sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Utredningen vill framhålla att även om det är angeläget att all polispersonal som möter brottsoffer ges grundläggande kunskap om målsägande- biträdet, bör lagstiftningen tas upp även i fort- och vidare- utbildning som rör våld mot barn och kvinnor. Exempel på sådana kurser som skulle kunna ta upp frågeställningar rörande målsägandebiträdet är förhörsledarkurser och utbildning som berör utredningar om våld eller sexuella övergrepp mot barn. 13 Ideellt stöd till brottsoffer När kvinnorörelsen tog upp frågan om kvinnors rätt till sin kroppsliga integritet uppmärksammades brottsoffer på allvar i den offentliga debatten, både ut i världen och i . Personer som drabbats av brott var länge en bortglömd grupp i rättsväsendet men växte en rörelse fram i och för att stärka brottsoffers ställning. I , och uppstod kvinnojourer och de följdes av brottsofferjourer. kom lagstiftning om statlig ersättning i flera länder. konvention om kompen- sation till brottsoffer 1983 påverkade den utvecklingen. En milstolpe var FN:s deklaration om brottsoffers grundläggande rättigheter i brottmålprocessen, den s k brottsofferdeklarationen som antogs 1985. kom lagstiftning till förmån för brottsoffer i många länder i västvärlden. utvecklades organisationer för stöd till brottsoffer som kom att spela en viktig roll som pådrivare och opinionsbildare. Brottsofferrörelsen växte fram vid sidan av den nya vetenskapliga gren som kom att kallas viktimologin eller läran om offret. () fick regeringens uppdrag att kartlägga brottsoffers behov och redovisade uppdraget i Stöd och hjälp åt brottsoffer – en probleminventering. I den föreslogs åtgärder för att förbättra brottsoffers situation genom hela rättsprocessen. Vissa åtgärder på lagstiftningsområdet påverkade också medvetenheten och intresset för brottsoffer. Bland dem kan särskilt nämnas möjligheten att få kränkningsersättning. Rätten att under vissa förutsättningar få ett juridiskt biträde under rättsprocessen och möjligheten att meddela besökförbud påverkade också medvetenheten om brottsoffers behov. Ideellt stöd till brottsoffer Under påverkan av brottsofferofferrörelsen i startades den första brottsofferstödjande servicen i . bildades (). har organisationer som arbetar för brottsoffer fått ekonomiskt stöd genom Brottsofferfonden som finansieras genom att lagöverträdare betalar en särskild avgift. Medel från Brottsofferfonden kan också beviljas för forskning och till verksamheter i privat och offentlig regi. På så sätt har Brottsofferfonden gjort att brottsoffer också uppmärksammats och utvecklingen för brottsoffer påverkats i ökande utsträckning. Möjligheten för målsäganden att åtföljas av en s k stödperson infördes i lagstiftningen 1984 som 15 a § i kapitel 20 av (RB), nuvarande 20 kap. 15 § RB. Lagstiftningen om stödperson kom till i samband med att ändringar gjordes av bestämmelserna om sexualbrott. En bestämmelse infördes då med lydelsen: Målsägande som hörs med anledning av åklagarens talan och som med hänsyn till brottets art eller annars kan antas vara i behov av personligt stöd under rättegången får åtföljas av lämplig person som sådant stöd (SFS 1984:400, Prop. 1983/84:105, JuU 1983/84:25, rskr. 1983/84:332). Bakgrunden till att institutet stödperson infördes i lagstiftningen var debatten om sexualbrottsoffer i rättsväsendet vid och önskemålen om att målsäganden skulle få tillgång till ett juridiskt biträde under förundersökningsförfarandet och under rättegången. och hade utvecklat lagstiftning på det här området vilket också bidrog till att förslag om stöd till målsäganden under rättsprocessen presenterades i . anförde i JO 1973 s. 32 att det ibland förekommer att en part känner ett starkt behov av att ha en anhörig eller någon annan vid sin sida under rättegången. Enligt JO:s mening borde ett sådant arrangemang som regel tillåtas trots att det inte finns något lagstöd för det. hade till uppgift att överväga vilken hjälp som skulle ges till kvinnor som fallit offer för misshandel (Dir 1979:146). Kommittén föreslog i sitt slutbetänkande Våldtäkt och andra sexuella övergrepp (SOU 1982:61), att socialvårdande myndigheter skulle utse kontaktpersoner för dem som utsatts för sexuella övergrepp när de hade behov av stöd. Ideellt stöd till brottsoffer kommittén lade också fram förslag gällande utbildning för poliser och information till målsägande (s. 129). I rapporten – en kriminologisk kartläggning av våldtäktsbrottet (SOU 1981:64), som gjordes för räkning föreslogs förbättrad social och kurativ hjälp till sexualbrottsoffer genom inrättandet av särskilda sociala enheter som skulle komplettera polisen, liksom även stöd till rådgivningsverksamhet och till verksamhet av kvinnohustyp (s. 252). Regeringen behandlade betänkande i propositionen om ändring i m m (sexualbrotten), d v s i propositionen 1983/84:105. Inledningsvis konstaterade regeringen att det rättsliga förfarandet vid våldtäktsbrott ofta blev mycket påfrestande för kvinnor. Regeringen betonade vikten av en hänsynsfull och insiktsfull behandling av målsäganden i samband med den rättsliga handläggningen i sexualbrottsmål och påpekade att de som skulle bistå kvinnor som utsatts för sexualbrott, företrädesvis polisen, skulle ha kunskap om vilken hjälp samhället kunde erbjuda, inte minst på det lokala planet. Det framhölls att domstolen genom en aktiv processledning kunde skydda målsäganden från frågor som saknade rättslig relevans. Regeringen hänvisade till bestämmelsen i om att de som deltar i förhör inte ska utsättas för olägenheter i onödan (ss. 44–46). Möjligheterna att få juridiskt stöd under rättegången enligt rättshjälpslagens bestämmelser beskrevs som begränsade i propositionen (s. 47). Regeringens uppfattning om hur man skulle tillgodose behovet av stöd var att målsäganden företrädesvis borde söka hjälp genom samhällets reguljära organ. Det motiverades med att insatser för sexualbrottsoffer inte kunde utformas lika för alla. Regeringens inställning var att behovet av personligt stöd stod i förgrunden, snarare än juridiskt bistånd för utformning av ansvars- eller skadeståndstalan. Uppgiften att stödja målsäganden krävde inte, enligt regeringen juridiska kunskaper i första hand. Därför ifrågasatte regeringen om ett juridiskt biträde var det mest adekvata sättet att bistå målsäganden, annat än då det gällde frågor av rent juridisk natur, bl a eftersom juristernas infallsvinklar kunde bidra till att göra en rättegång mer påfrestande (ss. 46–48). Regeringen tog även upp bestämmelserna om kontaktperson, enligt då gällande lagstiftning 10 § socialtjänstlagen (1980:620), nuvarande 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453). Regeringen menade att den som i övrigt gav målsäganden stöd kunde göra det även i rättegången. Trots det menade regeringen att det också krävdes utrymme för biträde till målsäganden under rättegången. Ideellt stöd till brottsoffer regeringen ta upp frågan om ett juridiskt biträde till sexual- brottsoffer till omprövning om det skulle visa sig behövas (ss. 47–49). I propositionen konstaterades det att det redan fanns bestämmelser i 23 kap. 10 § RB och 7 § förundersöknings- kungörelsen (1947:948) om att ett trovärdigt vittne, ett s k förhörsvittne kunde närvara vid förundersökning men att det saknades en bestämmelse om att en stödperson kunde närvara vid rättegång (s. 63). Därför föreslogs att målsägande som på grund av brottets art kunde antas vara i behov av personligt stöd under rättegången skulle kunna biträdas av någon lämplig person (s. 43). Regeringens förslag mottogs i huvudsak positivt även om några remissinstanser ansåg att en stödperson inte var tillräcklig hjälp för kvinnor i sexualbrottsmål utan att den gruppen också behövde ett juridiskt biträde. Den nya bestämmelsen om stödperson trädde i kraft . I samband med att lagstiftningen om målsägandebiträde kom till stånd gjordes en förändring i bestämmelsen i 20 kap. 15 § RB (SFS 1988:610). Regeringen ansåg i propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) att det var lämpligt att begreppet stödperson sattes ut i lagen och att det infördes en bestämmelse om att en stödperson som var känd för rätten om möjligt skulle få besked om tidpunkten för rättegången (s. 44). En lagändring beträffande stödpersonen kom till stånd (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320). I promemorian Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29), lades förslag fram om att förbättra situationen för brottsoffer, bl a genom en utvidgad rätt för målsägande att ha med sig stödperson. menade i promemorian att det var rimligt att målsäganden själv skulle få avgöra om hon eller han ville åtföljas av en stödperson och att möjligheten till sådant stöd skulle vara detsamma vid förundersökning som under rättegång. Förslaget innebar att målsäganden fick bestämma själv om en stödperson skulle delta vid rättegång (ss. 34–35). Förslaget var i linje med vad lagrådet hade uttalat redan i samband med det ursprungliga förslaget i propositionen om ändring i m m (sexualbrotten) (prop. 1983/84:105 s. 73). I propositionen Brottsoffren i blickpunkten – en brottsofferfond och andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (prop. 1993/94:143), framhöll regeringen att det var lika påfrestande för målsäganden att delta vid förhör hos polis som vid domstol (s. 40). Ideellt stöd till brottsoffer Därför föreslog regeringen att en bestämmelse borde tas in i 23 kap. 10 § RB om att stödpersonen kunde närvara vid förhör med målsäganden under förundersökning. Bakgrunden var att det inte fanns en uttrycklig bestämmelse om stödpersonens närvaro under förundersökning. Den tidigare ordalydelsen i 20 kap. 15 § RB om att målsäganden kunde åtföljas av stödperson med hänsyn till brottets art eller annars togs bort, vilket kom att innebära att brottsoffret själv fick bestämma om hon eller han ville åtföljas av stödperson. Lagtexten fick istället lydelsen: Målsägande, som hörs med anledning av åklagarens talan, får åtföljas av lämplig person som personligt stöd (stödperson) under rättegången. Sådan stödperson som rätten har kännedom om skall om möjligt underrättas om rättegången (SFS 1994:420). 13.3Stödpersonens roll och arbetsuppgifter Reglerna om stödperson utformades med fokus på offer för sexualbrott och kvinnomisshandel men en stödperson kan delta i alla slags brottmål. En tillräcklig förutsättning för att stödpersonen ska kunna närvara är att målsäganden ska höras under rättegången. Målsäganden behöver inte var part i rättegången för att en stödperson ska få följa med till rätten. Syftet med lagstiftningen om stödperson var företrädesvis att ge dem som inte förde talan en möjlighet till stöd men inget utesluter att stödperson närvarar vid förhör och rättegång även för målsägande som för talan. Det är inte heller ovanligt att stödpersoner är med i sådana situationer. Under förundersökningen kan stödpersonen delta vid förhör om det inte är till men för utredningen. Det är målsäganden själv som får initiera behovet av stöd under rättegången. Någon ersättning skulle enligt propositionen inte utgå från statsverket (s. 63). I Fitgers kommentar till 20 kap. 15 § RB (Kommentar på Internet, elektronisk version () finns det en hänvisning till 8 § förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel, som anger att den som behöver anlita vårdare eller annan för att kunna inställa sig, kan ges ersättning för inställelse enligt samma grunder som gäller för den som har kallats. Bestämmelsen hänvisar till andra paragrafer vilka bl a avser målsägande som skall höras i brottmål i anledning av åklagarens talan. Enligt Fitger i del 2 kan ersättning utgå om stödpersonen kan anses som vårdare (20:65). I praktiken ersätts stödpersonen oftast av kvinnojourens eller brottsofferjourens egen budget. Ideellt stöd till brottsoffer själv utgifter som uppstår. Det inträffar att när stödpersonen får större utgifter, hon eller han ersätts av socialnämndens budget. I lagtexten finns ett lämplighetskrav på stödpersonen men lagrådet uttalade i propositionen 1983/84:105 om ändring i m m (sexualbrotten) att det inte torde behövas någon särskild prövning av stödpersonens lämplighet (s. 74). Regeringens förslag om stödperson i propositionen ovan gick ut på att en kontaktperson enligt socialtjänstlagen eller annan kunde lämna biträde och delta under rättegång (s. 63). Andra exempel på sådana personer som kunde vara stödpersoner var kuratorer eller frivilliga från kvinnohus eller kvinnojourer. I ett senare samman- hang uttalade regeringen att även närstående till målsäganden kunde fungera som stödpersoner. kan det vara en fördel att den som ska agera som stödperson vid rättegång inte är personligt involverad i målsägandens situation. I de här fallen kan brottsoffret söka hjälp hos brottsofferjourer eller kvinnojourer. En polisman kan enligt Fitgers kommentar till 20 kap. 15 § RB på Internet, elektronisk version (), vara stödperson men i vissa fall, som då polismannen ska höras som vittne är detta mindre lämpligt. De stödpersoner som rätten har kännedom om ska enligt 20 kap. 15 § RB, om möjligt underrättas om rättegången. Stödpersonen ska framförallt ge målsäganden moraliskt stöd vid förhör och rättegång och har således inte getts några juridiska befogenheter och kan inte företa några rättegångshandlingar. Regeringen menade i propositionen 1983/84:105 om ändring i m m (sexualbrotten) att stödpersonen skulle kunna begära paus i förhandlingen om omständigheterna talade för det eller uppmärksamma rätten på frågor som kan vara påfrestande för målsäganden (s. 63). En stödperson får däremot inte ställa några frågor eller rådgöra med målsäganden om hur frågor ska besvaras (s. 73 ). Stödpersonen kan närvara vid förhör och hjälpa målsäganden vid myndighetskontakter, t ex genom att berätta för målsäganden hur man fyller i formulär och blanketter. Om det blir rättegång kan stödpersonen informera målsäganden om hur rättsprocessen går till och följa med till rättssalen. Genom att lyssna och bekräfta kan stödpersonen hjälpa målsäganden att finna sin väg tillbaka till det liv som hon eller han hade före brottet. En kontakt med en stödperson kan ha varierande längd. I vissa fall räcker det med ett samtal men om det behövs kan kontakten vara länge efter det att rättsprocessen avslutats. Ideellt stöd till brottsoffer Många stödpersoner arbetar ideellt för en brottsofferstödjande organisation. De största av dem är () och de organisationer som arbetar för att stödja kvinnor som utsatts för våld, för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) och (). är en organisation av ideella lokala föreningar som lämnar stöd till vittnen och målsägande. De lokala jourerna är anslutna till som samordnar verksamheten. Det övergripande målet för () är att vara ett komplement till den offentliga sektorn i brottsofferarbetet. Det sker bl a genom att organisationen tillhandahåller medmänskligt stöd genom stödpersoner och vittnesstöd som ger stöd och information till målsägande och vittnen. verkar framförallt brottsofferstödjande men deltar också i lokalt brottsförebyggande arbete. samarbetar med polismyndigheten, socialförvaltningen, hälso- och sjukvården, rättsväsendet, kyrkan och andra frivilligorganisationer. BOJ:s verksamhetsmål består av en serie principer och målsättningar som ska vara vägledande för brottsofferjourernas arbete. Grunden för BOJ:s arbete är de mänskliga rättigheterna. Andra principer i verksamhetsmålen är att brottsoffrens rättigheter ska ges samma prioritet som brottslingarnas rättigheter och att brottmålsprocessen inte får medföra att brottsoffrens problem ökar genom s k sekundär viktimisering. uppgift är framförallt att samordna de lokala jourernas arbete. grundar sin verksamhet på ideellt arbete och därför är arbetet med att rekrytera och fortbilda medlemmar en kärnverksamhet. svarar för utbildningen av medlemmarna och löpande fortbildning på området genom att anordna seminarier och ta fram utbildningsmaterial. arbetar också med statistik och ger ut skrifter och information, t ex om brottsoffers reaktioner och behov. publicerar tidningen , som kommer ut med fem nummer och som i Ideellt stöd till brottsoffer varje nummer har ett tema. Tidningen tar bl a upp ny forskning på området eller förslag till lagändringar. Brottsofferjourerna är ideella föreningar som är partipolitiskt och religiöst obundna. I varje förening finns en styrelse som ansvarar för den lokala jourens verksamhet. I vissa jourer finns en anställd samordnare som kallas för brottsofferassistent. Om den lokala brottofferjouren inte har någon anställd finns det en frivillig person som samordnar verksamheten. De lokala brottsoffer- jourerna erbjuder brottsofferstöd utifrån behov, ålder, kön, trostillhörighet och etnisk tillhörighet. En del jourer organiserar självhjälpsgrupper där brottsoffer med liknande upplevelserna träffas för att tillsammans bearbeta vad de upplevt. ekonomi baseras huvudsakligen på verksamhets- bidrag och projektmedel från Brottsofferfonden. Projektmedel ges också från medan privata företag ger viss sponsring. De lokala jourerna finansierar sin löpande verksamhet på olika sätt. Framförallt får jourerna medel från kommunerna, men också från Brottsofferfonden och landsting. satte tidigt upp målsättningen att varje polisdistrikt skulle ha en brottsofferjour. Det målet uppnåddes 1995 och är brottsofferjourer drygt 100 till antalet. Det pågår en process med att bilda regioner inom . finns åtta regioner bildade i landet och fler håller på att utvecklas. driver en rad projekt för att utveckla metoder att bättre kunna bemöta de brottsdrabbade. Ett av dessa är det treåriga projekt brottsoffer och vittnen – en mänsklig rättighet. Genom projektet vill öka brottsofferjourernas och andras kunskaper om unga brottsoffers situation och behov. Brottsofferjourerna ska bygga nätverk för bättre samverkan med polis, socialtjänst, skola, hälso- och sjukvård, domstolar, åklagar- myndigheter och ideella aktörer. ska det finnas en handlingsplan i varje kommun för hur stödkedjan ska se ut. vill att det ska finnas stödpersoner som brottsoffer i alla åldrar kan identifiera sig med. Brottsofferjourerna ska därför satsa på att rekrytera unga stödpersoner. har också ett samarbetsavtal med för att öka kunskapen om bland affärsinnehavare, personal och kunder. Den som är medlem i en brottsofferjour och som delar brottsofferjourens värderingar kan bli frivillig stödperson eller vittnesstöd. Stödpersonernas arbetsuppgifter är att ge information om brottsoffers rättigheter, att ge emotionellt stöd och praktisk vägledning, och att vid behov hänvisa till social, juridisk, Ideellt stöd till brottsoffer psykologisk eller medicinsk expertis. De som ska vara stödpersoner hos får utbildning under vilken de får praktisera med en erfaren stödperson. Den blivande stödpersonen måste närvara vid ett visst antal utbildningstillfällen. Därefter sker ett samtal för att stödpersonen ska godkännas av styrelsen. Stödpersonerna får också handledning och vidareutbildning. De som ska arbeta som stödpersoner ska vara lämpliga, vilket bl a innebär att om de själva har varit brottsoffer ska de ha lämnat den upplevelsen bakom sig. När det avgörs om någon ska arbeta som stödperson tillmäts de personliga egenskaperna stor betydelse. Stödpersonerna avger ett tystnadslöfte innan de börjar bistå brottsoffer. har antagit en policy för att säkerställa en gemensam syn på kompetens och etik, Policy för stödpersoner och vittnesstöd inom Brottsofferjourernas Riksförbunds verksamhet. Den preciserar stödpersonernas uppgifter och ger riktlinjer för rollfördelningen mellan vittnesstöd och stödpersoner. Det finns stora variationer i omfattningen av hur stödpersoner medverkar i rättsprocessen mellan de olika jourerna i landet. På vissa jourer följer en stödperson med målsäganden till huvudförhandling i nästan varje ärende. På andra jourer är det framförallt sexualbrottsoffer som stödpersonerna från följer till rättegång. Brottsofferjourerna bedriver en telefoncentral dit telefonsamtal till de lokala jourerna kan vidarekopplas. Många brottsofferjourer har inte ekonomiska resurser att anställa medarbetare. I de jourerna kan de ideellt arbetande stödpersonerna finnas tillgängliga men på övriga tider tar en telefonsvarare emot. Telefoncentralen etablerades eftersom det fanns en medvetenhet inom om att en brottsutsatt individ inte känner sig tillfreds med att lämna ett meddelande på en telefonsvarare. På det viset får brottsoffret kontakt med en erfaren person som kan lyssna på akuta problem, ge råd, svara på frågor och förmedla kontakt med den lokala jourarbetaren. Brottsofferjourernas telefoncentral samarbetar med Nationella Hjälplinjen, en jourtelefon för människor i kris. beskriver i boken arbete med brotts- offer, brottsofferjourernas roll i sitt organisatoriska sammanhang och möten mellan brottsoffer och stödpersoner (s. 25). pekar på den variationsrikedom och de olika engagemangsformer som förekommer inom olika jourer. Enligt identifierar sig stödpersoner som den vanliga människan i relation till de professionella. pekar på ett synsätt som finns bland Ideellt stöd till brottsoffer många stödpersoner, att frivilligheten är den enda möjligheten att ge ett gott stöd. I boken uppmärksammar hon ett problem som finns för dem som samordnar verksamheten på brottsofferjourerna och som handlar om ur höga krav man kan ställa på dem som arbetar ideellt (ss. 110–112). Stödpersoner kan också komma från någon av två ideella organisationer som arbetar med kvinnor som utsatts för våld eller sexuella övergrepp, för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) eller (). Båda organisationerna erbjuder målsägande stöd i kontakter med bl a polisen, och rättsväsendet. Sådant stöd kan tillhandahållas bl a genom att jourkvinnor agerar som stödpersoner under förundersökning och vid rättegång. Kvinnojoursmodellen hämtades från , där det första kvinnohuset bildats . Det finns omkring 160 lokala kvinnojourer i som arbetar med att hjälpa våldsutsatta kvinnor och deras barn. för kvinnojourer och tjejjourer i ROKS som bildades är en sammanslutning av självständiga kvinnojourer, tjejjourer och andra ideella kvinnoföreningar som har en jourtelefon i . ROKS är en partipolitiskt och religiöst obunden, ideell organisation som verkar mot våld och förtryck av kvinnor samt för kvinnors frigörelse och jämställdhet på alla plan i samhället. ROKS menar att kvinnomisshandel, könshandel, incest och andra sexuella övergrepp tillsammans med pornografi är de yttersta konsekvenserna av kvinnoförtryck i samhället. Av ROKS stadgar framgår att ROKS i feministisk anda, liksom de enskilda kvinnojourerna, ska verka mot mäns våld, förtryck och förnedring av kvinnor och barn samt arbeta mot manlig dominans och överordning. ROKS bedriver opinionsbildning mot våld och förtryck av kvinnor. ROKS bevakar olika utredningar, fungerar som remissorgan och har vidare till uppgift att initiera och verka för att forskning bedrivs inom kvinnojourernas intresseområden. Organisationen medverkar till att utveckla de enskilda kvinno- Ideellt stöd till brottsoffer jourerna genom konsultstöd och service till olika jourer och genom att medverka till utbildning av jourkvinnor. Organisationen tillhandahåller också utbildningsmaterial till de lokala jourerna och ger dessutom ut en medlemstidning som bevakar nyheter och händelser med anknytning till mäns sexualiserade våld mot kvinnor och barn. Tidningen kommer ut med åtta nummer . ROKS har en styrelse som är organisationens verkställande organ. De enskilda jourerna fyller en viktig funktion genom att ge stöd och hjälp åt enskilda kvinnor. då de första lokala jourerna bildades, har de byggt upp en omfattande verksamhet över hela landet med jourtelefon och skyddat boende för kvinnor som på olika sätt utsätts för övergrepp av män. Hälften av kvinnojourerna har anställd personal. Målet är att samtliga lokala jourer ska ha minst en anställd för att på bästa sätt kunna stödja våldsutsatta kvinnor.