sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — Eftersom personuppgiftslagen i många fall är tillämplig på kameraövervakning, kan emellertid en behandling som har skett i strid med personuppgiftslagens bestämmelser, medföra rätt till ersättning enligt 48 § PuL för den skada eller kränkning av den personliga integriteten som uppstått. Varken uppsåt eller oaktsamhet krävs av skadevållaren för att ersättning skall utgå enligt personuppgiftslagens skadeståndsbestämmelse. Däremot krävs det att man kan konstatera att den personliga integriteten hos den som uppgifterna avser, har kränkts. 35 Hälso- och sjukvård 35.1Sekretess och annan tystnadsplikt En utgångspunkt för hälso- och sjukvården är att verksamheten skall bygga på respekt för individens självbestämmande och integ- ritet (2 a § hälso- och sjukvårdslagen [1982:763] 2 kap. 1 § lagen [1998:531] om yrkesverksamhet på sjukvårdens område). Denna grundläggande förutsättning för verk- samheten har haft en avgörande betydelse för regleringen av sekretess på området. I förarbetena till sekretesslagen anförde föredragande statsrådet att det inte råder någon tvekan om att sjukvården hör till de områden där kraven på sekretess kring enskildas personliga förhållanden gör sig starkast gällande (prop. 1979/80:2 Del A s. 162 f.). Hälso- och sjukvården har bl.a. mer begränsade möjligheter än de flesta andra myndigheter att utan hinder av sekretess lämna ut uppgifter till andra myndigheter. Ett exempel på detta är att den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL, som medger uppgiftsutbyte mellan myndigheter efter en intresseavvägning, inte gäller för uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess. Detta får till följd att ett utlämnande av uppgifter i många fall förutsätter att patienten samtycker till detta. 35.1.2Sekretess inom det allmännas hälso- och sjukvård Enligt 7 kap. 1 c § första stycket SekrL gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Sekretess gäller alltså med omvänt skaderekvisit, dvs. presumtion för sekretess. I första hand avses den hälso- och sjuk- vård som bedrivs av det allmänna i sjukhus och andra vårdinrätt- ningar, men verksamheten vid exempelvis inrättningar för öppen vård, distriktsläkarmottagningar och folktandvårdskliniker omfattas också (m.fl., s. 7.3 f.). Utanför tillämpnings- området faller verksamhet vid sjukhus och andra liknande inrätt- ningar som bedrivs av enskilda. För sådan verksamhet gäller i stället bestämmelser om tystnadsplikt i lagen (1998:531) om yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område (se avsnitt 35.1.3) Sekretessen enligt 7 kap. 1 § första stycket SekrL gäller också i annan medicinsk verksamhet, dvs. som inte primärt har vård- eller behandlingssyfte. Härmed avses exempelvis rättsmedicinsk och rättspsykiatrisk undersökning, insemination, befruktning utanför kroppen, fastställande av könstillhörighet, abort, sterilisering, kastrering, omskärelse, åtgärder mot smittsamma sjukdomar och ärenden hos nämnd med uppgift att bedriva patientnämndsverk- samhet. All personal som är verksam inom det allmännas hälso- och sjukvård, vare sig verksamheten avser det egentliga vårdarbetet eller administrativt, ekonomiskt eller tekniskt arbete, är skyldiga att iaktta sekretessen. Således omfattas både de som direkt är verk- samma i vården, som läkare, sjuksköterskor och barnmorskor m.fl. och exempelvis förtroendemän inom hälso- och sjukvårdsnämnd, sjukvårdsstyrelse och sjukhusdirektion samt apotekare, arbets- terapeuter, laboratoriepersonal, läkarsekreterare, kuratorer, sjuk- gymnaster, telefonister och ambulanspersonal. Den personal som arbetar med ambulansdirigering hos är där- emot inte offentligt anställd personal och omfattas därför inte av sekretesslagen. Föreskrifter om tystnadsplikt för denna personal finns i 4 § lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. Omprövning av beslut och tillsyn Enligt 7 kap. 1 c § andra stycket SekrL gäller sekretess enligt första stycket också i sådan verksamhet hos myndighet som innefattar omprövning av beslut i eller särskild tillsyn över allmän eller enskild hälso- och sjukvård. Denna sekretess omfattar bl.a. omprövning av beslut att omhänderta en enskild mot dennes vilja. Med särskild tillsyn åsyftas i första hand den tillsyn som utövas av enligt lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, men även verksamheten hos . Omhändertagande av patientjournaler i enskild hälso- och sjukvård kan enligt bestämmelser i patientjournallagen (1985:562) i vissa fall besluta om att patientjournaler inom den enskilda hälso- och sjukvården skall tas om hand för förvaring hos arkivmyndighet. Sekretess gäller därför enligt 7 kap. 1 c § tredje stycket SekrL i verksamhet som avser omhändertagande av patientjournal i sådan hälso- och sjukvård för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. I detta fall är sekretessen absolut. Uppgift får dock utan hinder av sekretess lämnas till hälso- och sjukvårdspersonal om uppgiften behövs för vård eller behandling och det är av synnerlig vikt att uppgiften läm- nas. Uppgiftslämnande för forskning och statistik m.m. I 7 kap. 1 c § femte stycket SekrL föreskrivs att en landstings- eller myndighet som bedriver hälso- och sjukvård får lämna uppgifter till en annan sådan myndighet för forskning och framställning av statistik eller för viss administration på verksamhetsområdet. I nämnda fall gäller en lägre grad av sekretess, nämligen sekretess med rakt skaderekvisit. Det råder alltså en presumtion för offentlighet i dessa fall. Bestämmelsen infördes för att underlätta genomförandet av vissa regionala register med uppgifter hämtade från sjukvårdsorgan inom olika landsting och kommuner (prop. 1990/91:11 s. 26). Till dessa hör bl.a. de nationella kvalitetsregistren (se avsnitt 35.2.3). Vidare får utan hinder av sekretess uppgift lämnas till enskild enligt bestämmelser om uppgiftsskyldighet i vissa särskilt angivna lagar, exempelvis lagen (1984:1140) om insemination. 35.1.3Tystnadsplikt inom den enskilda hälso- och sjukvården Enligt 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område får den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom den enskilda hälso- och sjukvården inte obehörigen röja vad han eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör sådan uppgifts- skyldighet som följer av lag eller förordning. Tystnadsplikt som gäller för uppgift om en patients hälso- tillstånd gäller även i förhållande till patienten själv, om det med hänsyn till ändamålet med hälso- och sjukvården är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till patienten. I 2 kap. 9 § samma lag föreskrivs att den som tillhör eller har till- hört hälso- och sjukvårdspersonalen inom den enskilda hälso- och sjukvården inte obehörigen får röja en uppgift från en enskild om någon annan persons hälsotillstånd eller andra personliga för- hållanden, om det kan antas att det finns en risk för att den som lämnat uppgiften eller någon närstående till uppgiftslämnaren utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör sådan uppgifts- skyldighet som följer av lag eller förordning. Tystnadsplikten inom enskild verksamhet är alltså konstruerad på så sätt att hälso- och sjukvårdspersonal inte obehörigen får röja vad han eller hon i verksamheten har fått veta om en enskilds personliga förhållanden. Vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet har det ansetts naturligt att söka ledning i sekretesslagens bestäm- melser. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör upp- giftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Tystnadsplikten inom enskild verksamhet anses inte heller hindra att misstankar om 1980/81:28 s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26). ningen av obehörighetsrekvisitet har det ansetts naturligt att söka viss ledning i det skaderekvisit som finns i sekretesslagens mot- svarande bestämmelser. Som framgått ovan gäller enligt 7 kap. 1 c § första stycket SekrL sekretess inom hälso- och sjukvården med ett omvänt skade- rekvisit, dvs. det råder en presumtion för att uppgifter om patienter är hemliga. En uppgift kan således lämnas ut endast om det står klart att detta kan ske utan att patienten eller någon närstående till denne lider men. I vilka fall uppgifter kan lämnas ut måste avgöras från fall till fall. Något utrymme för intresseavvägningar mellan behov och befarad skada medges inte i bestämmelsen. Detta under- ströks i förarbetena, eftersom bestämmelsen i detta avseende inne- bar en skärpning av sekretessen i förhållande till den tidigare bestämmelsen på området (prop. 1979/89:2 Del A, s. 168). Upp- gifter om en patient kan alltså endast lämnas ut om man i det enskilda fallet har kunnat konstatera att det inte innebär något men för patienten eller dennes närstående (se också JO 1982/83 s. 224). I förarbeten anfördes (a. prop. s. 168 f.) att det står klart att skaderekvisitet medger att uppgift lämnas från en läkare till en annan eller från en sjukvårdsinrättning till en annan, om uppgiften behövs i rent vårdsyfte. Visst utrymme fanns också att lämna upp- gifter till annan vårdsektor i syfte att bistå en annan patient. Där- emot syntes det tveksamt om en uppgift kan lämnas från den all- männa sjukvården till en enskild vårdgivare, t.ex. en företagsläkare. För den händelse patientens samtycke till att uppgiften lämnas inte kan inhämtas, borde uppgiften emellertid ändå kunna lämnas ut om den i trängande fall behövs för medicinsk behandlig av den som uppgiften rör. I sådana fall kunde det knappast hävdas att patienten lider men om uppgiften lämnas ut. Däremot borde det inte komma i fråga att lämna ut uppgifter till en läkare som begär att få dem för att fullgöra uppdrag som han har fått från annan än patienten själv, t.ex. för att lämna utlåtande rörande patienten till en myndighet. I sådant fall borde alltså uppgifterna lämnas ut endast om patienten samtycker till det. Sekretess som efterges av den enskilde Mot bakgrund av det sekretesskrav som gäller inom hälso- sjuk- vården kan det, som framgått, finnas ett behov av att fråga om patientens inställning till att uppgifter om denne lämnas ut till t.ex. en annan vårdgivare, för att kunna fastställa huruvida ett utlämnande av uppgifter om denne skulle medföra något men. Även om men kan antas uppkomma vid ett utlämnande av upp- gifter om en patient, finns det en bestämmelse i sekretesslagen – 14 kap. 4 § – som medger att uppgifter lämnas ut om sekretessen efterges av patienten. Denna bestämmelse innebär nämligen att sekretess till skydd för enskild inte, som huvudregel, gäller i för- hållande till den enskilde själv och den kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom eller henne. I många situationer är det alltså naturligt att läkaren frågar om det går bra att uppgifter om patienten lämnas ut. Detta har också ansetts rimma väl med den allmänna hälso- och sjukvårdslag- stiftningens krav på samråd, omtanke och respekt (, Patientuppgifter som forskningsresurs, FT 1/2003). Huvudregeln om informationsskyldighet mellan myndigheter Enligt 15 kap. 5 § SekrL skall en myndighet på begäran av en annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över i den mån hinder inte möter på grund av sekretess eller arbetets behöriga gång. Detta innebär att om det finns förutsättningar för utlämnande av upp- gifter från hälso- och sjukvården, och en myndighet begär att få uppgifterna är hälso- och sjukvården skyldig att lämna ut upp- gifterna. Sådana förutsättningar kan, som redovisats, finnas om den enskilde efterger sekretessen. Detsamma gäller om uppgifts- skyldighet föreligger eller om möjlighet enligt sekretesslagen att i andra fall lämna ut uppgifter finns. Nedan redogörs för i vilka fall uppgiftsskyldighet eller möjligheter till utlämnande av uppgifter finns. Uppgiftsskyldighet till andra myndigheter Enligt 14 kap. 1 § SekrL hindrar sekretess inte att uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Sådana sekretessbrytande bestämmelser av allmän karaktär finns på flera ställen inom lagstiftningen på hälso- och sjukvårdsområdet. För det första kan nämnas bestämmelsen i 2 kap. 11 § LYHS, som innebär att hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att lämna ut sådana uppgifter som gäller huruvida någon vistas på en sjuk- vårdsinrättning om uppgifterna i ett särskilt fall begärs av en dom- stol, åklagarmyndighet, polismyndighet, eller . Detsamma gäller uppgifter som behövs för en rättsmedicinsk undersökning, som rättsliga råd behöver för sin verksamhet, som behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en studerande från högskoleutbildning, eller som behöver för prövning av någons lämplighet att ha kör- kort, traktorkort eller taxiförarlegitimation enligt yrkestrafiklagen (1998:490). Bestämmelsen omfattar personal inom både den all- männa och den enskilda hälso- och sjukvården. I 2 kap. 11 § LYHS infördes en ytterligare upp- giftsskyldighet. Den utgör en skyldighet för all hälso- och sjuk- vårdspersonal att på begäran lämna ut sådana uppgifter som Säker- hetspolisen behöver i ett särskilt fall i verksamhet för personskydd för ledamöter, statschefen och övriga medlemmar av kungahuset, statsråd, statssekreterare och kabinettssekreterare. Ändringen hade sin grund i förslag från (SOU 2004:108) som tillkallades mot bakgrund av bl.a. mordet på utrikesminister (prop. 2005/06:54, bet. 2005/06: Det finns även skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal att lämna ut uppgifter för framställning av statistik, för uppföljning, utvärdering och kvalitetssäkring av hälso- och sjukvård och för forskning och epidemiologiska undersökningar. Sådana bestämmel- ser finns i lagen (1998:543) om hälsodataregister samt i förord- ningarna (2001:707–709) om patientregister, medicinskt födelse- register respektive cancerregister hos . Detsamma gäller förordningen (2001:710) om biverkningsregister angående läkemedel hos . Möjlighet för myndigheter inom hälso- och sjukvården att lämna ut sekretessbelagd uppgift till brottsbekämpande myndigheter Av redovisningen ovan framgår att den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL, som medger att uppgifter lämnas ut efter en intresseavvägning, inte gäller för uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess. Ett utlämnande av sekretessbelagda upp- gifter till andra myndigheter förutsätter alltså antingen att patienten har eftergett sekretessen eller att det i lag eller förordning har föreskrivits att sekretessen i ett särskilt fall inte utgör hinder mot att lämna ut uppgiften. I 14 kap. 2 § SekrL finns bestämmelser som ger myndigheter möjlighet att i vissa särskilt angivna fall lämna ut uppgifter till andra myndigheter. När det gäller uppgifter inom hälso- och sjuk- vården är möjligheterna dock mer begränsade i förhållande till vad som annars i allmänhet gäller. För hälso- och sjukvårdens del gäller att det finns möjlighet att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar i vissa fall och i samband med nödsituationer. Bestämmelserna i 14 kap. 2 § SekrL innebär alltså att det är fråga om en möjlighet för myndigheter att lämna ut uppgifter och inte någon uppgiftsskyldighet. Bestämmelserna innebär inte heller någon anmälningsplikt för hälso- och sjukvårdspersonalen. Om en brottsbekämpande myndighet begär ut uppgifter från hälso- och sjukvården och uppgifterna omfattas av möjligheterna att lämna ut dem enligt 14 kap. 2 §, torde det dock följa av 15 kap. 5 § SekrL att hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att lämna ut uppgifterna (jfr JO 1994/95 s. 516 f.). När det gäller möjligheten att lämna ut uppgift som angår miss- tanke om brott gäller för flertalet myndigheter att sekretess inte hindrar att sådan uppgift lämnas till åklagarmyndighet, polis- myndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet (14 kap. 2 § fjärde stycket SekrL). För detta förutsätts att fängelse är föreskrivet för brottet och det kan antas föranleda annan påföljd än böter. För uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess gällde dock – till och med – att uppgifterna måste avse misstankar om allvarlig brottslighet, dvs. brott för vilka inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse (14 kap. 2 § femte stycket första meningen SekrL). Exempel på sådana brott är mord, dråp, våldtäkt, grovt rån, mordbrand och grovt narkotika- brott. Det fanns undantag från denna s.k. tvåårsregel som tog sikte på brottslighet av allvarligare slag mot minderåriga (14 kap. 2 § femte stycket andra meningen). I 14 kap. 2 § femte stycket tredje meningen SekrL föreskrevs ytterligare ett undantag från tvåårsregeln Detta innebar att uppgift som gäller misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lind- rigare straff än fängelse och som avser överföring eller för- sök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:169) kan lämnas till åklagar- myndighet eller polismyndighet. Möjligheterna att lämna ut uppgifter angående brottsmisstankar från hälso- och sjukvården utvidgades genom ändringar i 14 kap. 2 § SekrL (prop. 2005/06:161, bet. 2005/06:KU35). Då upphörde den s.k. tvåårsregeln att gälla, och medges att uppgifter som omfattas av hälso- och sjuk- vårdssekretess lämnas till brottsutredande myndigheter om de angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Enligt de nya bestämmelserna är det också möjligt att utan hin- der av sekretess lämna ut uppgifter som rör misstankar om försök till brott. I detta fall skall det för brottet dock vara stadgat fängelse. En ytterligare utvidgning av möjligheterna att lämna ut uppgifter från hälso- och sjukvården är att sekretess inte skall hindra att, oavsett brottets svårhetsgrad, misstankar om köns- stympning av underårig lämnas från hälso- och sjukvården till brottsutredande myndigheter. Även uppgift om förbrott till sådant brott och om underlåtenhet att avslöja sådant brott får lämnas. Regeringens förslag till nämnda ändringar i sekretesslagen byggde på förslag från Offentlighets- och sekretesskommittén (SOU 2003:99). Kommittén hade å sin sida gjort bedömningen att den s.k. tvåårsregeln skulle behållas. Denna bedömning delades av en majoritet av remissinstanserna. Som skäl för att ändå ersätta den s.k. tvåårsregeln med en ettårsregel åberopade regeringen i första hand att det fanns starka skäl för att hälso- och sjukvården, utan hinder av sekretess, borde få lämna uppgifter som angår misstankar om grov misshandel till de brottsutredande myndigheterna (prop. 2005/06:161 s. 78). Enligt regeringen kunde det hävdas att risken för att ett misshandelsoffer kunde komma att underlåta att söka vård om hälso- och sjukvårdspersonalen gavs en möjlighet att göra en egen polisanmälan måste vara lägre vid grova brott med omfattande och kanske livshotande skador än vid t.ex. misshandel av normalgraden. Vidare borde risken för att en anmälan kan bli svårutredd om patienten inte har samtyckt till den inte tillmätas större betydelse vid misstankar om grov misshandel än vid miss- tankar om t.ex. våldtäkt. Det kunde också vara så att en miss- handlad person egentligen vill att gärningsmannen skall ställas till svars för vad han har gjort, men att personen inte vågar stå för en sådan anmälan själv och inte heller vill att det skall framgå av en polisanmälan att hon eller han har samtyckt till uppgiftslämnandet. Regeringen framhöll att det inte var fråga om att införa en anmäl- ningsskyldighet för hälso- och sjukvården och , utan bara om att utvidga dessa myndigheters möjligheter att lämna upp- gifter i sådana fall då det är fråga om grova våldsbrott och det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lämpligt. Här- vidlag borde bl.a. den enskildes inställning beaktas. Regeringen påpekade att en generell sänkning av den s.k. tvåårs- regeln till en ettårsgräns innebär att även uppgifter som angår bl.a. olaga frihetsberövande, rån och allmänfarlig ödeläggelse kommer att kunna lämnas utan hinder av sekretess. Enligt regeringen var dessa brott så pass allvarliga att ett sekretessgenombrott tedde sig motiverat av principiella skäl. Enligt 14 kap. 2 § sjätte stycket SekrL hindrar hälso- och sjuk- vårdssekretessen inte heller att uppgift om underåriga eller som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösnings- medel, eller närstående till denne lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och till annan sådan myndig- het, om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Detsamma gäller i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eller närstående till henne, om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det väntade barnet. En ändring gjordes också i det s.k. frågeförbudet i 36 kap. 5 § RB så att undantagen från frågeförbudet kommer att överensstämma med de nya sekretessbrytande bestämmelserna. Hälso- och sjuk- vårdspersonalen och familjerådgivare blir därmed skyldiga att vittna om uppgifter som rör de brott som avses i de nya bestämmelserna i 14 kap. 2 § femte och sjätte styckena SekrL. Möjlighet för enskild som bedriver hälso- och sjukvård att lämna ut sekretessbelagd uppgift till andra myndigheter Som redan nämnts är tystnadsplikten inom enskild verksamhet (2 kap. 8 § LYHS) konstruerad på så sätt att hälso- och sjukvårds- personalen inte obehörigen får röja vad han eller hon i verksam- heten har fått veta om en enskilds personliga förhållanden. I lagen sägs uttryckligen att uppgiftsskyldighet som följer av lag eller för- ordning inte anses som obehörigt röjande. De uppgiftsskyldigheter som framgår av redogörelsen ovan gäller följaktligen hälso- och sjukvård som bedrivs både som offentlig och enskild verksamhet. Vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet har det därutöver ansetts naturligt att söka ledning i sekretesslagens bestämmelser. De möjligheter till uppgiftsutlämnande som medges personal inom den offentliga hälso- och sjukvården enligt 14 kap. 2 § SekrL har således också ansetts gälla för personal hos enskilda vårdgivare. I enlighet med vad som sagts anförde regeringen i förarbetena till lagändringarna om utvidgade möjlighet för hälso- och sjuk- vården att lämna uppgifter till brottsutredande myndigheter att dessa ändringar borde medföra att obehörighetsrekvisiten i bestämmelserna om tystnadsplikt i 2 kap. 8 § lagen (1981:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område borde tolkas på motsvarande sätt (prop. 2005/06:161 s. 82). Enligt regeringen behövde någon ändring i dessa lagar således inte göras för att den som omfattas av de nämnda reglerna om tystnadsplikt även i fort- sättningen skulle kunna lämna uppgifter till de brottsutredande myndigheterna i samma utsträckning som motsvarande personal- kategorier inom den offentliga sektorn. Det finns också i vissa lagar eller förordningar bestämmelser om att personal inom hälso- och sjukvården är skyldiga att till vissa instan- ser anmäla fall av sjukdom. Som exempel kan nämnas skyldigheten för behandlande läkare enligt 2 kap. 5 § smittskyddslagen (2004:168) att till smittskyddsläkaren anmäla misstanke om fall av allmänfarlig sjukdom eller annan anmälningspliktig sjukdom samt skyldigheten enligt 6 kap. 6 § vapenlagen (1996:67) att till polis- myndighet anmäla att en patient av medicinska skäl är olämplig att inneha skjutvapen. I lagen (1997:982) om anmälan av vissa allvar- liga sjukdomar med tillhörande förordning (1998:58) finns också bestämmelser om anmälningsplikt. Anmälningsplikt kan också röra andra uppgifter än fall av sjuk- dom. Exempel på det sistnämnda är bestämmelsen i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd. En erinran om denna anmäl- ningsplikt finns i 2 kap. 2 § tredje stycket LYHS.