sou · GWB32 · 2008-02-28 00:00:00 — norska regeringen gör gällande rätt att taga fartyget i besittning och nyttja fartyget avser väl utövning av statlig överhöghetsrätt och är följaktligen av sådan offentligrättslig natur att dess tillämplighet, jämlikt de grundsatser som enligt svensk rätt gälla beträffande internationella rätts- förhållanden, får anses vara såtillvida territoriellt begränsad att biträde av svensk myndighet icke kan påkallas för överförande å kungl. norska regeringen av besittning och nyttjanderätten till rekvirerat fartyg. Besittningen till fartyget har emellertid inom svenskt territorium överförts till kungl. Överföringen har, på sätt framgår av vad ovan angivits, skett utan våld eller annat egenmäktigt rubbande av tidigare besittning. Vid sådant förhållande äger, då den rätt till besittning och nyttjande av fartyget som göres gällande av kungl. norska regeringen är grundad å utövning av statlig över- höghetsrätt, kungl. norska regeringen – oansett huruvida främmande makts immunitet är, liksom i allmänhet enligt utländsk rätt, i vidsträcktare omfattning erkänd enligt svensk rätt – i förevarande fall vid svensk domstol och exekutiv myndighet åberopa immunitet. På grund härav fann att den norska regeringen åtnjöt immunitet mot kvarstadsansökningen, varför ansökningen inte borde ha upptagits till behandling. NJA 1944 s. 264 behandlade i ytterligare ett fall under frågan om främmande stats immunitet mot verk- ställighet. Målet hade sitt ursprung i annektering av de baltiska staterna . Genom beslut av statsför- samling förklarades alla privata transportföretag indragna till staten. Statsimmunitet i svensk rätt Ett estniskt fartyg, ångfartyget , befann sig vid nationaliseringslagstiftningens utfärdande i , där det, sedan anslutits till , av befälhavaren överlämnades i sovjetmyndigheternas besittning. Efter det att för sin del avskedat befälhavaren, blev denne såsom representant för de förutvarande redarna dömd att med fartyget utge vissa belopp, varefter fartyget utmättes. Den sovjetiska handelsrepresentationen i över- klagade utmätningsbeslutet och hävdade att, eftersom det rörde sig om ett sovjetiskt fartyg och som suverän stat åtnjöt immunitet, kunde fartyget inte belastas med gäld i . fann att fartyget var i besitt- ning och uttalade att även om fartyget inte kunde anses vara egendom hindrade detta i och för sig inte att på grund av sitt innehav av fartyget kunde åtnjuta immunitet mot utmätningen. Inte heller lag om främ- mande statsfartyg gav enligt stöd för att de aktuella fordringarna kunde utsökas ur fartyget. fann inte heller i övrigt att utredningen föranledde till annat än att på grund av besittningen av fartyget immunitet tillkom Sovjet- unionen, varför utmätningen undanröjdes. NJA 1946 s. 719 I NJA 1946 s. 719 väckte ett tyskt bolag talan mot De Socialistiska Rådsrepublikernas Unions handelsrepresentation i . Målet rörde ett varuparti om 100 lådor likör som hade avsänts från P. Behrman i till för vidare befordran över till . Partiet hade legat kvar i till då det på order av i med anlitande av en estnisk speditör sänts till en svensk speditionsfirma i . Konossement rörande partiet hade tillställts enskilda bank aktiebolag. När varupartiet därefter såldes till en svensk köpare kunde Enskilda banken inte utlämna det till köparen eftersom adressen var ofullständigt angiven. fick därför Enskilda banken från en anmodan att ställa partiet till handels- representationens förfogande, varför Enskilda banken till handels- representationen överlämnade en deliveryorder avseende partiet. Sedan det tyska bolaget (enligt en handling daterad före över- Statsimmunitet i svensk rätt lämnandet av deliveryordern till handelsrepresentationen) fått den svenska köparens rätt till partiet överlåten på sig anmodade , med ändring av sina tidigare instruktioner, Enskilda banken att utlämna partiet till den svenske köparen. Då handels- representationen inte kunde förmås att återlämna deliveryordern till Enskilda banken ansåg sig banken inte kunna ställa skeppnings- dokumenten till den svenske köparens eller det tyska bolagets disposition. Det tyska bolaget yrkade att det skulle förklaras vara framför handelsrepresentationen berättigat att utfå varupartiet samt att handelsrepresentationen skulle åläggas att till Enskilda banken återställa eller till det tyska bolaget utan vederlag utlämna delivery- ordern. Handelsrepresentationen gjorde gällande att den såsom representant för åtnjöt immunitet och bestred skyldighet att ingå i svaromål. fann att det avtal som gällde mellan och angående den sovjetiska handels- representationens i rättigheter och skyldigheter, enligt vilket sådana rättsliga frågor som kunde uppstå rörande handels- transaktioner företagna av handelsrepresentationen i såväl materiellt som processuellt hänseende skulle behandlas i enlighet med svensk rätt, inte var tillämpligt på de förhållanden under vilka deliveryordern överlämnats till handelsrepresentationen. Inte heller i övrigt fann någon omständighet föreligga till följd varav handelsrepresentationen såsom organ för inte gentemot det tyska bolagets talan skulle få göra gällande rätt att åtnjuta immunitet. Det tyska bolagets talan borde därför enligt inte ha tagits upp till prövning. NJA 1957 s. 195 I NJA 1957 s. 195 behandlades frågan om rätt för främmande stat att åtnjuta immunitet beträffande talan om ogiltighet av fång till fastighet i , som användes av den främmande staten för dess ambassad. I målet väckte två svenska privatpersoner talan mot Kinesiska , representerad av dess ambassad i såsom köpare av en tomt i . Enligt kärandena hade boutred- ningsmännen i deras fars dödsbo sålt den aktuella fastigheten, som Statsimmunitet i svensk rätt tillhörde dödsboet, utan deras samtycke och mot deras bestridande. De yrkade därför att köpet skulle förklaras ogiltigt. Kinesiska ambassaden åberopade diplomatisk immunitet och var inte villig att ingå i svaromål. Rådhusrätten avvisade kärandenas talan med hänvisning till att tvisten rörde äganderätten till en av republiken inköpt och för dess ambassad i avsedd fastighet, vilket medförde att republiken var berättigad till immunitet. fastställde rådhusrättens beslut. I anförde föredraganden i sitt betänkande att främmande staters immunitetsskydd inom såväl svensk som utländsk folkrättslig doktrin ansågs vara begränsat bl.a. på det sätt att talan rörande fast egendom – oavsett att dess innehavare åtnjuter immunitet – kan prövas av domstol i det land i vilket den fasta egendomen är belägen. Föredraganden framhöll vidare att denna princip – som ansluter sig till en allmänt vedertagen process- rättslig regel om fastighetsforum såsom varande exklusivt forum för talan rörande fast egendom – såvitt känt inte hade bekräftats genom något prejudicerande avgörande i svensk rättstillämpning men ändå fick anses vara ett uttryck för svensk rättsuppfattning, och att den omständigheten att fastigheten användes som ambassad inte kunde anses utgöra hinder mot att kärandenas talan be- träffande äganderätten till fastigheten prövades. fann dock att republiken hade rätt att åberopa immunitet, eftersom fastigheten i fråga användes för dess ambassad. NJA 1972 C 434 I ett notismål (i mot iranska staten genom dess härvarande ambassad) prövade frågan om en skiljeklausuls verkan i fråga om immunitet. I målet fann i att iranska staten, genom dess ambassad i , hade rätt att åberopa immunitet beträffande förfarande inför angående utseende av skiljeman i tvist om skadestånd, oavsett att ambassaden undertecknat ett avtal om skiljemannaförfarande. , som inte fann den åberopade skiljeklausulen vara att likställa med ett Statsimmunitet i svensk rätt uttryckligt avstående från immunitet, lämnade bolagets besvär utan bifall. NJA 1999 s. 821 I NJA 1999 s. 821 prövade på nytt frågan om statsimmunitet. I målet hade (skolor) träffat ett avtal med den isländska staten (undervisnings- och kulturministeriet) om att ta emot och ge isländska elever gymnasie- utbildning till flygmekaniker enligt kursplan för årskurserna 2 och 3 i den treåriga fordons- och transporttekniska linjen på samma villkor som gällde för svenska elever. Enligt avtalet skulle ministeriet ansvara för utbildningskostnaderna för de isländska eleverna i den mån de inte betalades av den enligt Nordiska överenskommelse mellan de nordiska länderna om utbildning på den gymnasiala nivån. Avtalet innehöll också en bestämmelse om att tvister om tillämpningen av avtalet skulle avgöras enligt svensk lag. yrkade i ansökan om stämning mot republiken vid att skulle förpliktas utge visst belopp jämte ränta och kostnader som ersättning för de elever som kommunen i enlighet med avtalet hade utbildat. yrkade att kommunens talan skulle avvisas bl.a. på den grunden att rättegångshinder förelåg på grund av immunitet. Tingsrätten konstaterade först att både och republiken var offentligrättsliga subjekt. Beträffande karak- tären hos verksamheten i fråga fann tingsrätten att det faktum att det var fråga om ett specifikt avtal genom vilket kommunen åtagit sig att utbilda isländska medborgare till flygmekaniker till viss del talade för att det var fråga om privaträttslig verksamhet. Å andra sidan var det fråga om gymnasieutbildning som ligger inom den kommunala kompetensen och verksamhet med nära anknytning till kommunen och som utförligt regleras i skollagen och i gymnasie- förordningen. Detta sammantaget med omständigheten att avtalet var att se som en förlängning av en överenskommelse mellan de nordiska ländernas regeringar, som hade till syfte att öka möjlig- heterna att studera på gymnasium i ett annat nordiskt land, medförde att tingsrätten fann att den mellan parterna avtalade 6 Avgörandet har kritiserats i en artikel av , Hävande av immunitet, i SvJT 1975, s. 81–100. Statsimmunitet i svensk rätt verksamheten skulle anses vara offentligrättslig och att republiken därför hade rätt till immunitet. Käromålet avvisades därför. Kommunen överklagade till och anförde att den åberopade överenskommelsen var av privaträttslig natur varför republiken inte kunde åberopa immunitet samt att repub- liken i vart fall avstått från immunitet. Hovrätten fastställde tingsrättens avvisningsbeslut. anförde efter överklagande dit bl.a. följande: Att en självständig stat åtnjuter immunitet, dvs skydd mot att i en annan stat tvingas att uppträda som part vid domstol eller göras till föremål för tvångsingripande av myndighet, är en allmän folkrättslig huvudprincip. är denna princip erkänd i svensk rätt, varvid det dock antagits att immuniteten har mer eller mindre långtgående undantag (se t ex NJA 1942 s. 65). I enlighet med vad som allmänt anses gälla i jämförbara rättssystem bör sålunda en utgångs- punkt vara att immuniteten kan åberopas bara i tvister som rör statsakter i egentlig mening men däremot inte när en tvist angår åtgärder av kommersiell eller eljest privaträttslig karaktär som en stat har företagit (se t ex Eek m fl, Folkrätten, 4 uppl s. 394 ff, och , Statsimmunitetens omfattning, 1979, s. 21 ff). Frågan efter vilka kriterier man skall bedöma om en stats handlande tillhör den ena eller den andra av de angivna kategorierna har varit livligt diskuterad i den folkrättsliga doktrinen, varvid det är omstritt om den företagna aktiviteten som sådan, dvs dess form och natur, skall tilläggas avgörande betydelse eller om det avgörande skall anses vara om staten företagit den ifrågavarande åtgärden i ett suveränt syfte eller för ett suveränt ändamål. Svårigheter har dock ansetts föreligga att med utgångspunkt i någon av dessa metoder finna en i alla lägen logiskt hållbar avgränsning, och någon allmänt antagen statspraxis på området synes inte föreligga (jfr a a s. 21 ff. med där anförd litteratur och , Folkrätt, 5 uppl s. 61 ff). I praktiken torde domstolen ofta vara hänvisad att göra en helhets- bedömning av de omständigheter som, med hänsyn till immu- nitetsrättens syften, i den föreliggande situationen talar för och mot rätten att åberopa immunitet. Därefter uttalade att avtalet i fråga rörde ett ämne som typiskt sett var av offentligrättslig natur och som varit föremål för en i avtalet åberopad mellanstatlig överenskommelse, vilken innefattade en reglering av de nordiska ländernas rättigheter och skyldigheter mot varandra. fann därför att republiken åtgärd att ingå avtalet, oberoende av bestäm- melsen om ersättningsrätt för kommunen, fick anses vara att Statsimmunitet i svensk rätt hänföra till en sådan statsakt som gav republiken rätt att åberopa immunitet. konstaterade därefter att det är allmänt erkänt att en stat kan avstå från rätten att åberopa immunitet, även på förhand, innan en konflikt uppkommit. Detta kunde enligt ske på olika sätt. Om t.ex. ett avtal i vilket en stat är part innehåller en bestämmelse om att tvist på grund av avtalet ska göras av domstol i annan stat, måste bestämmelsen enligt förutsättas ha bindande verkan i händelse av tvist. Den i förevarande avtal aktuella bestämmelsen om att tvister om tillämpningen av avtalet skulle avgöras enligt svensk lag, kunde dock enligt inte anses innefatta en otvetydig förklaring från republiken sida att republiken även underkastade sig svensk domsrätt med avseende på tvister om avtalets tillämpning. Inte heller i övrigt ansåg att hade avstått från sin rätt till immunitet.7 Detta avgörande från har därefter citerats av andra domstolar som haft att pröva frågor om statsimmunitet. Frågan om statsimmunitet prövades av i ett beslut rörande en svensk privatpersons talan mot Bulgariska . I målet hade en svensk företagare träffat avtal med bulgariska legationen i avseende arbete på den planerade Bulgariska på i . Sedan företagaren inte fått betalning för arbete som utförts enligt muntlig överenskommelse utöver det skriftliga avtalet, väckte hon talan mot Bulgariska med yrkande om betalning. Republiken gjorde gällande att den i egenskap av stat inte var skyldig att svara inför svensk domstol. 7Avgörandet har kritiserats av i , January 2001, s. 192, och i och (se not 5 ovan), s. 82 f. Mahmoudi anser att Högsta domstolens beslut i målet visar att domstolen väljer att bortse från avtalets kommersiella karaktär och syfte (att köpa tjänster mot ersättning), trots att den är medveten om skillnaden mellan acta jure imperii och acta jure gestionis samt de kriterier som finns för att skilja dessa handlingar från varandra. Mahmoudi menar att i stället nöjer sig med att båda parter i målet är offentligrättsliga subjekt och därmed implicit tillämpar den omoderna principen om absolut immunitet. 8Refererat i SvJT 1950, s. 202. Statsimmunitet i svensk rätt Rådhusrätten, som ansåg att tvisten inte hänförde sig till statsåtgärd av offentlig natur, fann att republiken var skyldig att ingå i svaromål. fann dock att sådana omständigheter inte kunde anses föreligga att republiken inte gentemot den aktuella talan skulle få göra gällande rätt att åtnjuta immunitet i processuellt avseende, och förklarade därför med ändring av rådhusrättens beslut att talan inte kunde tas upp till prövning. I RH 76:81 var fråga om en ansökan till om att en utländsk skiljedom skulle få verkställas som svensk lagakraftägande dom. I ett avtal mellan och ett amerikanskt bolag angående utvinning av olja i hade intagits en klausul enligt vilken uppkommande tvister skulle avgöras genom ett skiljeförfarande. Bolaget kunde inte acceptera nationalisering av bolagets oljekoncessioner mot viss föreskriven gottgörelse, utan påkallade skiljedom enligt klausulen i avtalet. Sådan dom meddelades i , enligt vilken ålades att betala bolaget ca . Bolaget ansökte därefter hos om att skiljedomen skulle få verkställas som lagakraftägande dom. åberopade immunitet och yrkade att bolagets ansökan skulle avvisas. Bolaget ansåg inte att hade rätt till immunitet i ett exekvatur- förfarande och anförde att i vart fall hade avstått från sin rätt till immunitet genom att godta den i koncessionsavtalet intagna skiljeklausulen. Tre av hovrättens ledamöter fann att genom att godta den i koncessionsavtalet intagna skiljeklausulen fick anses ha avstått från sin i övrigt gällande rätt att åberopa immunitet och förordnade därför att skiljedomen skulle få verkställas som svensk lagakraftägande dom. Två ledamöter var skiljaktiga och yttrade att som suverän stat hade rätt till immunitet även i fråga om ett exekvaturförfarande och att skiljeklausulen inte var att likställa med ett uttryckligt avstående från rätten att åberopa immunitet. Sedan klagat på hovrättens beslut och bolaget därefter återkallat sin talan i målet, undanröjde hov- rättens beslut och avskrev målet. Statsimmunitet i svensk rätt I ett mål i (RH 1993:31) hade en stiftelse som hyrt ut lägenheter till i ansökt hos krono- fogdemyndigheten om betalningsföreläggande för ambassaden att betala förfallna hyror enligt hyresavtalet. avvisade ansökningen och angav som skäl att ambassaden var en sådan person för vilken immunitet gäller enligt lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall och att det således förelåg hinder mot att ta upp ansökan i den sum- processen. Sedan bolaget anfört besvär över beslutet lämnade besvären utan bifall och anförde följande: Enligt internationell sedvanerätt åtnjuter främmande beskickningar, såsom företrädare för sina stater, immunitet bl.a. i vad avser utövandet av domsrätt i tvistemål. Den främmande staten kan emellertid avstå från sin rätt till immunitet. Om någon ansöker om stämning mot en främmande beskickning, kan därför frågan om immuniteten utgör hinder för rättegång normalt inte avgöras redan vid ansökningen. Enligt bestämmelserna i ska rätten under sådana omständigheter utfärda stämning på beskickningen att svara på käromålet. Ett sådant förfarande kan inte anses strida mot vad som gäller enligt den internationella sedvanerätten. Om den främmande staten därefter inte uttryckligen eller underförstått avstår från immuniteten, åligger det rätten att självmant beakta immuniteten som hinder för att ta upp målet till avgörande. Hovrätten fann vidare att ordningen i den summariska processen – där kronofogdemyndigheten i princip har att bifalla ansökningen om betalningsföreläggande om svaranden inte bestrider den inom angiven tid – bl.a. har till syfte att undvika ett system som inne- fattar avgränsningsproblem och behov av rättsliga bedömningar, varför den i princip inte lämnar utrymme för den form av prövning som krävs i det fall att svaranden åtnjuter immunitet i frågan om utövandet av domsrätt i tvistemål. Hinder för kronofogde- myndigheten att ta upp ansökan om betalningsföreläggande måste därför anses ha förelegat. Statsimmunitet i svensk rätt mål nr Ö 7394-03 I beslut i mål nr Ö 7394-03 beviljades , genom dess ambassad, immunitet. I målet yrkade en person förpliktande för att till honom utge ett visst belopp jämte ränta och kostnader, under åberopande av att , genom sin ambassad, hade anlitat honom för att söka nya lokaler för ambassadverksamheten och bostäder åt ambassadpersonalen. hävdade immunitet och anförde att uppdraget avsett förvärv av en fastighet att användas som ambassad, vilket var att betrakta som en statsakt; hade agerat som en suverän stat och dess handlande var att betrakta som jure imperii. Tingsrätten konstaterade i sitt beslut att Wien- konvention om diplomatiska förbindelser ålade den stat som mottar diplomatisk beskickning att underlätta för den sändande staten att förvärva erforderliga beskickningslokaler på den mottagande statens område inom ramen för denna stats lagstiftning eller bistå den sändande staten med att anskaffa lokaler på annat sätt. Förvärv eller anskaffande av beskickningslokaler var alltså enligt tingsrätten ett agerande som har reglerats i en mellanstatlig konvention som har tillträtt. Att upprätta diplomatiska förbindelser och inrätta en ambassad var också enligt tingsrätten ett handlande som till sin natur är sådant att det inte kan utövas av något annat rättssubjekt än en stat. Mot bakgrund härav ansåg tingsrätten att den i målet aktuella åtgärden var att betrakta som en sådan statsakt som gav rätt att åberopa immunitet, varför käromålet avvisades. Hovrätten som, delade tingsrättens bedömning, avslog den enskilda partens överklagande. mål nr Ö 9054-06 avgjorde ytterligare en immunitetsfråga avseende en ambassad i mål nr Ö 9054-06, genom beslut . I det aktuella målet hade en bostadsrättsförening väckt fastställelsetalan vid mot belgiska ambassaden i med yrkande om att tingsrätten skulle fastställa att ambassaden hade skyldighet att på visst sätt renovera förhyrd lokal i föreningens fastighet samt slutligt svara för del av renoverings- Statsimmunitet i svensk rätt Ambassaden yrkade avvisning av föreningens talan i första hand på grund av att en ambassad inte är ett sådant självständigt rättssubjekt som kan vara bärare av rättigheter och skyldigheter eller vara part i en rättsprocess, och i andra hand på grund av immunitet för ambassaden. Ambassaden anförde att tvisten rörde tolkningen av en bestämmelse i ett hyresavtal som avsåg förhyrning av lokaler avsedda att användas som ambassad för belgiska staten och att fråga var om tvist som rörde statsakter i egentlig mening. I målet torde bli fråga om redovisning av tilltänkta åtgärder i ambassadlokalerna och frågor uppkomma som från sekretess- och säkerhetssynpunkt var av känslig natur. avsåg lokal vilken belgiska staten använt vid sin representation i . Ambassaden ansåg det uppenbart att tvisten rörde sådana förhållanden som medför att statsimmunitet kan åberopas. Föreningen anförde mot detta att ambassaden är ett självständigt rättssubjekt och bestred att det förelåg förhållanden som medförde att statsimmunitet kunde åberopas. Tvisten rörde enligt föreningen visserligen tolkningen av ett hyresavtal för belgiska statens am- bassadlokal, men det var inte fråga om verksamhet som bedrivits i lokalen utan de åtgärder som ambassaden åtagit sig att utföra med lokalen, vilket inte innefattade statsakter. Tingsrätten konstaterade att ambassaden fick anses ha rättssubjektivitet i och därmed behörighet att uppträda som part. I frågan om immunitet hänvisade tingsrätten till vad uttalat i NJA 1999 s. 821, och konstaterade att tvisten härrörde från ett hyresförhållande som avsåg lokal som använts som ambassad för belgiska staten. Tingsrätten fann att tvister med anledning av hyresförhållandet av en beskickningslokal fick anses röra statsakter i egentlig mening. Tingsrätten hänvisade också till rättspraxis där det fastslagits att en främmande stat åtnjuter immunitet i tvister som rör dess beskickningslokaler (NJA 1957 s. 195, NJA 1972 C 434 samt beslut i mål Ö 7394-03). Ambassaden hade därför enligt tingsrätten rätt att åberopa immunitet. Avvisningsbeslutet överklagades till . I hovrätten åberopade bostadsrättsföreningen två rättsutlåtanden från profes- sorerna och , i vilka dessa drog slutsatsen att den diplomatiska immuniteten för ambassaden enligt saknade relevans i sammanhanget och att en helhetsbedömning av omständigheterna ledde till att ärendet under statsimmunitetens regler skulle betecknas som privaträttsligt. Statsimmunitet i svensk rätt SOU 2008:2 Hovrätten delade dock tingsrättens bedömning och avslog överklagandet. Hovrättens beslut har överklagats. Målet har när detta skrivs ännu inte avgjorts av . Det finns också avgöranden från , som inte överklagats, där frågan om statsimmunitet har prövats. mål nr T 2161-04 beslutade år 20059 att avvisa en advokatbyrås talan mot , genom dess ambassad i , som avsåg ersättning för utfört arbete. Målet rörde fakturor för utförda tjänster som hade samband med beskickningslokaler i . Advokatbyrån anförde i första hand att avstått från rätten att åberopa immunitet, dock utan angivande av något aktivt handlande från sida som skulle innebära avstående, och i andra hand att uppdragen legat inom ramen för handlande som privaträttsligt subjekt.