sou · GVB372 · 2008-01-01 00:00:00 — Frivilligheten ligger i att staten inte ställer upp några särskilda krav vad gäller t.ex. kvalitet eller omfång.4 Inom detta område finns utrymme för en initiativrätt som är ett viktigt inslag i den kommunala självstyrelsen. Av 8 kap. 5 § RF framgår att grunderna för ändringar i rikets indel- ning i kommuner samt grunderna för kommunernas organisation och verksamhetsformer och för den kommunala beskattningen bestäms i lag. Vidare framgår av samma bestämmelse att i lag ska också meddelas föreskrifter om kommunernas befogenheter i övrigt och om deras åligganden. Enligt regeringsformens termino- logi innefattar kommun även landsting, jfr 1 kap. 7 § RF. 1988/99:119 om självstyrelse. 4Kommunallagen – Kommentarer och praxis, Kommuner och Landsting, s. 132. Kommunallagen (KL) innehåller bl.a. bestämmelser om kommu- nala indelningsgrunder, kommunernas uppgifter, kompetens och maktbefogenheter, handläggningen av kommunala ärenden samt kommunernas ekonomi och avgiftssättning. Medlem i en kommun är enligt 1 kap. 4 § KL den som är folk- bokförd, äger fast egendom eller är taxerad till kommunalskatt i kommunen. Medlem i ett landsting är den som är medlem i en kommun inom . Även en juridisk person kan vara kommun- och landstingsmedlem om den äger fast egendom i kommunen. Lagens andra kapitel innehåller bestämmelser om kommunernas och landstingens befogenheter. Den grundläggande bestämmelsen om kommunernas och landstingens allmänna kompetens finns i 2 kap. 1 § KL, där det slås fast att kommuner och landsting själva får ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar och som inte ska handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. (Ansvarsfördel- ningen mellan stat, kommun och landsting diskuteras närmare i betänkandets kapitel 6.) Vad som avses med begreppet någon annan framgår inte av förarbetena, men den vanligaste tolkningen är att uttrycket är relaterat till övrig offentlig sektor och inte till det privata näringslivet.5 Exempel på någon annan torde kunna vara andra offentliga organ än myndigheter som t.ex. arbetslös- hetskassorna och vissa bolag som . Allmänintresset bedöms ytterst i utgångspunkten om det är lämpligt, ändamålsenligt och skäligt att kommunen eller lands- tinget befattar sig med angelägenheten. Om det med hänsyn till arten av ett visst ändamål anses vara ett allmänt intresse att en kommun eller ett landsting främjar ett visst ändamål, är de berätti- gade till detta, även om åtgärden bara kommer en mindre del av kommunens eller område eller ett mindre antal av medlemmarna direkt till godo.6 Vid sidan av den allmänna kompetensbestämmelsen finns bl.a. kompletterande bestämmelser om kommunernas och landstingens kompetens i näringslivsfrågor i 2 kap. 7 och 8 §§ KL. Enligt 2 kap. 7 § KL har kommuner och landsting rätt att vara verksamma på en 5SOU 2000:117 Konkurrens på lika villkor, s. 1990/91:117 Ny kommunallag, s. 148. rad områden som brukar benämnas sedvanlig affärs- verksamhet. Utgångspunkten för bedömningen av det tillåtna är vad som kan anses vara ett allmänt intresse. Som kompetensenlig verksamhet anses att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åt medlemmarna, exempelvis bostadsföretag, el- gas- och värmeverk, hamnar och kollektivtrafik. En ytterligare förutsättning enligt 2 kap. 7 § KL är att verksamheten drivs utan vinstsyfte. Utredningen har utifrån sitt uppdrag haft anledning att närmare granska 2 kap. 8 § KL. (Frågor om kommunalt stöd till näringslivet och medfinansiering av och program behand- las i betänkandets kapitel 7 och 8). I 2 kap. 8 § KL regleras kom- munernas förhållande till det egentliga näringslivet, där kommuner och landsting i princip endast är tillåtna att vidta åtgärder som all- mänt främjar näringslivet i kommunen eller . Till sådana åtgärder kan bl.a. höra att tillhandahålla mark och teknisk service till företag. För individuellt riktat stöd till enskilda näringsidkare krävs synnerliga skäl. Regleringen i andra kapitlet är dock inte uttömmande utan genom en hänvisning i 2 kap. 4 § KL framgår att det på vissa områ- den finns särskilda föreskrifter om kommunernas och landstingens befogenheter och skyldigheter. Det innebär att en stor del av kommunernas och landstingens kompetens är specialreglerad och återfinns i speciallagar. En närmare avgränsning av kompetensen har också skett i rättspraxis. Den specialreglerade kompetensen är omfattande och mycket skiftande. Det finns specialreglering som tar sikte på att göra vissa angelägenheter obligatoriska för kommunerna eller landstingen. Sådana lagar finns t.ex. inom plan- och byggväsendet, skolområdet, samt hälso- och sjukvården. De uppgifter som en kommun eller ett landsting är skyldiga att handha brukar kallas kärnverksamhet. En del obligatorisk verksamhet är att anse som myndighetsut- övning mot enskild, t.ex. ärenden om bistånd eller bygglov. Det finns dock även obligatorisk verksamhet som inte innefattar myn- dighetsutövning. Det kan handla om s.k. faktiskt handlande som undervisning eller sjukvård. Dessutom finns ett antal kompetensutvidgande lagar som ger kommunen vissa befogenheter som de inte innebär några åligganden för kommunen, de s.k. smålagarna. (Förslag om sam- ordning av den kompetensutvidgande lagstiftningen behandlas i betänkandets kapitel 5.) Grunden för EG-rätten är EG-fördraget (även kallat Romfördra- get) och Euroatomfördraget som innehåller EG-rättens grundprin- ciper. De ger EU:s institutioner rätt att anta följdregler, som för- ordningar och direktiv, med rättslig grund i fördragen. När en för- ordning trätt i kraft gäller den direkt som lag i och kan åbe- ropas i svensk domstol. Direktiven ställer upp vissa krav som den nationella lagstiftningen ska följa, men det är upp till den att besluta hur ett direktiv ska införlivas. Det kan t.ex. ske genom att stifta en ny lag, att regeringen utfärdar en förordning eller uppdrar åt en myndighet att utfärda nya föreskrifter. Vidare visar också rättspraxis hur EG-rättens regler ska tolkas i olika situationer.7 I egenskap av offentliga rättssubjekt är kommuner och landsting bundna av EG-rätten och har en därmed förknippad skyldighet att självmant beakta att verksamheten utövas i enlighet med EG- rätten. I den mån EG-rätten strider mot svensk rätt kan EG-rätten ha företräde. Livsmedelslagen (2006:804) och djurskyddslagen (1988:534), som reglerar kommunernas utövning av tillsynsansvar på dessa områden, har t.ex. anpassats till EG-förordningar kring offentlig kontroll.8 EG-rätten innefattar ett detaljerat regelverk för offentlig upphandling, vilket kommuner och landsting har att beakta i fråga om entreprenader och upphandlingar. EG-rätten har vidare en förhållandevis sträng syn på konkurrensbegränsande åtgärder och offentliga stöd i olika former, vilket kan innebära begränsningar för kommunala stödåtgärder. 7EU-upplysningen, riksdag (). 2005/06:128 Anpassningar till nya EG-bestämmelser om livsmedel, foder, djurhälsa, djurskydd och växtskydd m.m. Inom kommunalrätten finns vissa grundprinciper som i de flesta fall begränsar den kommunala kompetensen. Dessa grundprinciper, som utvecklats i rättspraxis , har i samband med översyner förts in i kommunallagen. De kommunalrättsliga principerna utgörs dels av kompetens- begränsande principer, dels av vissa principer som aktualiseras när en kommun agerar inom ramen för sin kompetens. De kompetensbegränsande principerna anger den yttre ramen för kommunernas handlingsfrihet. Till dessa kompetens- begränsande principer hör lokaliseringsprincipen, förbud mot att tillägga sig uppgifter som enbart ankommer på någon annan, förbudet mot att understödja såväl enskilda personer som företag samt ett förbud mot att driva spekulativa företag. När en kommun agerar inom ramen för sin kompetens, dvs. företar en enligt de kompetensbegränsande principerna tillåten åtgärd, är kommunen bunden av vissa andra principer, nämligen självkostnadsprincipen, likställighetsprincipen och principen om förbud mot beslut med retroaktiv verkan.9 Principerna har tillkommit för att definiera avgränsningen för den kommunala kompetensen, men också för att kommuner och landsting ska dimensionera sina resurser till de egna medlemmarnas behov. Principerna fyller flera funktioner, bl.a. att säkerställa lika- behandling av kommunmedlemmarna och att utgöra en garanti för att kommunala medel används på ett sätt som främjar dessa. Utmärkande för de kommunalrättsliga grundprinciperna är att de på grund av hur de är utformade, och de mycket skiftande för- hållanden för vilka de är avsedda att gälla, inte kan medge någon exakthet i tillämpningen. I rättspraxis har principerna därför behandlats som allmänna målsättningsprinciper.10 De kommunalrättsliga grundprinciperna är generellt tillämpliga och för undantag från dessa krävs lagstöd. De lagstadgade undanta- gen från lokaliseringsprincipen och självkostnadsprincipen diskute- ras närmare i kapitel 4. I det följande redogörs kortfattat för de kommunalrättsliga grundprinciper som är av centralt intresse för den fortsatta fram- ställningen, nämligen lokaliseringsprincipen, självkostnadsprincipen och likställighetsprincipen. 9Bohlin, A. Kommunalrättens grunder, s. 1990/91:117 Ny kommunallag, s. 27. Lokaliseringsprincipen i 2 kap. 1 § KL innebär att kommunala åtgärder ska ha anknytning till kommunens eller geo- grafiska område eller deras medlemmar för att anses som kompe- tensenliga. Mot bakgrund av bl.a. ofullkomligheter i kommunindelningen och befolkningens rörlighet är lokaliseringsprincipen försedd med viktiga modifikationer. Lokaliseringsprincipen innebär inget hinder mot att en kommun engagerar sig i markinnehav och anläggningar inom en annan kommuns område förutsatt att dessa anordningar behövs för den egna kommunen. Som exempel kan nämnas att kommuner enligt rättspraxis ansetts kunna engagera sig i verksam- heter inom en annan kommuns område, t.ex. för flygtrafik (RÅ 1974 A 2082), vägtrafik (RÅ 1938 ref. 19) och eldistribution (RÅ 1976 Ab 236) när anläggningarna i fråga varit till nytta för den egna kommunen och dess invånare. Riksområdet utgör i detta sammanhang inte heller någon undantagslös geografisk begränsning för kommunala insatser. Det har i rättspraxis ansetts tillåtet för en kommun att engagera sig i en utrikes färjeförbindelse (RÅ 1960 I 187 och 1979 Ab 12). Vidare har ett landsting, i avsikt att bl.a. få en jämnare fördelning av per- sonalens semestrar, ansetts kunna hyra fritidsbostäder i (RÅ 1968 K 659 och 662). Kommunfullmäktiges beslut om deltagande i en västsvensk EG-representation i samt om anslag till den- samma har också ansetts kompetensenligt (RÅ 1994 ref. 23). Det förekommer även internationella överenskommelser som berör lokaliseringsprincipen. har bl.a. träffat en överens- kommelse med , och om kommunalt sam- arbete över nordiska riksgränser. I överenskommelsens artikel 2 sägs att fördragsslutande stat erkänner en rätt för kommun i det egna landet att samarbeta med kommun i annat fördragsslutande land om vården av sina angelägenheter, i den mån hinder för sådant samarbete ej föreligger i det egna landets lagar och övriga bestäm- melser om kommunernas befogenhet, organisation och verksam- het. Överenskommelsen innebär således inte en utvidgning av lokaliseringsprincipen eftersom sådan måste ske genom lag.11 Lokaliseringsprincipen hindrar däremot kommuner och lands- ting och deras företag från att konkurrera med sin verksamhet 1977/78:44 om godkännande av överenskommelse mellan , , och om kommunalt samarbete över nordiska riksgränser, SÖ 1978:1. utanför den egna kommunen eller och sälja sina tjänster som entreprenörer åt andra kommuner och landsting.12 I befintlig lagstiftning har ett antal undantag gjorts från lokaliserings- principen, jfr kapitel 4. När kommuner gör insatser inom verksamheter som faller inom den kommunala kompetensen, men där insatserna går utanför den egna kommunen eller har en regional eller större räckvidd, kan fråga uppkomma om insatsen strider mot lokaliseringsprincipen. Vid tidigare domstolsprövningar, där tillämpning av lokaliserings- principen varit aktuell, har en proportionell intresseavvägning gjorts mellan kostnaden för den aktuella åtgärden och den förvän- tade nyttan för kommunen eller kommunmedlemmarna. Vid en sådan proportionalitetsbedömning ankommer det på den enskilda kommunen att påvisa nyttan med insatsen. Som exempel kan nämnas att Regeringsrätten fann att det inte var en angelägenhet att anslå till ett permanent internationellt vatteninstitut.13 Bakgrunden var att beslutat att bilda stiftelsen () som i sin tur skulle bilda ett bolag () tillsammans med den redan befintliga stiftelsen () samt att sammanlagt skulle till- ställas dessa två stiftelser. Stiftelsen och bolaget skulle i samverkan med andra aktörer i hela världen främja forskning och utveckling relaterad till vatten, bl.a. genom forskningsprojekt och konferen- ser. Kammarrätten, vars dom fastställdes av Regeringsrätten, fann inledningsvis att sådan forskning och utveckling i sig inte kan anses falla utanför den kommunala kompetensen, men vid bedömningen beaktades att det får antas att anslagna medel till stor del kommer att användas för internationellt inriktad forsknings- och utred- ningsverksamhet. Kammarrätten fann att det inte förelåg en rimlig proportion mellan de av kommunen beslutade utgifterna och den beskrivna nyttan som verksamheten kan förväntas medföra för kommunen. 12Kommunallagen – Kommentarer och praxis, Kommuner och Landsting, s. 59. 13RÅ 2006 ref. 81. Även en kommuns befogenhet att samverka kan ge ett särskilt innehåll till lokaliseringsprincipen. Inom de offentligrättsliga sam- verkansformerna kommunalförbund och gemensam nämnd är sam- verkan inom deras gemensamma geografiska område förenligt med lokaliseringsprincipen. Kompetensenligheten av samverkan i avtalsform får däremot bedömas utifrån den allmänna kompetens- regeln i 2 kap. 1 § KL. En kommun får t.ex. inte vidta åtgärd ute- slutande eller väsentligen i en annan kommuns intresse. Det ska finnas ett ömsesidigt kommunalt intresse av samarbetet och varje kommuns deltagande bör stå i rimlig proportion till det egna kommunintresset. Om det har angetts i lag att en särskild förvaltningsuppgift ska handhas av kommunens egna organ får uppgiften inte överlåtas till en annan kommun utan särskilt lagstöd. Det betyder principiellt sett att det i fråga om obligatorisk verksamhet krävs särskilt lagstöd för att få träffa avtal mellan kommunerna om uppgiften.14 Lagstiftaren har inom vissa områden infört möjlighet – och i vissa fall en skyldighet – att samverka över kommungränserna. Bestäm- melser om avtalssamverkan finns bl.a. i djurskyddslagen (1988:534), (1998:808) och lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Genom dessa bestämmelser kan kommuner samverka utan att det strider mot lokaliseringsprincipen. Enligt 8 kap. 3 c § KL får kommuner och landsting inte ta ut högre avgifter än vad som motsvarar kostnaden (löner, räntor, avskriv- ningar m.m.) för de tjänster eller nyttigheter som de tillhandahål- ler. Självkostnadsprincipen gäller som huvudregel för all verksam- het som kommuner och landsting bedriver, vare sig det är fråga om frivillig eller specialreglerad verksamhet.15 Den kommunala förmö- genhetsförvaltningen eller enskilda kommunala affärsuppgörelser berörs dock inte av principen. Självkostnadsprincipen gäller vidare oberoende av om verksamheten drivs i egen regi eller på entrepre- nad. Om verksamheten utförs i egna företag måste tillämpningen av självkostnadsprincipen regleras i avtal, bolagsordning etc. 14Hilborn, I. och Riberdahl, K. Kommunala samverkansformer, s 17f. 15Kommunallagen - Kommentarer och praxis, Kommuner och Landsting, s. 351. I förarbetena uttalas att självkostnadsprincipen gäller både gent- emot egna kommun- och landstingsmedlemmar och andra. Själv- kostnadsprincipen gäller alltså för en verksamhet även om det på mottagarsidan finns ett inslag av personer som inte är medlemmar i kommunen eller landstinget.16 Principen syftar bl.a. till att hindra kommunen från att utnyttja den monopolsituation som ofta finns för avgiftsfinansierad kom- munal verksamhet som bedrivs på marknader med icke fungerande konkurrens. Principen innebär därför inget hinder mot att kom- munen sätter priser som understiger de faktiska kostnaderna för verksamheten, dvs. att verksamheten subventioneras med skatte- medel. Självkostnadsprincipen innebär inte heller att avgifterna aldrig får överstiga kostnaderna. Det finns ofta osäkra komponen- ter i beräkningsunderlaget för avgiftssättningen. Därför godtas ett överuttag av avgifter så länge som avgifterna inte väsentligen över- stiger självkostnaden för verksamheten. Det totala avgiftsuttaget får dock inte överstiga de totala kostnaderna för verksamheten under en längre tid.17 Självkostnadsprincipen syftar på det totala avgiftsuttaget för en verksamhet. Kostnaderna i det enskilda fallet har således ingen betydelse för tillämpningen av självkostnadsprincipen, om inte lag- stöd finns för något annat. I allmänhet kan sägas att i princip samt- liga kostnader som vid en normal affärsmässig drift är motiverade från företagsekonomisk synpunkt bör kunna läggas till grund för självkostnadsberäkningen. Kostnaderna för flera verksamheter får däremot inte läggas till grund för självkostnadsberäkningen. I speciallagstiftningen finns på flera områden särskilda bestäm- melser som begränsar avgiftsuttaget för viss verksamhet. Dessa bestämmelser gäller i sådana fall istället för den allmänna självkost- nadsprincipen. Det är emellertid vanligt att avgiftsuttaget begränsas till just självkostnaden. I samband med att självkostnadsprincipen skrevs in i kommu- nallagen uttalades i förarbetena att självkostnadsprincipen som huvudregel också omfattar konkurrensutsatt verksamhet, om inte annat är särskilt föreskrivet eller accepterat enligt rättspraxis.18 På flera områden har det ansetts motiverat med lagstadgade undantag från självkostnadsprincipen, där det föreskrivs att verksamheten ska bedrivas på affärsmässig grund (jfr kapitel 4). 16Lindquist, U. och- Losman, S. Kommunallagen i dess lydelse , s. 184. 17Kommunallagen – Kommentarer och praxis, Kommuner och Landsting, s. 355. 1993/94:188 Lokal demokrati, s. Kommunallagens likställighetsprincip tar sikte på relationerna mellan kommunen eller och dess medlemmar. Enligt likställighetsprincipen ska kommuner och landsting behandla sina medlemmar lika, om de inte finns sakliga skäl för något annat (2 kap. 2 § KL). Principen innebär att det inte utan lagstöd är till- låtet att särbehandla vissa kommunmedlemmar eller grupper av kommunmedlemmar annat än på objektiv grund. Detta gäller undantagslöst vid myndighetsutövning, medan en viss skillnad i servicenivå mellan olika kommundelar anses naturlig på andra områden. Principen gäller bara kommunens egna medlemmar, just i egenskap av kommunmedlemmar och inte t.ex. när en kommun anställer personal, gör en upphandling eller vid köp och försäljning av fastigheter.19 Likställighetsprincipen har framför allt betydelse vid faststäl- lande av avgifter och taxor. I fråga om kommunala avgifter innebär principen att sådana inte utan särskilt författningsstöd får bestäm- mas till olika belopp beroende på konsumentens betalningsförmåga i det enskilda fallet. Principen hindrar dock inte att t.ex. barn eller pensionärer får en lägre entréavgift till en . Vidare finns författningsstöd för inkomstdifferentierade taxor inom t.ex. och barnomsorgen. Kommunala beslut, för vilka det inte finns några särskilda bestäm- melser om överklagande, kan som regel underkastas laglighets- prövning enligt 10 kap. KL. Sådana särskilda bestämmelser finns t.ex. för överklagande av beslut genom förvaltningsbesvär.20 Varje kommunmedlem har genom laglighetsprövning möjlighet att överklaga ett kommunalt beslut, oavsett om han eller hon berörs av beslutet (10 kap. 1 § KL). Skälet för att lagligheten i kommunala beslut enbart kan överklagas av kommunmedlemmar är att endast en kommunmedlem anses vara berörd av hur de 19Kommunallagen – Kommentarer och praxis, Kommuner och Landsting, s. 62. 20Kännetecknande för förvaltningsbesvär är att talerätten begränsas till den som beslutet rör, att både laglighets- och lämplighetsfrågor kan prövas, och att bifall till klagandens talan kan leda till att besvärsinstansen sätter ett annat och nytt beslut i det överklagade beslutets ställe. Förvaltningsbesvär används i allmänhet i fråga om beslut som har karaktären av myndighetsutövning. kommunala angelägenheterna sköts.21 På samma sätt får lagligheten av en gemensam nämnds beslut överklagas av varje medlem i de samverkande kommunerna eller landstingen och ett kommunalför- bunds beslut överklagas av varje medlem i de kommuner eller landsting som ingår i kommunalförbundet samt av förbundsmed- lemmarna. Att kretsen klagoberättigade enligt 10 kap. KL är begränsad till kommunmedlemmar har beskrivits som ett problem för övriga marknadsaktörer, eftersom dessa i många fall därmed inte har rätt att överklaga de kommunala besluten. Som huvudregel får beslut av fullmäktige, av en nämnd, av ett partssammansatt organ eller av revisorerna i fråga om deras förvalt- ning överklagas genom laglighetsprövning. Motsvarande gäller beslut av den beslutande församlingen i ett kommunalförbund, av förbundsstyrelsen eller en annan nämnd eller ett partssammansatt organ i ett kommunalförbund. Beslut av rent förberedande art eller rent verkställande art kan emellertid inte överklagas. Beslut fattade av kommunala bolag kan inte heller överklagas. Däremot kan kommunens beslut rörande bolagsordningens utformning eller ett annat kommunalt beslut som rör bolagets verksamhet överklagas. Talan om laglighetsprövning väcks hos länsrätten, vars beslut kan överklagas till kammarrätten. Mot kammarrättens beslut kan talan föras hos Regeringsrätten. Vid överklagande till kammarrät- ten och Regeringsrätten krävs prövningstillstånd. Enligt 10 kap. 6 § KL ska överklagande ha inkommit till länsrätten från den dag då det tillkännagavs på kommunens, eller kommunalförbundets anslagstavla att protokollet över beslutet justerats. Tidsfristen för överklagande av en gemensam nämnds beslut räknas från det att tillkännagivandet, att protokoll över beslutet justerats, har anslagits på anslagstavlorna i samtliga sam- verkande kommuner eller landsting. Anslaget om protokollsju- steringen måste vara uppsatt på anslagstavlan för att tiden ska löpa ut. Har ingen överklagat vin- ner beslutet laga kraft. Beslutet står då fast oavsett om det är kom- petensenligt eller inte. Vid en laglighetsprövning kan besluten endast ifrågasättas med utgångspunkt i de grunder som anges i 10 kap. 8 § KL. Dessa är att beslutet inte har tillkommit i laga ordning, att beslutet hänför sig 1990/91:117 Ny kommunallag, s. 25. till något som inte är en angelägenhet för kommunen eller lands- tinget, att det organ som fattat beslutet har överskridit sina befo- genheter eller att beslutet strider mot lag eller annan författning. Klaganden behöver dock inte uttryckligen åberopa någon av grun- derna utan det väsentliga är att de fel som påtalas kan hänföras till någon av dessa. Domstolen är enligt 10 kap. 10 § KL bunden av klagandens utformning av talan och klaganden måste inom besvärstiden ha hänvisat till de omständigheter som gör beslutet olagligt. Felaktig- heter som åberopas efter besvärstidens utgång beaktas inte. Där- emot har klaganden möjlighet att under pågående process utveckla sin talan. Prövningen omfattar endast lagligheten av ett beslut och inte dess lämplighet eller skälighet. Bifalls överklagandet kan dom- stolen endast upphäva – kassera – beslutet, men inte ändra dess innehåll eller ålägga kommunen att fullgöra en viss prestation, eftersom något annat beslut inte får sättas i det överklagades ställe (jfr 10 kap. 8 § sista stycket). Om ett beslut upphävs ska rättsläget återställas som det var innan det överklagade beslutet fattades.