sou · GWB33 · 2008-02-28 00:00:00 — gav i målet Papamichalopoulos m.fl. mot (dom ) uttryck för principen att konventions- staterna skall reparera konsekvenserna av kränkningen på ett sådant sätt att situationen så långt möjligt återgår till den som förelåg före kränkningen. Kompensation kan visserligen ske på många olika sätt men klart är att det i många situationer måste finnas en möjlighet till skadestånd när konventionsrättigheter har kränkts. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten Vad som har sagts gäller när staten har ansvaret för den handling som har orsakat konventionskränkningen. Konventions- staterna har som tidigare nämnts också en förpliktelse att vidta positiva åtgärder, främst i form av lagstiftning, för att skydda enskildas personliga integritet mot angrepp från andra enskilda. Detta innebär emellertid inte att konventionen gäller i förhållandet enskilda emellan. Svenska domstolar har inte ansett att rättigheterna har någon sådan horisontell effekt (se nedan under 6.5.4). Den omständigheten att en enskild inte kan få kompensa- tion för en konventionskränkning som en annan enskild har orsakat innebär alltså inte i sig att rätten till ett effektivt rättsmedel har kränkts (, Skadestånd och för de mänskliga rättigheterna, SvJT 2006 s. 553). En annan fråga är dock om statens underlåtenhet att skydda den enskilde skall kunna grunda en skadeståndsförpliktelse för staten. Den enskildes rätt till rättsmedel enligt konventionen i detta avseende behandlas nedan under avsnitt 6.5.7. 6.5.2Skadeståndslagen ger begränsade möjligheter till ideellt skadestånd Bestämmelser om att den som kränker någons personliga integritet skall utge ersättning i form av ideellt skadestånd utgör en del av skyddet för den personliga integriteten. I fall där intrång inte är straffbelagda är en skadeståndstalan det enda rättsmedlet för en enskild som har utsatts för kränkningar. I svensk rätt finns bestäm- melser om rätt till skadestånd i vissa situationer i bl.a. person- uppgiftslagen och lagen (1978:800) om namn och bild i reklam, medan de mer generella bestämmelserna om rätt till skadestånd regleras i skadeståndslagen (se avsnitt 4.4). Rätten till kränkningsersättning, s.k. ideellt skadestånd, är enligt svensk rätt mer begränsad än rätt till ersättning vid andra skador, främst genom att det endast är fall där skadan uppstått genom brottsligt angrepp av visst slag som ersätts (2 kap. 3 § SkL). Även kravet på allvarlig kränkning och de särskilda reglerna som gäller i fråga om en skadeståndstalan som riktas mot det allmänna innebär att möjligheterna till ideellt skadestånd är relativ begränsade enligt svensk rätt. Som ovan nämnts skall vid kränkningar av någons rättigheter enligt , skadestånd utgå i vissa situationer. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten Rätten till skadestånd bör då inte avvika allt för mycket från den bedömning som gör i liknande fall. Redan i Fri- och rättighetskommitténs betänkande Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40) som låg till grund för inkorporeringslagen, upp- märksammades frågan om den begränsade möjligheten till ideellt skadestånd som gäller enligt svensk rätt kan anses vara förenlig med kravet på effektiva rättsmedel i artikel 13 i Europakonven- tionen (Del B s. 78). 6.5.2.1Kravet på samband med brott Enligt 2 kap. 3 § SkL skall den som kränker annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. I den utsträckning som det materiella skyddet i svensk rätt för den personliga integriteten har samma omfattning som och detta skydd består av straffbestämmelser, synes kravet på tillgång till effektivt rättsmedel inte vålla något större problem. Svårigheter uppstår i fall då en kränkning av inte omfattas av något straffstadgande i svensk rätt, eftersom detta innebär att skade- ståndslagen inte medför någon rätt till kompensation i form av ideellt skadestånd. Av bl.a. denna anledning har man i flera olika sammanhang diskuterat om kravet på att kränkningen skall ha orsakats genom brott bör tas bort. Slutsatsen har emellertid alltid blivit att det inte går att finna någon annan bättre avgränsning, se t.ex. promemorian Skadeståndsfrågor vid kränkning (Ds 2007:10 6.5.2.2Kravet på allvarlig kränkning Ideellt skadestånd enligt skadeståndslagen kan vidare utgå endast om kränkningen varit allvarlig. Något liknande krav uppställs inte i . Det kan visserligen hävdas att en klar överträdelse av konventionen knappast kan vara bagatellartad, vilket skulle innebära att kravet på allvarlig kränkning mycket sällan skulle utgöra ett hinder. Frågan om den svenska skadeståndsrätten även i detta avseende ger svenska medborgare sämre möjligheter till gottgörelse än vad kräver har ändå varit föremål för diskussion (se t.ex. Ds 2007:10 s. 68 och Lambertz, Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten och dess effekter på svensk skadeståndsrätt, SvJT 2004–05 s. 8). Om det primära rättsmedlet vid kränkningar av en rättighet enligt är möjligheten att föra en skadeståndstalan, skall hänsyn tas till de ersättningsnivåer som dömer ut i liknande fall. Det finns dock en tolkningsmarginal för staterna, och lägre nivåer kan accepteras. När det gäller kränkningar av rätten till rättegång i skälig tid har i målet Bako mot (dom ) uttalat att skade- ståndsnivåerna inte nämnvärt får understiga den domstolens nivåer. Svenska domstolar använder dock ofta schablonberäkningar för att minska risken för godtycklighet vid bestämningen av ersättningen, eftersom ideella skador i princip inte kan beräknas på ett enhetligt och exakt sätt. 6.5.2.4Skadeståndstalan mot det allmänna När det gäller en skadeståndstalan som riktar sig mot det allmänna, innebär kravet att kränkningar skall ha orsakats genom brott att möjligheterna till ideellt skadestånd blir mycket begränsade. Sådant skadestånd kan visserligen utgå med stöd av 3 kap. 2 § och 2 kap. 3 § SkL. Det brott som ligger närmast till hands vid fel och försummelse i myndighetsutövning är tjänstefel. Det brottet kan visserligen föranleda ersättning för kränkning, men bara i de undantagsfall när brottet medfört en allvarlig kränkning av en viss person. I många fall kan det emellertid vara flera samverkande orsaker som lett till att någon har kränkts vid myndighetsutövning. I sådana situationer kan ansvar för tjänstefel inte komma i fråga och därmed är ideellt skadestånd enligt skadeståndslagen också uteslutet. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten 6.5.3Europakonventionen som grund för skadeståndstalan mot det allmänna Artikel 41 i kan, som ovan nämnts, inte läggas till grund för en rätt till gottgörelse enligt nationell rätt i de fall den inhemska skadeståndsrätten inte medger ersättning. har frågan om ändå kan åberopas som grund för en rätt till ideellt skadestånd i fall där skade- ståndslagen inte ger en sådan rätt, prövats av svenska domstolar. har i ett antal avgöranden ansett att statens kränkning av rättigheterna enligt artikel 6.1 (rättegång i skälig tid), artikel 5.3 (frihetsberövande utan domstolsprövning) och artikel 8 (rätt till privatliv och familjeliv) bör föranleda ideellt skadestånd. Frågan om talan om ideellt skadestånd kan föras med Europa- konventionen som grund även i förhållandet enskilda emellan har dock besvarats nekande. 6.5.3.1Lundgrendomen (NJA 2005 s. 462) Målet gällde frågan om en persons rätt till skadestånd på grund av brott mot bestämmelsen i artikel 6.1 i (rätt till rättegång inom skälig tid). Personen i fråga yrkade ersättning av staten för inkomstförlust (dvs. en ren förmögenhetsskada enligt 3 kap. 2 § SkL) och för kränkning (s.k. ideellt skadestånd enligt 2 kap. 3 § SkL). Grunden för talan i fråga om inkomstförlust var bl.a. att anklagelserna mot personen i en brottmålsprocess inte hade prövats i skälig tid, vilket påstods utgöra fel eller försummelse i myndighetsutövningen. Avseende skadeståndstalan för kränkning gjordes dessutom gällande att den långsamma handläggningen ut- gjorde tjänstefel. Brottmålsprocessen hade pågått och fann att anklagelserna inte hade prövats i en rättegång inom skälig tid, varför rätten enligt artikel 6.1 hade kränkts. Detta förhållande fick i det aktuella fallet anses utgöra sådant fel eller sådan försummelse som fordras för att skadeståndsansvar skall inträda för staten. Enligt domstolen fanns det ett styrkt orsakssamband mellan den utdragna brottmåls- processen och den ekonomiska skadan, vilket berättigade till ersättning för inkomstförlust . Beträffande talan om ideellt skadestånd anförde att sådan ersättning, Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten om den inte har samband med person eller sakskada, enligt svensk rätt endast utgår när den skadelidande har utsatts för brott mot sin person, frihet eller ära. Eftersom någon sådan situation inte förelåg i målet, kunde ersättning för ideell skada inte grundas direkt på skadeståndslagen. Domstolen redogjorde därefter för för- pliktelser enligt artikel 13 i . Enligt bestäm- melsen, med den tolkning som gjort i målet Kudla mot (dom ), har konventions- staterna en särskild skyldighet att tillhandahålla ett effektivt nationellt rättsmedel för att förebygga eller kompensera kränk- ningar av rätten till rättegång inom skälig tid enligt art 6.1. hade emellertid i tidigare avgöranden ansett att detta inte innebär att konventionen i sig ger medborgarna någon omedelbar rätt till gottgörelse (se NJA 2003 s. 217 och 2004 s. 662). I det nu aktuella målet diskuterade domstolen om inte möjlig- heten att erhålla ersättning för inkomstförlust kunde anses som tillräcklig kompensation och att kravet på effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i därmed redan uppfylls i svensk rätt. konstaterade att det kan uppkomma fall där ersättning för ekonomisk förlust inte utgår och att detta kan innebära ett konventionsbrott om den skadelidande i ett fall av det slaget ställs utan rättsmedel. konstaterade vidare att möjligheterna att enligt svensk rätt få ersättning för ideell skada traditionellt har ansetts fordra särskilt lagstöd (se t.ex. prop. 2000/01:68 s. 17) men framhöll att denna restriktiva attityd inte återgår på någon uttryck- lig lagregel. Med hänvisning till praxis när det gäller kränkning av rätten till rättsliga avgöranden inom skälig tid drog slutsatsen att övervägande skäl får anses tala för att ideellt skadestånd skall kunna dömas ut även av svensk domstol och att en naturlig utgångspunkt vid prövningen av ett sådant anspråk bör vara praxis. Högsta dom- stolen utdömde således skadestånd både för inkomstförlust och för ideell skada. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten 6.5.3.2Högsta domstolens beslut (mål Ö 2572) I beslutet besvarade en av hänskjuten fråga enligt 56 kap. 13 § RB. I tingsrättens mål hade en man yrkat skadestånd av staten under åberopande av att hans rättigheter enligt artikel 5.3 i hade åsidosatts. Enligt bestämmelsen skall den som är berövad friheten utan dröjs- mål ställas inför domare och vara berättigad till rättegång i skälig tid, eller friges i avvaktan på rättegång. I artikel 5.5 i konventionen anges att den vars rätt enligt artikel 5 har kränkts, skall ha rätt till skadestånd. konstaterade att artikel 5.5 i likhet med artikel 13 innebär en förpliktelse för att tillförsäkra en drabbad rätt till skadestånd, men att artikeln inte i sig ger med- borgarna någon omedelbar rätt till skadestånd grundad enbart på konventionen. konstaterade att en talan om skadestånd på grund av brott mot artikel 5 i i första hand skall prövas enligt svensk lag och att lagstiftningen skall tolkas fördragskonformt. Om förpliktelser enligt artikel 5.5 inte kan uppfyllas vid sådan tillämpning innebär det att domstolen måste döma ut skadestånd utan lagstöd, eftersom i annat fall gör sig skyldigt till konventionsbrott. Genom beslutet bekräftade alltså den rättstillämpning i konven- tionsvänlig riktning som domstolen givit uttryck för i Lundgren- domen. 6.5.3.3Högsta domstolens dom i mål T 672-06 I målet prövade en familjs rätt till ideellt skadestånd på grund av påstådd kränkning av deras rättigheter enligt artikel 8 i . Grunden för talan var att barnen i familjen hade utsatts för felaktig myndighetsutövning genom att ett beslut om tvångsvis genomförda läkarunder- sökningar hade fattats av fel myndighet. Barnen i familjen hade omhändertagits av socialnämnden efter misstankar om att de utsatts för övergrepp. hade, utan att vårdnads- havarnas samtycke hade inhämtats, beslutat att barnen skulle genomgå en läkarundersökning. Ett sådant beslut skulle rätteligen Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten ha fattats av socialnämnden. Läkarundersökningen hade enligt kärandena inneburit ett ingrepp i såväl barnens som föräldrarnas rätt till privatliv och till familjeliv. fann att lagstöd saknades för att, efter beslut av polismyndigheten, genomföra läkarundersökningarna och att detta fick anses utgöra fel eller försummelse, vilket kan medföra skadeståndsskyldighet för staten. Eftersom polisens handlande inte kunde anses innefatta tjänstefel eller något annat brott av det slag som kan berättiga till ersättning för kränkning, konstaterade domstolen att rätt till ersättning för den aktuella skadan inte kan grundas på skadeståndslagen. redogjorde därefter för den princip om rätt till skadestånd som lagts fast genom rättfallet NJA 2005 s. 462 och beslutet i mål Ö 2572-04. Den princip som därvid kommit till uttryck innebar enligt att i den mån har en förpliktelse att gottgöra överträdelser av de angivna artiklarna i genom en rätt till skade- stånd och denna förpliktelse inte kan uppfyllas genom en tillämp- ning av nationell rätt ens efter en fördragskonform tillämpning, så får förpliktelsen uppfyllas genom att skadestånd döms ut utan särskilt lagstöd. anförde också att det saknas anledning att begränsa principen till de artiklar som behandlats i de tidigare rättsfallen. konstaterade att praxis i målet T.P. mot (dom ) avseende brott mot artikel 8 innebär att artikel 13 kräver ett natio- nellt rättsmedel för att i sak behandla rimligt grundade anspråk och för att tillerkänna lämplig gottgörelse, vilket i princip i sin tur innebär att även icke-ekonomisk skada skall kunna ersättas. Varje konventionskränkning måste emellertid inte gottgöras genom ekonomisk ersättning. anförde vidare att beslutet om läkarundersökning hade fattats utan stöd i lag och att detta inneburit att kärandenas rätt enligt artikel 8 i Europa- konventionen hade kränkts. Kränkningen hade enligt inneburit ett allvarligt ingrepp i barnens fysiska inte- gritet och det kunde inte betvivlas att barnen utsatts för obehag och oro och inte heller att föräldrarna orsakats känslor av oro, maktlöshet och frustration. Familjen kunde inte anses tillgodosedd för kränkningen på annat sätt än genom skadestånd, vilket bestäm- des till för var och en av familjemedlemmarna. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten Vid bestämmandet av den ideella ersättningen använde sig i Lundgrendomen av en, utifrån svensk beräkningstradi- tion, något annorlunda metod. Ersättningssumman baserades på ett årsbelopp som ärendet pågått, vilket innebar att även den tidsperiod som befunnits vara icke oskälig omfattades. Beräk- ningsmodellen är hämtad från praxis rörande ideell ersättning för denna typ av konventionskränkning bl.a. i målet Zullo mot (dom ). Europa- domstolen har fastställt att en normalsumma för den ideella ersättningen vid kränkning av artikel 6.1 bör ligga . I den i föregående avsnitt beskrivna domen konstaterade att kränkningar av en rättig- het enligt visserligen har en annan karaktär än kränkningar enligt 2 kap. 3 § SkL, men att ersättningarna ändå har ett liknande syfte. Principerna för kränkningsersättning enligt svensk rätt borde därför kunna tillämpas i stor utsträckning, även om nivåerna generellt sätt skall vara förenliga med Europa- domstolens praxis, vilket bl.a. innebär att det vid bedömningen skall tas hänsyn till hur allvarlig överträdelsen av rättigheten varit. Med beaktande av att ett beslut om läkarundersökning i det aktuella fallet på laglig väg hade kunnat fattas av socialnämnden bestämde skadeståndets storlek till , vilket var väsentligt lägre än de som hovrätten dömt ut. 6.5.4Europakonventionen som grund för skadeståndstalan mot annan enskild Konventionsstaterna har en positiv förpliktelse att se till att rättigheterna i konventionen respekteras även av andra enskilda. Detta innebär emellertid inte att har horison- tell effekt, dvs. kan åberopas enskilda emellan. Frågan om Europa- konventionen kan åberopas av enskilda i skadeståndsmål mot andra enskilda har prövats av i en enligt 56 kap. 13 § RB hänskjuten fråga från (HD:s beslut i mål Ö 4869-06). Målet i tingsrätten gällde frågan om ideellt skadestånd med anledning av att en kvinnas rättigheter enligt artikel 8 påstods ha Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten kränkts av ett försäkringsbolag. Bolaget hade anlitat ett bevak- ningsföretag för att skugga och spana på kvinnan, bl.a. genom att med hjälp av videofilmning studera hennes rörelsemönster i vardagslivet. gjordes iakttagelser av kvinnan i hemmiljö, under bilfärder, under vistelse i ett privat stall samt vid besök i affärer och bibliotek. Det redigerade resultatet av dessa videoinspelningar blev en lång videofilm. Orsaken till bevakningen var att kvinnan hade krävt försäkringsersättning för en s.k. pisksnärtskada. Försäkringsbolaget konfronterade kvinnan med videomaterialet, vilket utmynnade i att någon försäkringsersättning inte utgick och att det väcktes åtal mot kvinnan för försäkringsbedrägeri såväl gentemot försäkringsbolaget som . Kvinnan friades från ansvar och vann också bifall till sin talan i förvaltningsdomstol om rätt till ersättning från . Hon stämde sedermera försäkringsbolaget för den fridskränkning bevakningen inneburit och yrkade skadestånd för kränkningen. Som grund för skadeståndstalan angavs dels att bevakningen utgjort ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB, dels att den inneburit en kränkning av rätten till privatlivet i artikel 8. Skade- stånd yrkades enligt skadeståndslagen eller direkt på grund av enligt artikel 13. Frågan som hänsköt till Högsta dom- stolens prövning var om artikel 8.1 i kan av svensk domstol tillämpas i skadeståndstalan mot annan än staten. konstaterade att den rättspraxis som ditintills hade utvecklats på detta område har rört skadeståndsansvar för staten och att staten inte bör kunna freda sig mot skadestånds- skyldighet genom att åberopa sin egen försummelse att uppfylla en konventionsgrundad förpliktelse att införa lagregler om skade- ståndsskyldighet. När det gäller skadeståndsansvar för enskilda ställde sig saken emellertid annorlunda, eftersom särskild vikt måste fästas vid att enskilda skall kunna förutse de rättsliga följ- derna av sitt handlande. I fall där skadeståndsskyldighet inte följer av gällande svensk skadeståndsrätt ens inom ramen för en fördrags- konform tillämpning, kunde därför enligt en enskild inte åläggas att betala skadestånd för en handling eller underlåtenhet som innebär en överträdelse av artikel 8 i Europa- konventionen. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten 6.5.5Har ett effektivt rättsmedel skapats genom rättsutvecklingen? De senaste rättsfallen från har gett upphov till en intensiv debatt om hur långt statens skadeståndsansvar vid konventionskränkningar sträcker sig. Efter Lundgrendomen fördes diskussioner om huruvida den princip som däri uttalats kunde anses tillämplig även beträffande andra konventionsartiklar än den som var aktuell i målet. Frågan aktualiserades också i mål Wassdahl mot (dom ). Wassdahl hade påförts skattetillägg och hade i olika domstolsförfaranden hävdat att handläggningen inneburit att hans sak inte prövats i skälig tid. I hävdade den , med hänvisning till Högsta domstolens avgörande NJA 2005 s. 462, att Wassdahl inte hade uttömt alla inhemska rättsmedel. Dessutom hade Wassdahl väckt en talan om skadestånd som ännu inte avgjorts av , varför borde invänta det avgörandet. konstaterade emellertid att Högsta dom- stolens rättstillämpning endast kunde anses innebära att skadestånd kan utgå för att ett brottmål inte har avgjorts inom skälig tid. Visserligen kunde Wassdahls skadeståndstalan komma att innebära att detsamma skulle gälla i skattemål, men han hade redan väntat på Högsta domstolens beslut om prövningstillstånd. ansåg därför att dessa omständigheter samman- taget innebar att det i skattemål ännu inte fanns något effektivt rättsmedel för att klaga över att prövning inte skett inom skälig tid. Mot den bakgrunden och då förutsättningarna i övrigt var uppfyllda hade det skett en kränkning av artikel 6.1. Europa- domstolen ansåg således inte att Lundgrendomen innebar att ett effektivt rättsmedel generellt hade tillskapats i svensk rätt, eftersom den princip som där slogs fast avsåg en kränkning av en viss artikel i en viss typ av mål. Inte heller Justitiekanslern, som är den myndighet som i första hand prövar skadeståndsanspråk mot staten, ansåg att principen i Lundgrendomen kunde tillämpas annat än i fall av oskäligt dröjsmål i brottmål. Genom Högsta domstolens dom har emellertid principen som slogs fast i Lundgrendomen tydligt utsträckts till att gälla alla fall av konventionskränkningar där har en förpliktelse att gottgöra överträdelser genom en rätt Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten till skadestånd och där denna förpliktelse inte kan uppfyllas genom en tillämpning av nationell rätt ens efter en fördragskonform tillämpning. I sådana fall kan förpliktelsen således numera uppfyllas genom att skadestånd döms ut utan särskilt lagstöd. Justitiekanslern har efter den senaste domen beslutat om skade- stånd på grund av oacceptabelt lång handläggningstid av tvistemål (JK:s beslut , dnr 5416-06-40). I beslutet konstaterade JK att en kränkning av klagandens rätt till prövning inom skälig tid hade skett och att klaganden därför hade rätt till ersättning enligt den av etablerade principen om rätt till ideellt skadestånd vid kränkningar av . Ersättningens storlek bestämdes emellertid till ett betydligt lägre belopp än vad som varit fallet vid dröjsmål i handläggningen av brottmål. Detta berodde enligt JK på främst den omständigheten att det numera finns ett effektivt rättsmedel vid konventionskränk- ningar i vilket innebär att den enskilde får vara tillgodosedd med ett lägre belopp än om ersättningen skulle ha bestämts av . Dessutom menade JK att integritetskränk- ningen är större för den enskilde vid utdragen handläggning i brottmål än i tvistemål vid motsvarande förhållanden. Det förefaller således som att det genom rättstillämpningen har tillskapats ett rättsmedel vid konventionskränkningar som staten ansvarar för. Frågan om detta innebär att ett effektivt rättsmedel nu kan anses existera enligt svensk rätt torde inte kunna med bestämdhet besvaras jakande förrän får anled- ning att pröva denna fråga. Rättsutvecklingen innebär emellertid inte att någon rätt tillskapats att med som grund föra en skadeståndstalan mot andra enskilda som påstås ha kränkt konventionen. I sådana fall är den kränkte alltjämt hänvisad till skadeståndslagens begränsade förutsättningar för ideellt skade- stånd. En annan fråga är om en enskild kan föra talan mot staten för att den inte följt den positiva förpliktelsen att upprätthålla ett skydd som gäller enskilda emellan för de i konventionen garan- terade rättigheterna. Denna fråga behandlas nedan under 6.5.7. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten 6.5.6Förslag om en utvidgad rätt till skadestånd vid kränkningar Frågan om skadeståndslagens bestämmelser bör ändras så att de ger en utvidgad rätt till ideellt skadestånd vid kränkningar har behandlats av professor emeritus, f.d. justitierådet i promemorian Skadestånd vid kränkningar, Ds 2007:10. fick i uppdrag av att utreda vissa frågor om ideellt skadestånd vid kränkning.