sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — finns inget som tyder på att den skandinaviska järv- stammen påverkas av genetiska problem, även om detta inte stude- rats specifikt. är det likväl viktigt att ett genetiskt utbyte med populationen i öst kan ske kontinuerligt. I nordligaste och har den skandinaviska järv- populationen geografisk kontakt med järvens utbredningområde i . Trots genetiska analyser av ett stort antal järvar i bl.a. har dock ingen järv med ett genetiskt ursprung i den större finsk/ryska populationen dokumenterats. Utbytet med genetiskt annorlunda individer från den finsk/ryska populationen tycks därför vara starkt begränsat (Flagstad m.fl. 2007). Preliminära resultat från DNA-analyser av järvar i Finnmark i visar att detsamma gäller även i nord- ligaste . Genetiska analyser har visat att nästan alla järvar i det lilla beståndet på gränsen mellan och är nära besläktade med varandra. Beståndet grundades av ett fåtal individer från huvudpopulationen i fjällkedjan, sannolikt . Efter det har inget eller bara litet genetiskt utbyte skett med huvudpopulationen. Nytillkomna individer härrör främst från lokal reproduktion, delvis genom inavel. Beståndets låga individ- antal och smala genetiska bas betyder att invandrande järvar är vik- tiga för en positiv beståndsutveckling. Det korta avståndet, 10–, till huvudpopulationen och dokumenterad förekomst av strö- järvar i både och gör att det borde finnas goda utsikter för att nya individer ansluter till populationen. Renen utgör järvens huvudsakliga föda, men det är inte bara preda- tionen som är ett problem för rennäringen. I vissa lägen gör järvens närvaro att renhjordar lämnar de områden som är bäst ur betes- synpunkt. Detta kan leda till merarbete för rennäringen i form av extra bevakning och samling av renar som spridits av järvar. Järvens predationstakt på ren varierar sannolikt beroende på antalet renar i området, tillgången på annan föda t.ex. kadaver, rådande snöförhållanden och individuella skillnader mellan järvar. Flertalet järvar lever antagligen långa perioder då de endast tar enstaka renar. kan järven vid särskilda förhållanden döda många renar . Järvens predation på ren är störst då det är djup snö med skare som bär järven men inte renen. Även under renarnas kalvningstid är järvens predation mer omfattande. finns bristfällig kunskap om hur mycket ren som dödas av järvar. Det är inte känt hur många renar en järv i genom- snitt dödar och inte heller hur predationen fördelar sig på olika kategorier av renar, dvs. sarvar, vajor och kalvar. utfördes studier av rovdjurens predation på ren i Jåkkåkaska och Umbyns samebyar (Bjärvall m.fl. 1990). I de två samebyarna fann man att den totala dödligheten bland kalvar från kalvmärkning fram till varierade från 11–. Av denna kalvdödlighet svarade järven för 31–. I studien upp- skattades även att den totala årliga dödligheten bland vuxna vajor var och att rovdjuren stod för merparten av denna dödlighet, . Rovdjurstätheten vid studiens utförande var dock inte väl dokumenterad, men sannolikt är antalet rovdjur fler . I har dödligheten hos renkalv studerats – 2004. Fler än 800 kalvar i fem olika renhjordar försågs med en typ av sändare som registrerar om djuret dör. Kalvarna försågs med sändare i kalvningshägn vid 1–2 veckors ålder. Därefter släpptes renarna på fritt bete och pejlades under 1–3 månader för att fastslå kalvdödlighet och dödsorsaker. märkta kalvarna var låg, i genomsnitt och hjordar. Av denna dödlighet stod jär- ven för ungefär en fjärdedel. I , , har järv inte orsakat skador på andra tamdjur än ren. I däremot dödas ett stort antal får av järv . –2005 dokumenterades 800–900 järv- dödade får . utgick ersättning för ca 14 000 får som dokumenterats eller antagits ha blivit dödade av järv. Skillnaden mellan och förklaras av olikheter i omfattning och typ av djurhållning. I finns frigående får i stora delar av järvens utbredningsområde. Antalet fritt betande får är också mycket stort, ca två miljoner i hela . I är förhållandena annorlunda, får hålls vanligen i hägn och fårskötsel förekommer huvudsakligen utanför järvens utbredningsområde. Om däremot järven etablerar sig i områden där fäbodar bedrivs kan en viss predation på får komma att ske även i . Det finns inga uppenbara hot som kan tänkas minska järvens livsmiljö. Vissa områden kan komma att påverkas av t.ex. skid- anläggningar, skoterkörning och skogsbruk, med sannolikt kom- mer detta att ha en marginell betydelse i ett nationellt perspektiv. På kort sikt tycks det inte föreligga något demografiskt hot mot den svenska järvstammens överlevnad, givet nuvarande popula- tionsstatus och rådande förvaltning. Den illegala jakten utgör dock ett hot och bidrar sannolikt till att järvstammen i fjällkedjan är fragmenterad. För en långsiktig bedömning måste även genetiska aspekter beaktas. finns visserligen inget som tyder på att stammen påverkas negativt av genetiska effekter, men det är viktigt att utreda möjligheten till genetiskt utbyte med den större finsk/ ryska populationen. Att ett genetiskt utbyte etableras och upp- rätthålls är nödvändigt för att bevara genetisk variation långsiktigt. Järvpopulationens utveckling är svår att förutse och det finns ingen tydlig trend i de senaste årens inventeringsresultat. Tre faktorer som sannolikt kan påverka stammens utveckling i de när- mast kommande åren är omfattningen av illegal jakt, födotillgången och utvecklingen i skogslandet. Vad som påverkar omfattningen av illegal jakt är svårt att fast- ställa, men väl fungerande ersättningssystem och berörda gruppers förtroende för rovdjurspolitiken kan vara viktiga faktorer. Hur födotillgången blir påverkas bl.a. av tätheten av lodjur inom renskötselområdet, renstammens utveckling och samebyarnas prio- riteringar vad gäller t.ex. samling och flytt av renar. De senare fak- torerna påverkas i sin tur åtminstone delvis av väder- och betesför- hållanden. I någon mån kan järvstammens utveckling påverkas av lämmelår. Etablering av järv i skogslandskap, främst utanför renskötsel- området, kan få stor betydelse för järvstammen . Del- beståndet i och är dock litet och i högsta grad känsligt för demografiska slumpfaktorer. Dessutom förekommer inavel. Invandring av järvar till området är därför önskvärt för att öka antalet järvar och även hindra genetisk utarm- ning. För ytterligare etablering av järv i skogslandskap är det också av intresse i vilken utsträckning vargförekomst kan bidra till en ökad födotillgång för järven. Även inom renskötselområdet är det eftersträvansvärt att järven i högre utsträckning etablerar sig i skogslandskap, eftersom det potentiellt kan bidra till en jämnare geografisk fördel- ning av järvbeståndet. har det registrerats flera föryngringar av järv i skogsområden i Hedmark i varifrån invandring kan komma att ske till skogsområden i . Hedmark är dock ett förvalt- ningsområde med ett fastlagt mål på 5 årliga föryngringar. –2006 har det i genomsnitt registrerats 7,7 föryngringar i Hedmark. 7.1Lodjurets utbredning och antal Det euroasiatiska lodjuret, Lynx lynx, har en vid utbredning i norra , från och österut till och . Antalet euroasiatiska lodjur i världen är inte känt, men förmodligen finns åtminstone 30 000 djur. I förutom finns antagligen 7 000 9 000 lodjur. I har lodjursstammarna minskat . Den lägsta nivån nåddes . Vid denna tid- punkt fanns lodjur endast kvar i , , Karpa- terna, på södra och i ett litet isolerat bestånd i . har trenden vänt och lodjur har åter etablerat sig i vissa delar av det forna utbredningsområdet. Detta har skett genom naturlig spridning och utomlands även genom utplantering. Exem- pelvis har det i gjorts flera försök med utplantering av lodjur . omfattar lodjurets utbredningsområde stora delar av Skan- dinavien och , de baltiska staterna, norra delen av , , , östra och södra , delar av , Slo- vakien och , samt stora delar av . Till följd av utplantering finns också små bestånd i bl.a. , och . I finns en fast lodjursstam i större delen av landet söder om renskötselområdet. I renskötselområdet är förekomsten mer sporadisk. Den finska stammen har i stort sett ökat kontinuerligt och finns troligen 1 300 1 500 djur. I finns lodjur i låga tätheter i större delen av landet, med undantag av Väst- och Sörlandet där politiska beslut anger att lodjur inte ska tillåtas etablera sig. minskade stammen, men har därefter ökat, bl.a. i de nordligaste Beståndets storlek motsvarade i stort nationella mål på 65 föryngringar, motsvarande totalt 325–390 djur. registrerades 74 föryngringar, vilket total innebär ca 440 lodjur. finns reproducerande lodjur över i stort sett hela Norr- land och , samt lokalt i (figur 7.1). Luckor finns dock i östra skogsland och i högfjällsområdena. har det även uppstått luckor i södra inland och i delar av norra . Vid inventeringen /registrerades totalt 254 föryngringar i , vilket motsvarade en population på 1 300– 1 500 djur. Vid den senaste inventeringen, /2007, regi- strerades minst 246 föryngringar. Det totala antalet individer i populationen i uppskattas genom att multiplicera antalet föryngringar med 5,5. Omräkningsfaktorn kan dock variera från 5– 6,5 mellan olika år och områden. Figur 7.1 Lodjurets utbredning i och . 7.2Den svenska populationens historik och utveckling Lodjurets utbredning och antal har varierat kraftigt sedan 1800- talet. Detta gäller i hög grad fortfarande med stora svängningar, även . förekom lodjur relativt allmänt i stora delar av , antagligen talrikast i och delar av södra . fanns inte lodjur i fjällområdet och i de nordligaste delarna av Skandi- navien och . minskade den skandinaviska lodjursstammen snabbt till följd av jakt. Omkring var lodjuret borta från och ett tjugotal år senare även från merparten av . Omkring fanns endast en mycket begränsad stam kvar i / , samt eventuellt något enstaka djur i . I fredades lodjuret och stammen började åter- hämta sig. Allmän jakt tilläts igen , men stammen fortsatte att öka. spred sig lodjuret även upp i fjälldalar, där de tidigare knappast förekommit alls. började stammen att minska igen. försvann lodjuren snabbt från nästan hela Göta- land och södra . Detta ledde till att arten fredades på nytt, utanför renskötselområdet och i hela landet. uppskattade att stammen kunde vara så liten som ett par hundra individer. ökade emellertid lodjursstammen och beräknades den bestå av nästan 2 000 djur. har stammen åter minskat både i och utanför renskötselområdet. I renskötselområdet minskades stammen avsiktligt genom höga jaktkvoter åren 1997–2003 för att komma närmare det mål på 400 djur som fastlades för området i en Sammanhållen rovdjurspolitik (prop. 2000/01:57, sidan 38). Lodjursstammen nära nog halverades . Den största minskningen skedde i . För rennäringen har minskningen främst medfört lokala effekter, och i vissa områden har inte någon effekt märkts. har jakten varit restriktiv och ingen ytterligare nedgång har märkts i renskötselområdet –2007. /2006 och 2006/registrerades 105 respektive 97 föryng- ringar inom renskötselområdet, vilket kan jämföras med 167 vin- tern 1997/1998. I finns en neråtgående trend i lodjursstammen /2000, även om minskningen tycks ha avstannat . En minskad tillgång på rådjur är en viktig orsak i flera områden, men även legal- och illegal jakt, samt trafik och skabb är faktorer som påverkar lodjursstammen. I och sydligaste där rådjuren är talrikare, är lodjursstammen fortfarande i ökning. pågår en långsam kolonisation söderut i . /registrerades totalt åtta föryngringar söder om lodjurets sammanhängande utbredningsområde, varav två i södra , tre i , en i , en i län och en i . /registrerades nio föryngringar, varav fem i södra , en i , en i län och två i . Lodjurets många och ofta snabba nedgångar under de senaste århundradena har huvudsakligen orsakats av jakt, även om andra orsaker kan ha bidragit i vissa fall. De åtskilliga fluktuationerna och deras samband med jaktens omfattning talar starkt för att lodjurs- stammen är lätt att decimera med jakt. Noggrann inventering och omsorgsfull avpassning av jakten är därför en förutsättning för framgångsrik förvaltning av stammen. Mot bakgrund av att stam- men varierat kraftigt både tidsmässigt och inom olika regioner bör också regionala förvaltningsplaner utgöra viktiga delar i förvalt- ningen. Enligt EU:s Art- och habitatdirektiv (92/43/EEG) ska popula- tionsstorleken vara minst lika stor som då direktivet började gälla, vilket för del var . Populationens storlek är därför av politisk betydelse och bör beskrivas. Utanför renskötselområdet registrerades /1995 och 1995/1996 132 respektive 159 föryngringar av lodjur. Dessa inven- teringar utfördes i Svenska jägareförbundets regi och omfattade delar av det utbredningsområdet. Utanför renskötselområdet bör därmed funnits ca 700–900 individer . För renskötselområ- det finns endast grova uppskattningar eftersom täckande inven- teringsuppgifter i stort sett saknas, med undantag för . Enligt bedömningar av och samebyarna omfattade stammen omkring 350–400 individer, varav ungefär hälften i . Baserat på ovanstående kan den svenska lodjursstammen ha omfattat omkring 1 050–1 300 indi- vider . Artdatabankens officiella siffra för var 700 lodjur i hela . Ett lodjur är ungefär lika stort som en stövare. Medelvikten för hanar är 20–och för honor 16–. Lodjuret är långbent och har tydliga svarta tofsar på öronen. Svansen är kort och tvärt Tassarna är runda och stora. Som hos alla kattdjur, för- utom gepard, kan klorna dras in. Årsungarna har så stora tassar att de inte genom spåren kan skiljas från vuxna djur. Pälsens färg och fläckighet varierar mycket mellan olika individer. Lodjur är utpräglade köttätare. I norra är renen ett viktigt bytesdjur, längre söderut är rådjuret viktigast. Där dovhjort före- kommer kan även dessa tas, men då företrädesvis kalvar och i viss mån hindar. Från finns uppgifter om att lodjur kan ta kron- hjort och i vissa fall även vildsvin (Okarma m.fl. 1997). Detta har inte dokumenterats i . Utöver medelstora klövdjur kompletteras lodjurets diet med småvilt, framförallt hare, ripa och andra skogsfåglar. Lodjur tar även mindre rovdjur som räv, mård och . I östra och stora delar av där rådjur och andra medelstora klövdjur saknas, är skogshare lodjurets vikti- gaste byte. Vid jakt smyger sig lodjuret på bytet och gör sedan en snabb attack från nära håll. Vanligen ges jakten upp redan efter 50–om inte bytet hunnits ikapp. Stora bytesdjur dödas med strupbett och kvävning. Mindre bytesdjur dödas genom ett bett över nacke eller rygg. Lodjur kan leva i mycket skiftande omgivningar. Finns det bara tillräckligt med bytesdjur och skyddade platser för ungarna så läm- par sig de flesta miljöer. När den skandinaviska stammen var som minst fanns lodjur endast i de mest svåråtkomliga, kraftigt kupe- rade och glest befolkade områdena. Efter hand som stammen ökat har lodjur även etablerat sig i randområden till jordbruksbygder. finns t.ex. ett av de tätaste bestånden i delar av län. Ett hemområde är det område inom vilket ett djur lever, dvs. där djuret tillgodogör sig resurser och reproducerar sig. Lodjur använ- der stora hemområden, även jämfört med stora kattdjur som tiger och puma. Sannolikt är de stora hemområdena en anpassning till ett liv i nordliga skogar med jämförelsevis gles bytesförekomst. Detta stämmer väl överens med skandinaviska forskningsresultat som visar att storleken på honors hemområden påverkas av bytestill- gången. I Hedmark i där bytestillgången är liten använder honor områden som i genomsnitt är 8 mil2P .P I Bergslagen däremot, där bytestillgången är bättre, används betydligt mindre områden, omkring 3 mil2P .P I Sarekområdet där tillgången på ren varierar använder honor i genomsnitt 4 mil2P .P Lodjurshanarnas hemområden är ungefär dubbelt så stora som honornas. Detta beror inte på att hanar har ett mycket större födo- behov, utan på att de konkurrerar om honor. Ett stort område medför ökad möjlighet att reproducera sig med flera honor. Lodjurets brunsttid inträffar och dräktighen varar i . Ungarna föds i och kullstorleken varierar från 1–4. Ungarna föds på en skyddad plats, ofta i svår- framkomlig terräng, gärna under en tät gran eller i en klippskreva. Honan tar ensam hand om ungarna som lämnas ensamma då honan jagar. Efter 7–lämnar de födelseplatsen och ungarna följer gradvis alltmer med modern i hennes förflyttningar. Digivningen upphör , men ungarna fortsätter att följa modern fram tills de är 9–11 månader. Hos långlivade arter som stora rovdjur leder minskade födo- resurser ofta till minskad reproduktion. För lodjurshonor i Skandi- navien har detta dokumenterats genom studier i områden med olika födotillgång. I Bergslagen där rådjurstätheten är hög reprodu- cerar sig de flesta honor redan . I områden där födotillgången är sämre föds vanligen den första kullen . Även andelen äldre honor som reproducerar sig påverkas av födo- tillgången. I studieområdet i Bergslagen föder i genomsnitt av honorna som är eller äldre ungar ett givet år, medan andelen i Hedmark, som har låg rådjurstäthet, är . Likaså blir kullstor- leken mindre när födotillgången är sämre. I Bergslagen är den genomsnittliga kullstorleken 2,4 ungar, medan den i Hed- mark är två ungar. Om man bortser från övriga parametrar medför dessa olikheter en teoretisk skillnad i tillväxttakt motsvarande 7–mellan Bergslagen och Hedmark. Det är givetvis möjligt att även överlevnaden bland vuxna djur påverkas av resurs- tillgången, men en sådan skillnad har inte dokumenteras mellan Bergslagen och Hedmark. Efter separationen från modern söker ungarna upp egna hemområ- den. Unga honor slår sig ofta ned nära moderns område, men kan i undantagsfall vandra långt. Unga hanar vandrar som regel längre än honor. Det genomsnittliga spridningsavståndet i Bergslagen är för honor och för hanar. De längsta spridningsavstån- den som uppmätts i är för honor , och för hanar . De unga djurens utvandring påverkas sannolikt av rådande för- hållanden i den lokala populationen. Exempelvis tyder forsknings- resultat på att lodjurshonor i Bergslagen har en så kallad mättnads- spridning, dvs. att unga honor sprider sig till första lediga hem- område. Först när en region är mättad sprider sig de unga honorna längre sträckor. Om resurstillgången minskar ökar stor- leken på lodjurens hemområden (Herfindal m.fl. 2005). Detta innebär att en population fortfarande kan vara mättad trots att tät- heten av lodjur minskar. Dödligheten under lodjurets första levnadsår är 30–. Många ungar dör tidigt, förmodligen av undernäring, sjukdom och preda- tion. Hos ettåringar är dödligheten 20–, och för vuxna djur 10–. Sammantaget innebär detta att 15–av de ungar som föds överlever fram till vuxen ålder, dvs. Bland vuxna lodjur är legal och illegal jakt de största dödsfaktorerna, till- sammans utgör de 50–av dödligheten. Den genomsnittliga potentiella årliga tillväxttakten utan vare sig legal- eller illegal jakt, skulle uppskattningsvis vara i Sarek, i Bergslagen och i Hedmark. Den verkliga tillväxten , inklusive både legal och illegal jakt, är lägre och ligger istället på , och i respektive område (m.fl. 2006). Inom renskötselområdet har jaktuttaget på lodjur varierat mel- lan någon enstaka procent till –2005. Då jakt- trycket varit högt har lodjurspopulationen minskat . Utifrån analyser av jakttryck och förändring i lodjurspopulationen från till nästa har det visat sig att ett jakttryck på balanserar lodjurspopulationen. Är jakttrycket högre så minskar populationen, och är jakttrycket lägre så växer populationen. Base- rat på överlevnad och reproduktion bland sändarförsedda lodjur i så är den faktiska årliga tillväxten före legal jakt (m.fl. 2006). Den legala jakten har därmed varit högre än tillväxten vissa år. Utanför renskötselområdet har den legala jakten – 2005 varierat från i flera regioner till i vissa regioner under enstaka år. Här har inte någon effekt på stammens tillväxt påvisats från till nästa. Exempelvis har det i vissa regioner förekommit att antal lodjur ökat trots ett högt jakttryck, och att antal lodjur minskat trots att ingen legal jakt förekommit. Baserat på överlevnad och reproduktion bland sändarförsedda lodjur i Bergslagen och Hedmark är den årliga tillväxttakten respektive före legal jakt (m.fl. 2006). Ett jakttryck på av populationen motsvarar sannolikt mellan halva och hela tillväxten, delvis beroende av bytestillgången i aktuell region. Jakt- kvoter och antalet legalt fällda lodjur –2007 framgår av tabell 7.1. Jaktkvoter meddelade av och antal fällda lodjur inom respektive utanför renskötselområdet 1994/1995–2006/2007. 94/95 95/96 96/97 97/98 98/99 99/00 00/01 01/02 02/03 03/04 04/05 05/06 06/07 Den illegala jaktens omfattning går av naturliga skäl inte att ange exakt. De uppskattningar som gjorts baseras främst på uppgifter från sändarförsedda lodjur där signalerna oförklarligt upphör. –2002 följdes sammanlagt 245 sändarförsedda lodjur i och (m.fl. 2006). Av dessa sköts med säkerhet 10 lodjur illegalt. Radiokontakten bröts med ytterli- gare 71 lodjur, bland dem bedömdes att 24 kunde ha skjutits ille- För resterande 47 lodjur som försvann finns inga indikationer på varför radiokontakten bröts. Förutsatt att de sändarförsedda lodjuren är representativa för alla lodjur i så dödas upp- skattningsvis 100–150 lodjur illegalt i , dvs. Ett faktum som ytterligare styrker farhågorna om en omfattande illegal jakt är att lodjur som märkts inom ren- skötselområdet huvudsakligen försvinner , medan lodjur som märkts utanför renskötselområdet huvudsakligen för- svinner . Ett betydande antal lodjur dödas dessutom av väg- och tågtrafik. Ett trettiotal trafikdödade lodjur rapporteras . Även räv- skabb utgör en väsentlig dödsorsak bland lodjur, med ett antal dokumenterade fall . 7.3.6Samspel med andra stora rovdjur Lodjurets förhållande till andra stora rovdjur är dåligt belagt. För järven har lodjuret betydelse eftersom den utnyttjar kadaver som lon lämnat. Mellan varg och lodjur råder en viss konkurrens om mindre klövvilt. Det kan också finnas en mer direkt påverkan om varg och lodjur angriper varandra. Forskare har sett en viss tendens till färre ynglande lodjurshonor i vargrevir än förväntat. Genetiska analyser har visat att skandinaviska lodjur har lägre genetisk variation än lodjur i bl.a. (m.fl. 2002). I saknas flera genetiska varianter som förekommer i . I däremot finns nästan alla varianter som före- kommer i . Detta är ett mönster som kan uppstå då en delpopulation varit isolerad från huvudpopulationen. Historiska data tyder på att det genetiska utbytet mellan och /har varit avbrutet i uppemot . Även har sannolikt utbytet mellan populationerna varit begränsad eftersom lodjur tidigare inte haft någon vid utbredning i norra och norra . har emellertid populationerna i dessa regioner expanderat och närmat sig varandra geografiskt. Ett visst genetiskt utbyte har dokumenteras genom DNA-analys av lodjursspillning som samlats in i (Flagstad m.fl. 2007). Mellan och har 6 lodjur med finsk härkomst kunnat konstateras. Därtill har 4 lodjur med en sannolikt mixad svensk/finsk härkomst registrerats. Det finns inget som tyder på att den skandinaviska lodjursstammen har genetiska problem. Sådana problem är heller knappast att förvänta så länge inte stammen minskar avsevärt och genetiskt utbyte med den finsk/ryska populationen upphör. I renskötselområdet är renen lodjurets viktigaste byte. utfördes studier av rovdjurens predation på ren i Jåkkå- kaska och Umbyns samebyar (Bjärvall m.fl. 1990). I studien fann man att dödligheten bland kalvar, från kalvmärkning till , varierade i båda samebyarna. Av denna dödlighet svarade lodjur för 24–. Antalet stora rovdjur i de aktuella områdena var inte väl dokumenterat vid studiens utförande. Lodjurets predation på ren har även studerats genom att följa ett antal sändarförsedda lodjurshonor med ungar under vin- tern i (m.fl. 1999). Datamängden i studien är relativt begränsad, men resultatet indikerar att en hona med ungar i medeltal kan ta sex renar .