons värdighet, 5.instruktioner att diskriminera: order eller instruktioner att diskriminera en person enligt 1–4 som lämnas åt någon som står i lydnads- eller beroendeförhållande till den som lämnar ordern eller instruktionen eller som gentemot denna åtagit sig att fullgöra ett uppdrag. Förbuden mot de angivna diskrimineringsgrunderna i 1 § gäller, med vissa undantag, i fråga om arbetsmarknadspolitisk verksamhet, start eller bedrivande av näringsverksamhet, yrkesutövning, medlemskap m.m. i arbetstagarorganisationer, arbetsgivarorganisa- tioner och yrkesorganisationer, yrkesmässigt tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder, m.m., socialförsäkrings- systemet, arbetslöshetsförsäkringen, studiestöd och hälso- och sjukvården (5–13 §§). I lagen finns reglering om påföljder som kan bli aktuella vid överträdelser av förbuden mot diskriminering. Dessa är ogiltighet och skadestånd. Vidare finns reglering om vem som har ansvar för tillsynen av lagens efterlevnad. Styrdokument - rättsliga normer 4.3.5Lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever