sou · GVB346 · 2008-01-01 00:00:00 — Som nämnts anges i försäkringsvillkoren att ersättning till näringsidkare för sakskada som drabbat hans näringsverksamhet bara utgår om det är fråga om mindre, enskilda företagare för vilka skadan får särskilt svåra ekonomiska följder. Frågan om näringsidkares rätt till miljöskadeersättning disku- terades av Miljöskadefondutredningen.15 Utredningen föreslog en bestämmelse enligt vilken ersättning från miljöskadefonden inte skulle utgå till näringsidkare för skada som har drabbat hans näringsverksamhet, såvida ej särskilda skäl föreligger med hänsyn till verksamhetens och skadans omfattning och omständigheterna i övrigt.16 Utredningen anförde att det från de sociala och humanitära hänsyn som omnämndes i utredningsdirektiven knappast tedde sig befogat att ersätta sakskador som drabbade staten, kommuner och andra näringsidkare än sådana, för vilka sociala och humanitära hänsyn gjorde sig särskilt gällande. Utredningen uttalade vidare bl.a. följande.17 Vägledande vid tillämpningen av den här föreslagna bestämmelsen bör således vara det ovannämnda sociala syftet. Detta framträder naturligen mera när det gäller mindre verksamheter än i fråga om mera omfattande sådana; i lagtexten har därför framhållits att verksamhetens omfattning bör beaktas vid bedömningen. Detta behöver dock inte vara en avgörande synpunkt. Av betydelse är också vilken karaktär verksamheten har: är det fråga om ett företag som drivs av en familj eller på så sätt, att ägarna eller innehavarna är direkt yrkesverksamma i rörelsen och beroende av denna för sin försörjning, kan det finnas skäl att betala ut ersättning även om verksamheten är av en viss omfattning. Vid bedömningen kan också skadans omfattning vara av betydelse. En miljöskada kan i vissa fall drabba en näringsidkare ekonomiskt mycket hårt. Det kan då finnas anledning att vara generös vid ersättningsreglernas tillämpning, även om det är fråga om en rörelse som inte är helt obetydlig till sin omfattning. 15Miljöskadefond, SOU 1987:15, s. 54 f.och 165 ff. betänkande, 4 § i förslaget till lag om statens miljöskadefond (s. 16). betänkande, s. 167. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk verksamhet drabbas av en mindre miljöskada, är det å andra sidan tänkbart att de sociala skälen för att bevilja ersättning väger mera lätt. Försäkringsvillkoren synes ha utformats mer restriktivt än utredningens förslag när det gäller en näringsidkares möjlighet att få ersättning. Enligt en genomgång som gjorts av har ersättning i två fall betalats ut till näringsidkare som drev rörelse i aktiebolagsform.18 I ett av fallen intygades att en miljöskada på skulle få särskilt svåra ekonomiska följder. I det andra fallet saknades någon närmare utredning om bolagets storlek. Av genomgången framgår även att ersättning nekats ett kommunalt aktiebolag. Miljöskadeförsäkringen utvärderades av Miljöskadeförsäk- ringsutredningen.19 Utredningen förordade att de gällande former- na för försäkringen skulle behållas, men föreslog vissa mindre ändringar av villkoren. Bör alla näringsidkare kunna få ersättning ur försäkringen? Utredningen diskuterade bl.a. frågan om alla slags näringsidkare borde kunna få ersättning enligt miljöskadeförsäkringen.20 För detta talade enligt utredningen i viss mån principen att förorenaren betalar, men å andra sidan förelåg inte sociala eller andra skäl för att samhället skulle säkerställa dessa näringsidkares eventuella skydd- sintressen. Utredningen stannade för att inte föreslå någon ändring av försäkringsvillkoren härvidlag. Bör ersättning utges för ren förmögenhetsskada? Inte heller ansåg utredningen att försäkringen borde utökas så att ersättning för ren förmögenhetsskada omfattades. Detta skulle enligt utredningen föra ännu längre bort från försäkringens sociala 18 , GMO-skador i naturen och försäkringar, SOU 2007:21, s. 176. 19Miljöskadeförsäkringen , SOU 1993:78. betänkande s. 117 ff. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk natur än en utvidgning av kretsen av ersättningsberättigade. Vidare beaktade utredningen att rena förmögenhetsskador är svåra att täcka genom försäkring, främst på grund av svårigheten att uppskatta deras omfattning. Bör försäkringen alltjämt vara subsidiär? En annan fråga som togs upp av utredningen var om den skadelidande skulle ges möjlighet att framställa anspråk direkt till försäkringsgivaren, som sedan i sin tur fick vända sig mot skadevållaren.21 Mot bakgrund av principen om att förorenaren skall betala borde enligt utredningen inte avkall på försäkringens subsidiära natur göras. Utredningen anmärkte vidare att om den skadelidande alltid skulle kunna vända sig direkt till försäkringsgivaren, en konsekvens sannolikt skulle bli att det i en övervägande del av regressfallen skulle komma att visa sig att den ansvarige inte var insolvent och att således ett av villkoren för att få försäkringsersättning egentligen inte var uppfyllt. Vidare kunde det enligt utredningen knappast ställas lika höga beviskrav på en skadelidande som vill ha ersättning ur försäkringen som på försäkringsgivaren i en eventuell process mot den ansvarige. Att på detta sätt gynna den skade- lidande ansåg utredningen vara att gå för långt. Bör skador som orsakas av biotekniska produkter omfattas av miljöskadeförsäkringen? Utredningen anförde att man delade uppfattning att skador orsakade av biotekniska produkter borde omfattas av ett strikt ansvar.22 Utredningen ansåg därför att miljöskadeförsäkringen också borde omfatta sådana störnings- källor. betänkande s. 119 f. betänkande s. 113, jfr betänkandet Miljöbalk, SOU 1993:27, del 1, s. 700 f. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk 6.2.7Prövning av ärenden om ersättning från miljöskadeförsäkringen Principiella eller tvistiga skadeersättningsfall skall på begäran av den skadelidande, försäkringsgivare eller dem som betalar bidrag underställas en särskilt tillsatt . Detta framgår av försäkringsvillkoren för miljöskadeförsäkringen, villkor för sakskada, 9 §.23 Nämnden kallas Miljöskadeförsäkringens skade- nämnd och består av sju ledamöter. Dessa utses av regeringen, som även fastställer arbetsordningen. Nämnden anses trots detta inte vara en statlig nämnd, vilket bl.a. innebär att ersättning till ledamöterna inte betalas av staten utan av försäkringsgivaren. Tvist mellan försäkringsgivaren och skadelidande avgörs genom skiljeförfarande, varvid ordföranden utses av regeringen. Skiljeför- farande får påkallas endast om skadenämnden avgett utlåtande i ersättningsärendet. Även detta framgår av försäkrings- villkoren för miljöskadeförsäkringen. När det gäller sanerings- försäkringen avgörs tvister mellan staten eller tillsynsmyndigheten och försäkringsgivaren genom skiljeförfarande. En särskild förening har bildats för att företräda dem som betalar bidrag till miljöskadeförsäkringen och saneringsförsäkringen. Den kallas benämns i allmänhet . Medlemmar i föreningen är Lant- brukarnas , Svenskt Vatten, , , Kommuner och Landsting, , , Svenskt Närings- liv, och Svensk Bensinhandel. Föreningen har sitt sekretariat hos . Enligt en undersökning som gjorts av har miljöskadeförsäkringen tillämpats endast i obetydlig omfatt- ning.24 Av undersökningen framgår bl.a. följande. När det gäller skadefall som anmäldes –1998 utbetalades ersätt- ning i ett fall, med . Fallet avsåg en förorenad brunn. För skadefall anmälda –betalades ersättning ut i två fall, med sammanlagt . Det ena fallet avsåg undersökning och åtgärdande av vissa luktproblem på ett gruppboende, medan det andra fallet avsåg skador på tomat- 23 Bilaga A till regeringsbeslut , nr 13 (), och bilaga A till regeringsbeslut , nr 32. 24 , GMO-skador i naturen och försäkringar, SOU 2007:21, s. 147 f. och 210. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Eventuellt kommer ersättning att betalas ut i ytterligare ett fall som anmälts . Enligt har ersättning från sanerings- försäkringen utbetalats i tolv fall sedan denna försäkring infördes och , med sammanlagt drygt sex miljoner kronor.25 Den ersättning som totalt har betalats ut från miljöskade- och saneringsförsäkringen uppgår således till , medan det sammanlagda inbetalda beloppet uppgår till . Bland annat mot denna bakgrund har Miljö- ansvarsutredningen föreslagit att rätten till försäkringsersättning enligt 33 kap. ändras till att i stället avse en motsvarande rätt i vissa fall att utfå en av myndighet beslutad miljöskadeersättning respektive ersättning för verkställighets- kostnader. I 1 § patientskadelagen (1996:799) anges att lagen innehåller bestämmelser om rätt till patientskadeersättning och om skyldighet för vårdgivare att ha en försäkring som täcker sådan ersättning (patientförsäkring). Varför obligatorisk patientförsäkring? I samband med införandet av patientskadelagen diskuterade rege- ringen frågan varför skadade patienter skulle särbehandlas framför andra som råkar ut för personskador i samhället och som inte kan få ersättning enligt lagstiftning utöver vad som erbjuds genom socialförsäkringssystemet.26 Regeringen anförde bl.a. följande. Patienten har ofta på grund av komplicerade och svårutredda förhållanden svårt att bevisa att någon gjort sig skyldig till fel eller försummelse. Därtill kommer att när en fråga om eventuell felbehandling kommer upp kan en konfliktsituation uppstå mellan patienten och vårdpersonalen som bryter förtroendet mellan dem. Sådana situationer kan motverka en betänkande, s. 155. 1995/96:187 s. 18 ff. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk framgångsrik vård och är därför inte önskvärda. Vidare kan skador på patienten uppstå utan att någon i vårdpersonalen kan anses ha handlat felaktigt vid behandlingen av patienten. Det skulle vara otillfredsställande om patienten i sådana situationer inte kunde få ersättning för skadorna, särskilt om dessa är allvarliga. Över huvud taget kan det inte anses rimligt att den enskilde patienten skall bära risken för skador som ingen, vare sig patient eller vårdpersonal, haft anledning att räkna med. Regeringen ansåg sammantaget att patienterna är i en sådan utsatt ställning att det behövs ett särskilt ersättningssystem för skador på patienter inom hälso- och sjukvården. Enligt 6 § första stycket lämnas patientskadeersättning för person- skada på patient om det föreligger övervägande sannolikhet för att skadan är orsakad av vissa i stycket angivna skadeorsaker. I korthet kan sägas att ersättning utges vid skada som orsakas vid medicinsk behandling i vidsträckt bemärkelse. Ersättning utges utan krav på vållande. Patientskadeersättningen bestäms enligt 5 kap 1–5 §§ och 6 kap. 1 § skadeståndslagen. När ersättningen bestäms avräknas dock en självrisk motsvarande en tjugondel av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Patientskadeersättningen vid varje skadefall är begränsad till 1 000 basbelopp enligt samma lag. Detta följer av 8–10 §§ patientskadelagen. Vårdgivare skall enligt 12 § ha en patientförsäkring som täcker ersättning för skador som omfattas av lagen. Av 13 § följer att patientskadeersättningen utges av försäkrings- givaren. Saknas patientförsäkring, svarar enligt 14 § första stycket de försäkringsgivare som ingår i patientförsäkringsföreningen solidariskt för den patientskadeersättning som skulle ha lämnats, om en patientförsäkring hade funnits. I 15 § föreskrivs att de försäkringsgivare som meddelar patientförsäkring skall ingå i en patientförsäkringsförening. Denna förening har enligt 16 § rätt till Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk gottgörelse (patientförsäkringsavgift) av vårdgivare för tid vård- givaren saknat försäkring enligt lagen. Har patientskadeersättning lämnats för skada som orsakats av en vårdgivare som saknat patientskadeförsäkring, får ersättningen krävas tillbaka från den som varit skyldig att teckna sådan försäkring. Detta följer av 21 §. För den som vårdas av landstingen eller av enskild vårdgivare enligt vårdavtal med landstingen, har landstingen tecknat en patientförsäkring i (). Andra vårdgivare har tecknat försäkringar i andra för- säkringsbolag. Enligt 17 § skall de försäkringsgivare som ingår i patientför- säkringsföreningen och bekosta en patientskadenämnd. Nämnden skall på begäran av patient eller annan skadelidande, vårdgivare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersätt- ningsfall. Av 23 § första stycket följer att rätten till patientskadeersättning enligt lagen förloras, om den skadelidande inte väcker talan från det han fick kännedom om att anspråket kunde göras gällande och i varje fall från den tidpunkt då skadan orsakades. Läkemedelsförsäkringen bygger på ett frivilligt åtagande av läkemedelsindustrin. Företag inom läkemedelsindustrin har bildat en förening, (), som står bakom försäkringen. Företagen ansluter sig frivilligt till LFF. Praktiskt taget alla företag som tillhandahåller läkemedel i är medlemmar i föreningen. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Åtagandet att utge ersättning vid läkemedelsskada Åtagandet att utge ersättning vid läkemedelsskada trädde i dess nuvarande lydelse i kraft . Åtagandet innehåller bestämmelser om förutsättningarna för ersättning för läkemedelsskada och för- farandet vid prövningen av sådana anspråk. Enligt åtagandet, 1 §, lämnas ersättning för skada genom använd- ning av läkemedel som tillverkare eller importör som är medlem i LFF har tillhandahållit i för förbrukning. Rätt till ersättning enligt åtagandet föreligger oavsett vållande. Av 11 § följer att LFF tecknar försäkring för ansvaret enligt åtagandet. Den som begär ersättning skall rikta sitt krav mot försäkringsgivaren. LFF har avtal med försäkrings- bolaget , filial , som således hanterar skadeanmälningarna. Åtagandet avser ersättning för personskada. Ersättningen bestäms i huvudsak enligt skadeståndslagens regler. Åtagandet innehåller vidare bestämmelser om bl.a. högsta ersättningsbelopp och preskription. Principiella eller tvistiga ersättningsfall skall på begäran av den som begär ersättning, försäkringsgivaren eller LFF underställas en särskilt tillsatt nämnd – läkemedelsskadenämnden – för utlåtande. Nämnden består av åtta ledamöter. Tvist mellan försäkringsgivaren och den som begär ersättning avgörs i sista hand genom skilje- förfarande. Åtagandet att utge ersättning för läkemedelsskada tillkom efter att föreslagit att en obligatorisk kollektiv försäkring för skador som orsakas av läkemedel skulle införas.27 Kommittén föreslog att läkemedelsförsäkringen skulle regleras genom en lag, lagen om ersättning för läkemedelskada. Även om kommitténs förslag inte ledde till lagstiftning kan det vara intressant att beröra kommitténs skäl för att en obligatorisk försäkring skulle införas. Kommittén anförde bl.a. följande.28 27Produktansvarskommitténs delbetänkande Produktansvar I – ersättning för läkemedels- skada, SOU 1976:23. betänkande s. 54 f. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Syftet med läkemedel är visserligen bl.a. att förebygga, lindra och bota mänskligt lidande. Samhället måste emellertid för att tillgodose detta syfte öppet godta risker vilkas utfall i stor utsträck- ning är okänt. Starka skäl talar därför för att de som tillfogas allvarliga skador får ekonomisk kompensation. – Svårigheterna att fastställa sambandet mellan ett visst läkemedel och en efterföljande skada gör att någon form av solidariskt ansvar för tillverkare och andra är nödvändigt, om en ersättningsanordning skall bli effektiv. Även andra skäl talar för ett solidariskt ansvar. – Förhållandena på läkemedelsmarknaden är sådana att förutsättningarna för solida- riskt ansvar är särskilt goda. Genom den omfattande kontrollen och den uppmärksamhet som läkemedelsförsörjningen i övrigt tilldrar sig från statsmakternas sida är risken obetydlig att en försvagning av det individuella skadeståndsansvaret skall få negativa effekter i preventionshänseende. – De rättssubjekt som kan komma i fråga att bära ansvaret är få. – De ekonomiska förhållandena på läkemedelsområdet ger utrymme för ett jämförelsevis långtgående ansvar. Omsättningen är hög. Den övervägande delen av kost- naderna bärs av den allmänna försäkringen och av huvudmännen för den offentliga sjukvården. Krav på ansvarsförsäkring för den som utövar viss verksamhet är mindre vanliga i än i många andra länder. Krav på ansvarsförsäkring ställs dock bl.a. för verksamheter som kan orsaka atomskada eller oljeskada från fartyg. Skyldighet att inneha ansvarsförsäkring gäller också för vissa yrkesgrupper, t.ex. fastighetsmäklare29 och revisorer.30 Även transportör som bedriver lufttransporter är skyldig att inneha ansvarsförsäkring.31 29Se 6 § första stycket 2 fastighetsmäklarlagen (1995:400). 30Se 27 § revisorslagen (2001:883). 31Se 9 kap. 6 § och 10 kap. 1 a och 2 §§ luftfartslagen (1957:297). Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Atomansvarighetslagen (1968:45) innehåller regler om ansvar för skador som uppkommer i samband med verksamhet inom atomanläggningar. Lagen grundar sig på två internationella konven- tioner.32 Ersättning till följd av atomskada Atomskada till följd av atomolycka i atomanläggning ersätts enligt 5 § av anläggningens innehavare. Av 6 § första stycket följer att även atomskada till följd av atomolycka under transport av atomsubstans från atomanläggning ersätts av anläggningens inne- havare. Enligt 11 § första stycket utgår ersättning enligt lagen även om atomanläggningens innehavare inte är vållande till skadan. Inne- havaren av anläggningen är dock inte ansvarig i anledning av atomolycka, som är en direkt följd av krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror eller som orsakas av allvarlig naturkatastrof av osedvanlig art. Detta följer av 11 § andra stycket. Innehavare av en atomanläggning i har enligt 17 § första stycket rätt att begränsa sitt ansvar till ett belopp motsvarande 300 miljoner särskilda dragningsrätter (SDR) för varje händelse som orsakar en skada. En SDR motsvarar . Enligt 22 § första stycket skall innehavare av atomanläggning i ta och vidmakthålla försäkring för att täcka sin ansvarighet för atomskada intill det belopp som anges i 17 § första stycket. Försäkringen skall godkännas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen har utsett Finans- 32 Pariskonvention om skadeståndsansvar på atomenergins område, och en i avslutad tilläggskonvention till . Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk inspektionen att utföra denna uppgift.33 Skyldigheten att inneha försäkring är enligt 40 § straffsanktionerad. Enligt 24 § skall försäkringen för den som är berättigad till ersättning medföra rätt att få ut ersättningen direkt av försäkrings- givaren. Samtliga svenska innehavare av kärnanläggningar har ingått avtal och tecknat ansvarsförsäkring med Nordiska Kärnförsäkringspoolen. Poolen bildades genom en sammanslagning av . Den svenska poolen inrättades . Bakom Nordiska Kärnförsäkringspoolen står 19 svenska och finska sakförsäkringsbolag. För sin verksamhet är Nordiska Kärn- försäkringspoolen helt beroende av återförsäkring utifrån. Antalet återförsäkrare uppgår till knappt 300 internationella försäkrings- bolag.34 Subsidiärt och supplerande statsansvar Visar den som är berättigad till ersättning av innehavare av atomanläggning i att han inte kunnat få ut ersättningen av anläggningsinnehavarens försäkringsgivare, utges ersättningen upp till 300 miljoner SDR av staten, s.k. subsidiärt statsansvar. Detta följer av 28 §. Staten har enligt 29–31 §§ utöver detta belopp ett supplerande ansvar med 125 miljoner SDR. I 31 a och 33 §§ finns bestämmelser om ytterligare statsansvar vid atomolycka. Det sammanlagda belopp som står till förfogande för ersättning från staten enligt atomansvarighetslagen är enligt 31 a § . Någon utförlig redovisning av skälen till bestämmelserna om för- säkringsplikt och statsansvar vid atomskada ges inte i motiven till eller atomansvarighetslagen. 33Förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45), 3 §. 34SOU 2006:43 s. 226. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Regeringen har i samband med en senare utökning av stats- ansvaret vid atomskada anfört att det främsta målet med rege- ringens atomansvarighetspolitik är att tillgodose de skadelidandes berättigade krav på ersättning för skada vid atomolycka.35 För att kunna uppfylla detta mål är det enligt regeringen av avgörande betydelse att det finns ett väl fungerande ersättningssystem som garanterar de skadelidande adekvat och snabb ersättning. I den departementspromemoria som låg till grund för införandet av atomansvarighetslagen anges att tanken att staten i viss omfatt- ning bör ikläda sig ett ersättningsansvar vid katastrofolyckor redan har accepterats i gällande lagstiftning.36 har föreslagit att det för innehavaren av en kärnteknisk anläggning som huvudregel skall införas ett obegränsat skadeståndsansvar med finansiell täckning upp till 1 500 miljoner euro.37 10 kap. sjölagen – tillämpningsområde Bestämmelser om oljeskada från fartyg finns i 10 kap. sjölagen (1994:1009). Regleringen grundar sig internationella konvention om ansvarighet för skada orsakad av förorening genom olja, som den har ändrats genom ändringsprotokoll till konventionen.38 Kapitlets regler tillämpas enligt 10 kap. 2 § på oljeskador som har orsakats av ett fartyg, vilket konstruerats eller anpassats för att transportera olja som bulklast. Den internationella regleringen av oljeskador tillkom mot bakgrund av att det inträffat flera olyckor som lett till omfattande skador orsakade genom förorening av olja. På grund av de mycket stora skador som uppstod vid det liberianska tankfartyget grundstötning utanför 2000/01:43 s. 13 f. 1968:25 s. 43, jfr även prop. 1960:140 s. 21 ff. 37Betänkandet Översyn av atomansvaret, SOU 2006:43. konvention finns publicerad i prop. 1973:140 s. 201 ff. och SÖ 1975:43. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk blev det uppenbart att gällande skadeståndsrättsliga regler på detta område inte motsvarade berättigade krav på ett effektivt ekono- miskt skydd mot oljeskador.39 Ett internationellt samarbete på detta område inleddes därför, vilket ledde års kon- vention. 10 kap. sjölagen – ersättningsskyldiga och ansvarsbegränsning En skada skall enligt 10 kap. 3 § ersättas av fartygets ägare, även om varken ägaren eller någon han svarar för är vållande till skadan. Ägaren till fartyget är dock under vissa förhållanden fri från skade- ståndsansvar, bl.a. om han visar att skadan i sin helhet orsakats av tredje man med avsikt att orsaka skada. Av 10 kap. 5 § följer att ägaren under vissa förhållanden har rätt att begränsa sitt ansvar. Det belopp till vilket ansvarsbegränsning för varje olycka kan ske varierar mellan 4 510 000 SDR och 89 770 000 SDR, beroende på fartygets storlek. Rätten till ansvarsbegränsning förutsätter i enlighet med 10 kap. 6 § att det upprättas en s.k. begränsningsfond vid domstol. Begränsnings- fonden fördelas enligt 10 kap. 7 § mellan borgenärerna i förhållande till storleken av de styrkta fordringarna. Fartygets ägare har inte rätt att begränsa sitt ansvar, om han vållat oljeskadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet och med insikt om att skadan sannolikt skulle uppkomma. 10 kap. sjölagen – försäkring Ägaren av ett svenskt fartyg, som transporterar olja som bulklast, skall enligt 10 kap. 12 § ta och vidmakthålla försäkring eller ställa annan betryggande säkerhet för att täcka sitt ansvar enligt samma kapitel eller motsvarande lagstiftning i en annan konventionsstat intill det ansvarsbelopp som följer av 10 kap. 5 §. Försäkringen skall godkännas av , som även utfärdar certifikat som visar att försäkringsskyldigheten fullgjorts.40 Certifikatet skall medföras ombord på fartyget. Av 10 kap. 13 § följer att motsvarande skyldighet att inneha försäkring eller annan betryggande säkerhet gäller beträffande 1973:140 s. 31.