sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — En tredje variant är att boendeföräldern sätter stopp för umgänget med hänvisning till barnets psykiska hälsa (s. 13). En genomgång av 56 domar där en tingsrätt efter huvudförhandling beslutat om umgänge med kontaktperson visade bl.a. att åldern på barnen varierade (medelvärde ). Av de 79 berörda barnen var det 62 som bodde hos sin mamma och hade umgänge med sin pappa medan 17 bodde hos sin pappa och hade umgänge med sin mamma. För 21 av barnen hade domen lett till gemensam vårdnad. För 3 av barnen kunde vård- nadssituationen inte utläsas ur domen (domarna rörde i de fallen enbart umgänget). För resterande 55 barn var boendeföräldern en- sam vårdnadshavare (s. 28 f.). För 59 av barnen gällde enligt domen att kontaktpersonen skulle närvara under hela umgänget. För 24 av de 59 barnen saknades tidsbegränsning av insatsen. I dessa domar förekom det särskilt ofta uppgifter om att umgängesföräldern utsatt barnet eller annan familjemedlem för våldsbrott eller sexuella övergrepp. För 35 av barnen skulle kontaktpersonen närvara endast (s. 30 f.). I ett försök att kartlägga hur situationen såg ut efter domstillfället genomfördes telefonintervjuer med boendeföräld- rarna till 36 av de 79 barnen. Det kunde då konstateras att en majoritet av barnen som varit aktuella för umgänge med kontakt- person – 21 av 36 – vid intervjutillfället saknade kontakt med umgängesföräldern. Ytterligare fem barn hade mindre umgänge än vad som framgick av domen. Således hade en majoritet av barnen (26 av 36) ingen eller liten kontakt med umgängesföräldern vid uppföljningstidpunkten (s. 34 f.). I rapporten konstaterades att skälen till att umgänget minskat eller helt upphört varierade. Många umgängesföräldrar hade avsagt sig umgänget , medan det i andra fall varit barnets ovilja att åka till sin andra förälder som varit orsaken till att umgänget upphört. Ingen av föräldrarna påstod att umgänget inte blivit av till följd av att inte hittat någon kontaktperson (s. 35). Rapportförfattarna anmärkte sammanfattningsvis att intervjuerna gav en tydlig bild av att insatsen kontaktperson sällan lett till att barnet fått en regelbunden kontakt med umgängesföräldern . Trots att det i många av de undersökta domarna uttryckts klart att syftet med umgänget varit att barnet skulle få en möjlighet att bygga upp en nära och god relation med sin förälder, hade för- fattarna sett få exempel på att målsättningen hade förverkligats. I rapporten anmärktes att ett genomgående intryck var att mål- sättningen satts för högt i många fall. Ofta hade såväl umgänges- förälderns förmåga som relationen mellan föräldrar och barn över- skattats. En annan brist som noterades var att många kommuner synes sakna rutiner för hur barnen skall informeras och förberedas inför umgänge i närvaro av kontaktperson samt att det i många fall kunde vara mindre lämpligt att låta boendeföräldern svara för dessa uppgifter i förhållande till barnet. Det betonades också att det är viktigt att kontinuerligt utvärderar hur umgänget fungerar tillsammans med barnet (s. 55 ff.). En annan slutsats som drogs i rapporten var att det finns starka skäl till att vara restriktiv med beslut om kontaktperson på obegrän- sad tid. Rapportförfattarna ansåg att domstolen inte annat än i undan- tagsfall bör döma till umgänge med kontaktperson när umgänges- förälderns svårigheter är så stora – eller barnets tillit så skadad – att ett fritt umgänge inte är förenligt med barnets bästa under över- skådlig tid. Vidare ansåg de att alla kommuner borde utveckla möjligheterna till frivilligt umgängesstöd, dvs. enligt socialtjänst- lagen (s. 69 f.). Ett projekt med syftet att närmare beskriva vad kontaktperson i umgängesärenden är för typ av insats har redovisats i en delrapport från Stiftelsen (, Barnet mellan två föräldrar – insatsen kontaktperson i umgängestvister, skriftserie 2006:2). I projektet genomfördes en studie i form av intervjuer med främst familjerätts- och socialsekreterare i tre kommuner med varierande befolknings- struktur och socialtjänstorganisation. Bl.a. berörs i den avslutande diskussionen den omständigheten att domstol och socialtjänst kan ha olika syn på barnets behov och att barnet kan komma i kläm i glappet mellan domstol och socialtjänst. 7.8.1Lagregler om tidsbegränsat umgängesstöd Förslag: I samband med att rätten beslutar om umgänge mellan ett barn och en förälder som barnet inte bor tillsammans med, får rätten besluta att det vid umgänget skall medverka en person som utses av socialnämnden. Barnets behov skall därvid vara avgörande. Beteckningen umgängesstöd skall användas för personer som utses av socialnämnd i enlighet med ett domstolsavgörande. Villkoret om umgängesstöd skall vara tidsbegränsat. Inledningsvis skall framhållas att jag, i överensstämmelse med vad vårdnadskommitté föreslog, anser att det är ändamålsenligt att använda beteckningen umgängesstöd på den typ av kontaktper- soner som utses av socialnämnd i enlighet med ett domstolsavgör- ande. Det bör alltså inte vara möjligt att träffa avtal om umgänges- stöd som villkor för umgänge (jfr 6 kap. 15 a § tredje stycket FB). Därigenom görs en tydlig markering av att det här inte är fråga om sådana kontaktpersoner som utses med stöd av 3 kap. 6 § tredje stycket SoL och som aldrig kan utses mot den enskildes vilja. Från definitionen av umgängesstöd bör också skiljas sådana fri- stående personer som utses som kontaktpersoner direkt av dom- stolen, t.ex. nära släktingar som åtnjuter föräldrarnas och barnets förtroende. Förordnanden av sådana kontaktpersoner omfattas inte av förslagen nedan men torde under alla omständigheter endast mer sällan bli aktuella för villkorade umgängesförordnanden. Barnets behov i centrum Utgångspunkten enligt gällande rätt är alltså att domstolen inte kan ålägga socialnämnden att utse umgängesstöd (kontaktperson). Dom- stolens avgörande skall i stället ses som en begäran om nämndens medverkan. Det faktum att konstruktionen med umgängesstöd bygger på en begäran om medverkan från kommunens sida är i någon mån Vad som kan vara bäst för barnet, vilket alltid skall komma i främsta rummet vid avgöranden av frågor om um- gänge (6 kap. 2 a § FB), torde hamna i skymundan när socialnämnden konstaterat att de resurser som står till för- fogande för att bistå med umgängesstöd inte räcker till. Det vore naturligtvis idealiskt om domstolen, helt oberoende av överväganden kring socialnämndens möjligheter att ställa upp med umgängesstöd, fritt kunde ta ställning till att umgänge skall ske i närvaro av umgängesstöd när detta är bäst för barnet. För att ett sådant scenario skulle kunna komma till stånd torde det emellertid krävas stora satsningar på socialnämndens verksamhet. Det är viktigt att poängtera att en helt friktionsfri verksamhet för umgängesstöd förutsätter att det finns lämpliga reserver för situationer då det visar sig att den som först fått uppgiften av något skäl inte kan eller bör medverka i en viss umgängessituation. uppgift bör nämligen helst inte stå och falla med en viss lämplig persons engagemang. Socialnämnderna har emellertid svårigheter att rekrytera lämpliga kontaktpersoner. Redan uppdragets karaktär, med arbets- uppgifter främst och med en hantering av konfliktfyllda relationer, lägger hinder i vägen. För att komma till rätta med vissa av de problem som om- gärdar frågorna om umgängesstöd måste man, enligt min uppfatt- ning, sträva efter att åstadkomma en viss uppstramning av det nu- varande sättet att hantera frågorna, både från domstolarnas och från socialnämndernas sida. krävs det att lagstiftaren anlägger ett realistiskt perspektiv när det gäller socialnämndernas svårigheter att bistå med ett umgängesstöd som fungerar på ett acceptabelt sätt. Om en ovillkorlig skyldighet införs för social- nämnderna att – på nuvarande premisser – utse umgängesstöd, finns det uppenbara risker för att insatsens kvalitet blir lidande. Detta kan i somliga fall leda till situationer som från barnets utgångspunkt kan uppfattas som sämre än om umgänget inte hade kunnat genomföras. Jag vill först slå fast vilka förutsättningar som bör gälla för att umgängesstöd skall bli aktuellt. Att förutsättningarna tydliggörs och stramas upp är av stor betydelse för att de resurser som står till buds skall kunna nyttjas på bästa sätt. vårdnadskommitté, som föreslog en särskild paragraf med närmare preciseringar av bl.a. frågan om när ett umgängesstöd skall medverka vid umgänge, anförde i nu aktuellt avseende följ- ande (SOU 2005:43 s. 382 f.): Vid prövningen av frågan om umgängesstöd skall förordnas måste domstolen alltid göra en bedömning av om det enskilda barnet verk- ligen har behov av att ett umgängesstöd medverkar på något sätt vid umgänget. Denna prövning av om behov finns måste avse såväl ända- målet med umgängesstödet som formen för umgängesstödets med- verkan. Barnet kan ha behov av att ett umgängesstöd medverkar när föräldrarnas konfliktnivå är på den nivån att det behövs ett umgänges- stöd vid hämtning och lämning av barnet, för att barnet skall slippa uppleva konfrontationer mellan föräldrarna. Barnet kan också ha be- hov av att ett umgängesstöd är närvarande under umgänget om barnet av någon anledning känner en oro över umgänget. Denna oro kan t.ex. vara ett resultat av att något umgänge inte skett men också bottna i att den förälder som barnet bor hos känner en oro – befogad eller inte – över att umgänge kommer till stånd (se t.ex. NJA 1995 s. 727). Det kan därför i vissa fall finnas behov av att ett umgängesstöd i vart fall inledningsvis medverkar vid umgänget för att skapa trygghet för barnet och därmed undanröja dess oro. Ytter- ligare fall då barnet kan ha behov av att ett umgängesstöd är närvar- ande under umgänget kan vara att umgängesförälderns omsorgsför- måga är bristande eller att det finns risk för det. Domstolen får dock inte förordna om umgängesstöd endast av den anledningen att um- gängesföräldern i sig behöver stöd, utan ett sådant behov får lösas av socialnämnden med stöd av bestämmelserna om kontaktperson i 3 kap. 6 § SoL. I sammanhanget är det viktigt att stryka under att ett umgängesstöd inte är en övervakare eller på annat sätt en person som rent fysiskt kan förväntas kunna hindra ett bortförande eller någon annan kränkande handling. Om barnet inte kan antas vara tryggt om inte något sådant skydd erbjuds, är umgängesstöd inte något alter- nativ. I regel torde då inte återstå annat än att inte förordna om um- gänge. Jag instämmer i vad som sagts om vilka överväganden som skall göras inför ett avgörande som kan aktualisera ett umgängesstöd. Det är enligt svensk rätt barnet som har rätt till umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med (6 kap. 15 § första stycket FB – jfr exempelvis dansk rätt, enligt vilken det är umgänges- föräldern som har rätt till umgänge med barnet). Barnets behov av umgängesstödet skall följaktligen vara avgörande (jfr 6 kap. 2 a § FB). Inriktningen på barnets behov bör tydliggöras genom ett omnämnande i lagtext. Hänsyn måste naturligtvis också tas till barnets vilja. – När det gäller en förälders eventuella behov av stöd och hjälp vid umgängesrättens utövande blir alltså slutsatsen att stöd- och hjälpbehovet bör prövas i de former som gäller för (se 3 kap. 6 § tredje stycket SoL om möjligheten för en umgängesberättigad förälder att få kontaktperson och 6 kap. 14 § FB). Det måste åligga domstolarna att göra en regelrätt prövning av barnets behov. Således bör det inte förekomma att domstolen utan någon reell prövning föreskriver om umgänge med umgängesstöd sedan parterna gemensamt framställt ett sådant yrkande, alternativt efter att den ena parten medgett detta. Om domstolen anser att barnets behov inte är sådana att villkor om umgängesstöd bör ställas upp, trots att föräldrarna är ense om detta, är den naturligt- vis oförhindrad att hänvisa en umgängesberättigad förälder att i stället ansöka om kontaktperson direkt genom . Vidare vill jag, liksom vårdnadskommitté, betona att umgängesstödet inte får ses som en person med särskilt mandat att fysiskt förhindra att barnet bortförs eller kränks. Även detta måste vägas in när domstolen överväger om umgänge med villkor om närvaro av umgängesstöd är en lämplig lösning. Med andra ord får inte domstolen vid behovsprövningen förutsätta att umgänges- stödet utgör en garant mot skadliga åtgärder från en förälders sida. Att umgängesstödet ur ett psykologiskt perspektiv kan utgöra en dämpande faktor är en helt annan sak. Umgängesstöd skall vara en tillfällig lösning Domstolen beslutar ibland – men långt ifrån alltid – om en viss sluttidpunkt för kontaktpersons närvaro i samband med umgänge (se avsnitt 7.7, jfr SOU 2005:43 s. 175). Att en tidpunkt för upp- hörande av umgängesvillkoret inte sätts kan innebära att uppdraget löper . Jag är av uppfattningen att umgänge med umgängesstöd kan vara lämpligt som en tillfällig åtgärd för att få ett umgänge att fungera. Avsikten bör därför inte vara att umgänget under en oöverskådlig framtid, kanske under betydande delar av barnets uppväxt, skall ske i sådana former. Ett umgänge som bedrivs på detta sätt torde generellt sett inte heller vara till barnets bästa. Följaktligen bör domstolen också göra en bedömning av om det finns förutsättningar för att umgänget, efter en övergångsperiod med umgängesstöd, kan övergå till att bedrivas i former som inte är förenade med sådana villkor. Om domstolen kommer fram till att det inte inom överskådlig framtid kan bli aktuellt att låta förälder och barn umgås utan att umgängesstöd är närvarande, bör dom- stolen inte välja umgänge med umgängesstöd. För att villkorets till- fälliga karaktär skall framgå tydligt bör det i lag anges att beslut om umgängesstöd alltid skall vara tidsbegränsade. Som riktmärke för domstolens bedömning av om umgänge med umgängesstöd är ett lämpligt villkor bör gälla att det måste kunna förväntas att umgängesformerna kan normaliseras och att umgängesstödet senast när året förflutit skall kunna träda åt sidan. Följaktligen bör domstolen inte besluta om umgänge med umgängesstöd än så. – I det följande återkommer jag till de kontroller som bör göras av hur umgänget fungerar och om möjligheter att agera för att få ett sådant villkor upphävt. Vad som sagts torde innebära att användningsområdet för kontaktperson/umgängesstöd vid umgänge snävas in jämfört med hur kontaktpersonsinstitutet kommer till användning i gällande domstolspraxis. Umgängesstöd vid umgänge bör i första hand bli aktuellt när det gäller att bygga upp en relation mellan barnet och umgängesföräldern, t.ex. när barnet och umgängesföräldern inte har träffats eller vårdnadshavaren känner oro inför umgänget. Så- ledes bör det inte komma i fråga att utse umgängesstöd i situationer då det finns en risk för att barnet lämnas vind för våg eller vistas i olämpliga miljöer under umgängestillfällena eller att umgängesföräldern olovligen skall föra bort eller kvarhålla barnet. Inte heller bör umgängesstöd användas när föräldrarnas konflikt är sådan att de inte kan mötas i samband med hämtning och lämning av barnet utan att konflikten blossar upp och man kan bedöma att detta hinder i umgänget blir bestående. Enligt gällande praxis är det vanligt att kontaktperson utses för att bistå vid dessa moment. Ställningstagandet kan också få betydelse för vissa fall då en umgängesförälder t.ex. avtjänar ett långvarigt fängelsestraff eller lider av kronisk psykisk ohälsa och därigenom inte utan villkor om närvaro av kontaktperson/umgängesstöd kan anförtros barnet vid umgänge. Det måste dock betonas att detta inte i sig behöver betyda att möjligheten till umgänge mellan barn och umgängesförälder är helt utesluten i situationer då någon förändring i barnets behov av umgängesstöd inte är i sikte. För domstolen torde det vara möjligt att exempelvis meddela förordnanden om umgänge på en öppen förskola eller pappis (en verksamhet som inriktar sig på att få i gång ett fungerande umgänge mellan ett barn och dess pappa, se SOU 2005:43 s. 176). Pappis-verksamhet finns på en handfull orter. I erbjuds umgängesverksamhet med fast personal i särskilda lokaler för barn och deras pappor . Enligt uppgift förekommer det relativt ofta att domstol beslutar om umgänge på pappis, men också att föräldrarna träffar avtal om att umgänget skall ske där (se Innerst inne var man rädd s. 16). Pappis finns därutöver i bl.a. , och . Det kan också bli fråga om umgänge genom annan kontakt än att barnet och umgängesföräldern träffas, t.ex. brev- eller telefon- kontakt (se prop. 2005/06:99 s. 88 f.). Härav måste anses följa att regelverket inte kommer i konflikt med vad som anges i artikel 9.3 i om rätten för det barn som är skilt från den ena av eller båda föräldrarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. Domstolens avslag på en begäran om umgängesstöd behöver naturligtvis inte gälla för alltid. Förhållandena kan förändras så att umgängesstöd kan aktualiseras . Sådana förändringar kan ut- göras av t.ex. en umgängesförälders ändrade sociala förhållanden eller hälsotillstånd. Även barnets ålder och inställning till um- gänget, liksom boendeförälderns ändrade uppfattning (jfr NJA 1995 s. 727), kan påverka utsikterna i en senare process till att umgängesstöd skall kunna aktualiseras som en övergångslösning. Det förtjänar också att nämnas att en förälders eventuella behov av stöd och hjälp i vissa fall kan tillgodoses inom ramen för (se 6 kap. 14 § FB och 3 kap. 6 § tredje stycket SoL). 7.8.2Socialnämnden skall överväga behovet av umgängesstöd Förslag: skall vara skyldig att regelbundet över- väga om umgängesstödet fortfarande behövs. Bedömning: bör kunna utnyttja sin rätt att väcka talan om umgänget för det fall ett villkor om umgänges- stöd inte fyller den avsedda funktionen. Nämnden bör dock i första hand verka för att föräldrarna träffar avtal eller själva agerar i frågan. Utgångspunkten är alltså, enligt vad som tidigare framhållits, att umgängesstöd skall medverka om barnets behov föranleder att umgänget bör förenas med ett sådant villkor. skall alltså domstolens förordnande ändå bygga på målsättningen att villkoret om umgängesstöd skall kunna upphöra, vilket markeras genom att villkoret är tidsbegränsat. Det har tidigare nämnts att riktmärket vid domstolens överväganden bör vara att umgänges- stödet skall kunna upphöra senast för att umgänge med villkor om närvaro av umgängesstöd skall komma i fråga. Det kan, enligt min mening, finnas skäl att ytterligare under- stryka villkorets tillfälliga karaktär genom att skapa ett regelverk för någon form av uppföljning av umgängesvillkoret efter dom- stolens avgörande. Det mest naturliga är enligt min uppfattning att låta socialnämnden genomföra uppföljningen, eftersom umgänges- stöd enligt domstolens förordnande skall utses genom nämndens försorg. Jag föreslår därför att socialnämnden ges en skyldighet att över- väga om umgängesstödet fortfarande behövs. Ärendets art och um- gängets frekvens får betydelse för när frågan bör tas upp. Ett initiativ till en uppföljning kan också vara befogat i anslutning till någon enskild händelse. Även förändringar i socialnämndens möjlig- het att rekrytera personer för stödfunktionen kan i vissa fall bli den faktor som utlöser en kontroll. måste alltså ha bered- skap för att överväga det fortsatta behovet trots att umgängesstödet är tidsbegränsat. Åtskilliga faktorer kan således vara av betydelse för frågan om när behovet skall övervägas närmare. För att åtminstone något rikt- märke skall kunna ges framstår det som lämpligt att i lag föreskriva att socialnämnden skall överväga frågan regelbundet. En fördel med att nämnden ges skyldighet att överväga behovet av umgängesstödet är att ett sådant krav för att nämnden och den person som utsetts som umgängesstöd upprätthåller en regelbunden kontakt. Detta är generellt sett till gagn för såväl nämn- den som umgängesstödet. En annan fördel är att socialnämnden på nära håll får en anledning att göra iakttagelser av hur umgänget gestaltar sig, något som domstolen av förklarliga skäl inte kan göra. Behovsbedömningen skall ta sin utgångspunkt i domstolens bedömning att umgängesstödet behövs som en övergångslösning men att villkoret skall kunna avvaras till förmån för ett normaliserat umgänge. uppgift är att ta ställ- ning till när denna punkt har nåtts. Tanken är således inte att social- nämnden skall sätta sig över domstolens ursprungliga behovs- bedömning. bör emellertid vid sin behovsbedömning också göra en bedömning av om umgänget inte inom överskådlig framtid kan bedrivas utan att en stödperson är närvarande, varvid hänsyn måste tas till hur umgänget har utvecklats och fungerat. Tanken är inte att ett umgängesstöd skall tillmötesgå ett bestående behov. Att parterna – och kanske även barnet – är eniga om att ett villkor om umgängesstöd är önskvärt även i fortsättningen bör således inte hindra socialnämnden att verka för att umgängesvillkoren ändras. Det måste också betonas att det kan finnas skäl för social- nämnden att reagera om umgängesstödet inte fungerar. Detta talar i sin tur ofta för att umgänget inte heller kommer att kunna genom- föras utan sådant villkor. Men om någon förändring av det beslutade umgänget inte kommer till stånd genom avtal eller ett nytt rättsligt avgörande, kan resultatet bli att umgängesföräldern kan göra an- språk på att umgänget – sedan det tidsbegränsade umgängesvill- koret upphört att gälla – skall övergå till att ske i fria former i enlighet med domstolens ursprungliga avgörande. Exempel på situationer då nämnden kan behöva ingripa kan vara att umgängesstödet har utsatts för hot eller trakasserier av föräld- rarna eller att socialnämnden har blivit uppmärksammad på någon relevant förändring i de förutsättningar som domstolens förord- nande vilade på (t.ex. att någon av föräldrarna har flyttat). Barnets inställning är givetvis också av stor betydelse. Om nämnden drar slutsatsen att umgänget inte längre bör vara förenat med villkor om umgängesstöd, alternativt i annan utsträck- ning än vad som tidigare beslutats, bör nämnden i första hand verka för att föräldrarna själva kommer överens i frågan om hur um- gänget bör ske fortsättningsvis. Föräldrarna har en möjlighet att träffa avtal om barnets umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med, vilket får verkan om det är skriftligt och socialnämnden godkänner det (6 kap. 15 a § tredje stycket FB, se även 5 kap. 3 § SoL). Ett sådant avtal kan alltså åsidosätta ett dom- stolsförordnande om att umgänge skall ske i närvaro av umgänges- stöd. För nämndens godkännande förutsätts att avtalet är till bar- nets bästa. Således finns det redan med dagens regelverk möjligheter att avveckla ett umgängesstöd på ett relativt smidigt sätt. Denna lösning förutsätter dock att föräldrarna är eniga om villkoren. har här en stor och viktig uppgift när det gäller att motivera föräldrarna att välja en sådan samförståndslösning. Om föräldrarna inte delar socialnämndens uppfattning om att umgängesvillkoret bör upphöra att gälla och om inte heller någon av föräldrarna väcker talan i domstol, bör nämnden vara oförhind- rad att vidta andra åtgärder. Ett alternativ som då kan diskuteras är om socialnämnden bör ges möjlighet att ändra villkoren för um- gänget. I likhet med vad vårdnadskommitté ansåg gör jag dock bedömningen att detta inte är lämpligt (jfr SOU 2005:43 s. 175). Genom en lagändring som trädde i kraft har socialnämnden emellertid rätt att väcka talan i en fråga som gäller en förälders umgänge med sitt barn. Talerätten har gett nämnden ytterligare ett verktyg för att på bästa sätt kunna ta hand om bar- nets behov och intressen (jfr prop. 2005/06:99 s. 89 f. samt 5 kap. 2 § socialtjänstförordningen [2001:937]).