sou · GVB35 · 2008-01-01 00:00:00 — Det innebär att alla skador som kan uppkomma i samband med bl.a. ett polisingripande eller under vistelse i en polisarrest inte kommer att omfattas av bestämmelsen. Enligt föreskrifter och allmänna råd om handläggning av anmälningar mot anställda inom polisen (FAP 403-2) bör en skada anses vara allvarlig om den krävt eller bort medföra medicinsk behandling eller vård av sjukvårdspersonal. En sådan avgränsning torde inte vara lämplig för det obligatoriska utredningsförfarandets del, eftersom även mindre allvarliga skador kan kräva omplåstring på en sjukvårdsinrättning. Vi menar att livshotande skador och skador som riskerar att medföra bestående men är sådana allvarliga skador som bör leda till att en utredning genomförs. En skada får anses omfattas av bestämmelsen om det erfarenhetsmässigt kan finnas en risk för bestående men. närmare specificering av skador som bör omfattas av det obligatoriska utredningsförfarandet torde inte vara möjlig att göra och bedömningen huruvida en skada är allvarlig får göras i varje enskilt fall. Om en person har avlidit skall en utredning alltid genomföras. Utredningen skall genomföras av SUM. En statsadvokat skall leda utredningen och fatta de beslut som behövs. Ett dödsfall eller en allvarlig skada som inträffar i ett häkte skall inte handläggas vid SUM. Häktespersonalen är nämligen anställd inom och inte inom polisväsendet. De förtroendeproblem som kan göra sig gällande för poliser och åklagare föreligger därmed inte. Vi föreslår att bestämmelser om utredning av dödsfall och allvarliga skador förs in i lagen om handläggning av anmälningar mot anställda inom polis- eller åklagarväsendet, m.m. Bedömning: En statsadvokat skall i varje enskilt ärende fatta beslut om vilka utredningsåtgärder som skall vidtas. Bestämmelser om obligatoriska utredningsåtgärder skall inte införas. anförde att det är angeläget att vissa utredningsåtgärder vidtas i anslutning till att dödsfallet eller personskadorna upptäcks. Utredningen föreslog att åklagaren bör styra polisens utredningsarbete redan från början och åklagarens ansvar ansågs utgöra tillräcklig garanti för att erforderliga utredningsåtgärder vidtas. Några obligatoriska inslag i utredningarna borde inte införas. Till dess åklagare får kännedom om händelsen skall polisen vidta de åtgärder som brådskar och som inte utan olägenhet kan skjutas upp. Detta gäller allmänt enligt 5 kap. 2 § polisförordningen. JK anförde i sin rapport vid utredningar av dödsfall i samband med myndighetsingripande att obligatoriska inslag i en utredning bör innefatta avspärrning av platsen för skadan eller dödsfallet, platsundersökning, teknisk undersökning, inhämtande av upplysningar samt säkrande av bevisning. Sådana åtgärder skulle polisen enligt de då gällande allmänna råden (FAP 414-1) vidta i samband med dödsfall som kan ha orsakats av yttre påverkan. Förtroendet för utredningarna skulle, enligt JK, stärkas genom att en ordning införs där vissa åtgärder rutinmässigt vidtas i de situationer där någon avlidit eller allvarligt skadats i samband med ett polisingripande. Med hänsyn till att en statsadvokat vid SUM skall leda utredningen framstår det inte som nödvändigt att de åtgärder som skall vidtas vid en sådan utredning närmare preciseras. Statsadvokaten har ansvar för utredningen och skall i varje enskilt ärende fatta beslut om vilka åtgärder som skall vidtas. Om statsadvokaten redan inledningsvis kommer fram till att det finns anledning att anta att brott har förövats skall en förundersökning inledas. Om utredningen efter att ha bedrivits visar att det kan antas att ett brott har förövats skall statsadvokaten avsluta den obligatoriska utredningen och besluta om förundersökning. Om en händelse som skall utredas har inträffat på en plats som ligger långt från en av de orter där SUM enligt vårt förslag skall vara lokaliserad bör det inte föreligga några hinder för att de inledande utredningsåtgärderna utförs av den lokala polisen. Direktiv till dessa utredningsåtgärder skall lämnas till polisen av statsadvokaten vid SUM. Om en händelse inträffar utanför den ordinarie arbetstiden skall den som har beredskap vid det aktuella tillfället utföra det inledande utredningsarbetet. 15.4Förhör med inblandade polismän m.fl. Förslag: Förhör skall kunna hållas med inblandade poliser, vittnen m.fl. utan att förundersökning har inletts. Om det finns skäl till det skall den som hörs informeras om att utredningen kan leda till att han kan komma att misstänkas för brott. Framkommer under ett förhör att det finns anledning anta att brott förövats skall förhöret avbrytas för statsadvokatens ställningstagande i frågan om förundersökning. Bedömning: Någon lagreglerad tjänsteplikt för poliser att ställa sig till förfogande för förhör bör inte införas. föreslog att om en person avlider eller skadas allvarligt i samband med ett polisingripande bör polis- männens avrapportering, förutom genom anmälan och primär- rapport, rutinmässigt ske genom förhör. Detta bör gälla oberoende av brottsmisstanke, dvs. oavsett om det finns förutsättningar att inleda förundersökning. Utredningen menade att avrapportering genom upprättande av promemorior inte bör förekomma. Förhör bör vidare hållas med samtliga polismän som har medverkat vid ingripandet eller som har kommit till platsen i nära anslutning till ingripandet. Förhören bör hållas möjligt efter det att ett ärende har överlämnats till åklagaren. Enligt har en polisman liksom andra personer rätt att höras under de former som föreskrivs i . Enligt 23 kap. 6 § får förhör under förundersökning hållas med envar som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. För tillämpning av bestämmelsen förutsätts misstanke om brott, eftersom förunder- sökning skall ha inletts eller förutsättningar härför skall föreligga. Det finns däremot inte någon skyldighet för en polisman att ställa upp vid förhör i andra fall. föreslog att polismännens avrapportering i dessa ärenden rutinmässigt och oberoende av brottsmisstanke skall ske genom förhör som hålls möjligt efter åklagarinträdet. Eftersom förhören kan komma att hållas innan förundersökningen inletts föreslog utredningen att det införs en lagreglerad tjänsteplikt för polismän att medverka vid förhör under utredningen. Enligt remissammanställningen var riksåklagaren och Hovrätten över och tveksamma till förslaget om tjänsteplikt. Hovrätten anförde att en sådan tjänsteplikt kan komma att stå i strid med oskuldspresumtionen och principen om en misstänkts rätt att vägra uttala sig. är det inte möjligt att genomföra ett förhör utan att först inleda förundersökning. Det är nödvändigt att i ett tidigt skede av utredningen kunna hålla förhör med bl.a. poliser och andra vittnen. Vi instämmer därför i förslag på så sätt att om någon avlidit eller skadats allvarligt under vistelse i polisarrest eller genom något som en anställd inom polis- eller åklagarväsendet, en arrestantvakt eller en passkontrollant påstås ha gjort i tjänsten skall de som har medverkat eller varit närvarande vid händelsen kunna förhöras om det inträffade utan att en förundersökning har inletts. Förhör skall även kunna hållas med exempelvis polismän som har kommit till platsen i nära anslutning till händelsen. Det bör också vara möjligt att vid vite kalla den som skall höras att infinna sig vid förhöret (23 kap. 6 a § rättegångs- balken) och att hämta en person som utan giltig orsak underlåter att komma till förhör (23 kap. 7 § ). En person som befinner sig på den plats där händelsen inträffat skall även kunna tas med till förhör om han utan giltig orsak vägrar att följa med (23 kap. 8 § ). De bestämmelser som finns beträffande rapport- ering genom anmälan, primärrapport och promemorior bör gälla även fortsättningsvis. Möjligheten att förhöra en anställd inom polis- eller åklagarväsendet, en arrestantvakt eller en pass- kontrollant i ett obligatoriskt utredningsförfarande skall ses som ett komplement till den övriga utredningen där rapportering har skett på sedvanligt sätt. Förhören bör genomföras så snart det är möjligt. Bestämmelser som innebär att förhör skall kunna hållas utan att en förundersökning har inletts bör införas i lagen om handläggning av anmälningar mot anställda inom polis- eller åklagarväsendet, m.m. Det bör emellertid inte, som föreslog, införas en lagreglerad tjänsteplikt för polismän att ställa sig till förfogande för förhör. En polis skall liksom andra personer ha rätt att höras enligt de bestämmelser som finns i rättegångs- balken och skall, om hans uppgifter skulle kunna leda till att han misstänks för brott, ha rätt att vägra uttala sig. En utredning där förhör hållits med en inblandad person kan utvecklas så att den förhörde kommer att misstänkas för brott. Den som hörs skall – om det finns skäl till det – upplysas om att utredningen kan leda till att han kan komma att misstänkas för brott. Om det under ett förhör lämnas uppgifter som ger anledning att anta att brott har förövats skall förhöret avbrytas och därefter skall statsadvokaten ta ställning till om en förundersökning i stället skall inledas. Statsadvokaten bör under den obligatoriska utredningen kunna inhämta ett yttrande från en sakkunnig för frågor som kräver särskild fackkunskap (23 kap. 14 § ). Förslag: I ett obligatoriskt utredningsförfarande skall beslag och avspärrning enligt 27 kap. 1 och 15 §§ kunna genomföras. Vidare skall husrannsakan enligt 28 kap. 1 § kunna ske för undersökning av platsen för dödsfallet eller den allvarliga skadan. Med hänsyn till att vi föreslår att en obligatorisk utredning kan genomföras trots att det inte finns någon misstanke om brott bör tvångsmedel komma i fråga endast i begränsad omfattning. För att statsadvokaten skall kunna bedriva en utredning på ett rationellt sätt krävs emellertid att han har vissa tvångsmedel till sitt förfogande. Bestämmelsen i 27 kap. 15 § ger möjlighet att företa åtgärder huvudsakligen i fråga om fast egendom eller fast föremål i syfte att förhindra att spår efter brottet utplånas. Paragrafen kan tillämpas även beträffande lös egendom, t.ex. på det sättet att förbud meddelas att flytta en bil efter en trafikolycka. utskott framhöll vid tillkomsten av bestämmelsen vikten av att åtgärderna kan vidtas (se NJA II 1943 s. 366). Vidare påpekade utskottet att det ofta kan vara till avsevärt men för utredningen att obehöriga personer bereder sig tillträde till en plats där ett brott har förövats (Fitger, s. 27:30 f.). För att säkerställa en utredning där en person har skadats allvarligt eller avlidit under vistelse i en polisarrest eller genom något som en anställd inom polis- eller åklagarväsendet, en arrestantvakt eller en passkontrollant påstås ha gjort i tjänsten krävs att platsen för dödsfallet eller skadan kan spärras av. Vi föreslår därför att avspärrning skall kunna göras för att säkerställa utredningen. Bestämmelser om beslag i en utredning om brott finns i 27 kap. . För att kunna ta ett föremål i beslag skall det skäligen kunna antas ha betydelse för en utredning om brott eller vara någon genom brott avhänt eller genom brott förverkat. Beslut om beslag skall kunna gå i verkställighet. Av 27 kap. 4 § framgår att det i normala fall är undersökningsledare eller åklagare som beslutar om beslag men att i vissa fall även en polisman eller envar kan besluta. Beslag kan endast avse lösa saker som är tillgängliga för en sådan åtgärd. Beslagsrätten ger således inte i sig befogenhet att företa åtgärder för att söka efter föremål. En åklagare kan inte inför en husrannsakan besluta att vissa föremål skall tas i beslag. Han kan dock lämna direktiv om vilka föremål som skall eftersökas, men det är de personer som utför husrannsakan som avgör om de föremål som påträffas skall tas i beslag. Beslag kan ske om föremålet skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott. Härmed avses inte endast det fallet att föremålet kan antas komma att senare åberopas som bevis i målet utan även att ett omhändertagande kan vara av värde som utgångspunkt för förundersökningens bedrivande eller som ledtråd för spaningarna efter förövaren av brottet (Fitger, s. 27:6 f.). Vi föreslår att föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen skall kunna tas i beslag i samband med den obliga- toriska utredningen. Av 28 kap. 1 § första stycket framgår att husrannsakan förutsätter att det förekommer anledning att ett brott på vilket det kan följa fängelse har begåtts. Syftet med en husrannsakan är normalt att söka efter föremål som är underkastat beslag. Ett annat tillåtet syfte med husrannsakan är att utröna omständigheter som kan ha betydelse för utredning om brottet (t.ex. att undersöka förhållandena på en brottsplats). Eftersom det skall förekomma anledning att ett brott har begåtts får syftet med en husrannsakan givetvis inte vara att upptäcka brott (Fitger, s. 28:5). Husrannsakan är en ingripande tvångsåtgärd som i princip inte bör få genomföras utan misstanke om brott. Vi menar emellertid att en möjlighet att företa en husrannsakan under den obligatoriska utredningen som begränsar sig till en undersökning av den plats där dödsfallet eller den allvarliga skadan har inträffat bör kunna accepteras. Däremot bör husrannsakan inte kunna genomföras i exempelvis en polismans bostad om en förundersökning inte är inledd. Vi föreslår således att tvångsåtgärder i form av avspärrning, beslag och – i begränsad utsträckning – husrannsakan skall kunna tillgripas i en obligatorisk utredning av en händelse när någon avlidit eller skadats allvarligt under vistelse i en polisarrest eller genom något som en anställd inom polis- eller åklagarväsendet, en arrestantvakt eller en passkontrollant påstås ha gjort i tjänsten. Beslut om åtgärden skall fattas av en statsadvokat. Några andra tvångsmedel – utöver vad som behandlats i föregående avsnitt – bör enligt vår mening inte komma i fråga i en sådan utredning som är aktuell här. Förslag: Om ett obligatoriskt utredningsförfarande inleds har efterlevande, den skadelidande eller nära anhörige till den skadelidande rätt till ett biträde. Reglerna om målsägandebiträde i lagen (1988:609) om målsägandebiträde skall i princip tillämpas på biträden som förordnas i ett obligatoriskt utrednings- förfarande. behandlade frågan om rätten till biträde då någon avlidit eller skadats allvarligt antingen under sin vistelse i polisarresten eller genom något som en anställd inom polisen har gjort i tjänsten. Utredningen ansåg att det borde finnas en ovillkorlig rätt till biträde i första hand om någon avlidit men även vid fall med mycket allvarliga skador, exempelvis livshotande skador eller skador som riskerar att medföra bestående men. Enligt utredningen uppfyller ett biträde enligt lagen (1988:609) om målsägandebiträde den funktion som de eftersträvade. Några remissinstanser ansåg att rätten till biträde bör finnas men var tveksamma till om målsägandebiträde var rätt form. Enligt lagen om målsägandebiträde krävs det dels att en förundersökning är inledd, dels att det finns en målsägande i lagens mening. När förundersökning har inletts skall enligt 1 § lagen om målsägandebiträde ett särskilt biträde för målsäganden (målsägandebiträde) förordnas i mål om 1.brott enligt 6 kap. , om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde, 2.brott enligt 3 eller 4 kap. , på vilket fängelse kan följa, eller enligt 8 kap. 5 eller 6 § eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde, 3.annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Brott enligt 6 kap. avser sexualbrott medan 3 och 4 kap. avser brott mot liv och hälsa samt brott mot frihet och frid. Bestämmelserna i 8 kap. 5 och 6 §§ gäller rån och grovt rån. Enligt 2 § lagen om målsägandebiträde får målsägandebiträde inte förordnas sedan åklagaren har beslutat att allmänt åtal inte skall väckas eller att sådant åtal skall läggas ned. Av 3 § samma lag framgår att ett sådant biträde skall ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp. Vidare skall målsägandebiträdet bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren. Målsägandebiträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det annars finns anledning till det. I fråga om byte av målsägande- biträde och rätt för sådant biträde att sätta någon annan i sitt ställe tillämpas 26 § andra och tredje styckena rättshjälpslagen (1996:1619). Målsägandebiträdet skall entledigas, om det är påkallat med hänsyn till förhållandena i målet eller om det annars finns skäl för det. I övrigt tillämpas i fråga om målsägandebiträde rättegångs- balkens regler om rättegångsbiträde (4 § samma lag). Enligt 5 § lagen om målsägandebiträde har målsägandebiträdet rätt till ersättning i enlighet med vad som enligt 27 § rättshjälpslagen gäller för biträde vid rättshjälp. I fråga om ersättningen tillämpas även 29, 43 och 47 §§ rättshjälpslagen. Av 7 § samma lag framgår att beslut i frågor som avses i lagen fattas av rätten. Enligt förarbetena (prop. 1987/88:107 s. 23) är målsägande- biträdets främsta uppgift att ge målsäganden stöd och hjälp för att lindra påfrestningarna i samband med utredningen rörande ett allvarligt och integritetskränkande brott. Av detta följer att ett biträde bör kunna komma in i bilden redan när förundersökningen rörande brottet börjar och sedan i den mån det behövs stå kvar ända till dess rättegången är över. Biträdet bör i mån av behov under förundersökningsskedet också hjälpa målsäganden med kontakter med andra myndigheter och organ, t.ex. sjukvård, socialtjänst, kvinnojour eller brottsofferförening. Om åtal väcks, är det framför allt i anslutning till huvudförhandlingen i målet som biträdet har sin funktion. I en lagändring som trädde i kraft utvidgades möjligheterna att få målsägandebiträde vilket innebar att det tidigare kravet på ett särskilt starkt behov av biträde ändrades till att det räcker med ett konstaterande att ett behov föreligger. Enligt förarbetena (prop. 1989/90:158 s. 11) skall behovet i det enskilda fallet prövas utifrån en helhetsbedömning av målsägandens situation satt i relation till det brott som målet gäller. Det bör även i fortsättningen ställas upp vissa förutsättningar med avseende på målsägandens personliga situation i målet, t.ex. vad gäller brottets art och bevisläget. Den mest typiska situation där målsäganden har ett utsatt läge under förundersökningen och rättegången är den när målsäganden och gärningsmannen har eller har haft en nära relation till varandra. Även andra omständigheter av personlig art kan ha betydelse för om biträde skall förordnas. Som exempel på andra sådana omständigheter kan nämnas förståndshandikapp, sjuklighet, depressioner till följd av brottet, beroendeställning i t.ex. arbetslivet eller som i förhållandet mellan elev och lärare eller att målsäganden är gammal eller ett barn. Det är angeläget att efterlevande till en person som har avlidit vid ett polisingripande kan få stöd och hjälp under utredningen. Detsamma gäller en person som har skadats allvarligt vid en sådan händelse och anhöriga till en sådan person. Dessa personer har behov av stöd och hjälp i främst utredningssituationen, men även andra behov av biträde kan uppkomma. Rätt till biträde stärker medborgarnas ställning och torde öka allmänhetens förtroende för SUM:s utredningar. Vi föreslår därför att om en utredning inleds så skall efterlevande, den skadelidande eller nära anhörige till den skadelidande ha rätt till ett biträde. Ett målsägandebiträde skall ta tillvara målsägandens intressen, dvs. bistå målsäganden i det rättsliga förfarandet genom att informera om detta, delta i alla förhör under förundersökningen och bevaka att förhören går rätt till. Under rättegången skall målsägandebiträdet bevaka målsägandens intressen i olika hand- läggningsfrågor. Sådana uppgifter som ett målsägandebiträde har enligt lagen om målsägandebiträde är uppgifter som kan bli aktuella i utredningar om dödsfall och allvarliga skador. Vi föreslår därför att reglerna om målsägandebiträde i princip skall tillämpas på biträden som förordnas. Det som i lagen sägs om målsägande gäller den efter- levande, skadelidande eller nära anhörige. En anställd inom åklagar- eller polisväsendet, en arrestantvakt eller en passkontrollant som skall höras i utredningen har inte rätt till biträde i den obligatoriska utredningen. Det kan komma i fråga att flera efterlevande eller nära anhöriga – eller såväl en skadelidande som en nära anhörig – begär att få biträde. Som huvudregel skall i en sådan situation ett gemensamt biträde förordnas. Problem kan dock uppkomma för den som skall förordna biträdet om de aktuella personerna har skilda åsikter om vem som skall utses som biträde eller om de har olika uppfattning i frågor som biträdet skall hantera. Det bör dock endast i undantagsfall komma i fråga att flera biträden förordnas. Om en förundersökning inleds kan det bli aktuellt att förordna ett målsägandebiträde enligt lagen om målsägandebiträde för de efterlevande och nära anhöriga. Samma person som varit biträde i den obligatoriska utredningen bör då förordnas som målsägande- biträde. Vi föreslår att bestämmelser om rätt till biträde förs in i lagen om handläggning av anmälningar mot anställda inom polis- eller åklagarväsendet, m.m. Förslag: Domstol skall besluta om biträde för den efterlevande, skadelidande eller nära anhörige. Statsadvokaten skall anmäla till rätten om den efterlevande, skadelidande eller nära anhörige begär att få ett biträde eller om det annars finns skäl att förordna ett sådant biträde. fann att det var tveksamt att frångå den normala handläggningsordningen vid förordnande av ett måls- ägandebiträde vilket innebär att det bör vara en domstolsuppgift att förordna ett målsägandebiträde även i dessa fall. För att ett målsägandebiträde skall komma in i processen på ett tidigt stadium, erfordras att åklagaren i princip omgående underrättar efterlevande och skadade om deras rätt till målsägandebiträde. Ett biträdes- förordnande bör i princip meddelas på begäran av efterlevande respektive den skadade. Utredningen menade att det med hänsyn till uppdragets karaktär är viktigt att personer med lång juridisk och praktisk erfarenhet förordnas som biträde, dvs. i första hand advokater. Ett målsägandebiträde borde förordnas efter dödsfallet eller skadan oberoende av om förunder- sökning har inletts. Utredningen föreslog därför att förordnande får ske när åklagaren inleder utredningen. Enligt vår mening bör det ankomma på domstol att besluta om ett biträde för den efterlevande, skadelidande eller nära anhörige. Det är samma tillvägagångssätt som gäller vid förordnanden av ett målsägandebiträde. Statsadvokaten skall anmäla till rätten om den efterlevande, skadelidande eller nära anhörige till den skadelidande begär att få ett biträde eller om det annars finns skäl att förordna ett sådant biträde. Den obligatoriska utredningen skall med hänsyn till ärendets natur genomföras snabbt. Det är därför angeläget att även förordnande av målsägandebiträde kan ske snabbt. Behovet av ett biträde i dessa typer av ärenden kan vara stort. Den prövning som domstolen skall göra är inte komplicerad och bör kunna göras utan tidsutdräkt. En person som förordnas som biträde bör ha lång juridisk och praktisk erfarenhet. 16.1Register inom polisen och åklagarväsendet Förslag: Polisdatalagen skall gälla vid behandling av person- uppgifter i SUM:s verksamhet. SUM skall ha direktåtkomst till kriminalunderrättelseregistret och det allmänna spanings- registret.