sou · GWB387 · 2008-10-09 00:00:00 — Att sekretess gäller för uppgift som hänför sig till innebär att sekretessen följer med uppgiften även när den lämnas ut till en annan myndighet. Detta gäller även om den mottagande myndig- heten inte är brottsbekämpande. Med begreppet förundersökning i p. 1 menas förundersökning enligt bestämmelser. Uppgifter i undersökningar som bedrivs i analogi med bestämmelser, t.ex. utredningar i ärenden om internationell rättslig hjälp i brottmål, omfattas inte av utredningssekretessen. Utredningssekretessen gäller i pågående, avslutade och nedlagda förundersökningar. I ärenden där åtal väckts eller ett strafföre- läggande utfärdats är sekretessen begränsad till uppgifter som har generell betydelse för brottsspaning och brottsutredning. Med tvångsmedel i p. 2 avses de straffprocessuella tvångsmedlen i 24–28 kap. , lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål och lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Med begreppet verksamhet i övrigt i p. 4 menas brottsföre- byggande och brottsbeivrande verksamhet i allmänhet. Som framgått ovan har 5 kap. 1 § första stycket ett rakt skade- rekvisit. Detta ska jämföras med bestämmelsens andra stycke (utredningssekretess för underrättelseverksamheten) och 9 kap. 17 § första stycket (sekretess i den brottsbekämpande verksam- heten för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska för- hållanden) som båda har ett omvänt skaderekvisit. Sekretessen i 9 kap. 17 § första stycket med hänsyn till skyddet för enskilds förhållanden av såväl personlig som ekonomisk natur Av 9 kap. 17 § första stycket följer bl.a. att sekretess gäller för upp- gift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden 1.i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål, 2.i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott, 3.i angelägenhet som avser registerkontroll och särskild per- sonutredning enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) samt 4.i åklagarmyndighets, polismyndighets, , , eller Kustbevakning- ens verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller Sekretesskyddet gäller dock enligt 9 kap. 18 § första stycket inte 1.beslut huruvida åtal ska väckas, beslut om att förundersök- ning inte ska inledas samt beslut om att förundersökning ska läggas ned, 2.uppgift i ärende om strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot samt 3.uppgift som avser omhändertagande enligt 13 § andra stycket polislagen (1984:387). Skyddet enligt 9 kap. 17 § första stycket gäller endast för en uppgift så länge den finns hos den brottsbekämpande myndig- heten. Detta ska jämföras med skyddet enligt 5 kap. 1 § första stycket som följer med en uppgift även sedan denna lämnats ut till en annan myndighet. Även om skyddet enligt 9 kap. 17 § första stycket försvinner vid ett utlämnande kan en uppgift vara skyddad enligt andra bestämmelser, t.ex. 7 kap. 1 § för uppgift om enskilds hälsa och sexualliv. Såsom 9 kap. 17 § första stycket 1 är utformad skyddas inte bara uppgifter i förundersökningar utan även undersökningar som bedrivs i analogi med bestämmelser om för- undersökning. Som angetts ovan är det i 9 kap. 17 § första stycket fråga om ett omvänt skaderekvisit. 8.4Sekretessbrytande bestämmelser mellan brottsbekämpande myndigheter Det finns ett antal bestämmelser i sekretesslagen som möjliggör utbyte av uppgifter mellan myndigheter utan hinder av sekretess. Av 1 kap. 5 § framgår att sekretessbelagda uppgifter får lämnas från en myndighet till en annan om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. Att lämna ut sekretessbelagda uppgifter på grund av effektivitetsskäl är inte ett godtagbart skäl för att sekretessen ska få efterges. Bestäm- melsen medger heller inte sekretessgenombrott på den grunden att den mottagande myndigheten behöver uppgifterna i sin verksam- het.TPF1FPT Bestämmelsen är avsedd att tillämpas restriktivt. 1TP PT Se JO 1985/86 s. 326. I 14 kap. 1 § föreskrivs bl.a. att sekretess inte hindrar ett utläm- nande till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Det finns en rad bestämmelser som stadgar upp- giftsskyldighet.TPF2FPT En myndighet som i och för sig är uppgiftsskyldig får inte lämna ut uppgifterna på eget initiativ.TPF3FPT Bestämmelser om uppgiftsskyldighet ska inte förväxlas med bestämmelser om att en myndighet får lämna ut uppgifter till en annan myndighet. Uppgifter kan vidare, med vissa undantag, lämnas ut med stöd av 14 kap. 2 § när uppgifterna behövs i bl.a. förundersökningar. Till skillnad från 1 § i samma kapitel, som den nu aktuella bestämmel- sen är subsidiär till, kan initiativet till att lämna uppgifter komma från den utlämnande myndigheten. Enligt 14 kap. 3 § första stycket, den s.k. generalklausulen, gäller som huvudregel att uppgifter får lämnas ut till en annan myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har före- träde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Bedöm- ningen av om uppgiften kan lämnas ut görs av den myndighet som innehar uppgiften, utom i de fall där utlämnandebestämmelsen har konstruerats så att uppgiften alltid ska lämnas ut om det begärs. I 14 kap. 3 § andra stycket anges i vilka fall huvudregeln inte är till- lämplig. Av stor betydelse i sammanhanget är 15 kap. 5 §. Bestämmelsen innebär att en myndighet på begäran av en annan myndighet ska lämna ut uppgifter i den mån hinder inte möter på grund av sekre- tess eller arbetets behöriga gång. Det innebär att om en myndighet begär att få del av uppgifter från en annan myndighet och någon av de ovan nämnda sekretessbrytande bestämmelserna är tillämplig, så ska uppgifterna lämnas ut. Detsamma gäller givetvis om de begärda uppgifterna är offentliga. Ytterligare en bestämmelse av betydelse i sammanhanget finns i 9 kap. 17 § sjätte stycket 3. Där föreskrivs att en uppgift, utan hinder av sekretessen i 9 kap. 17 §, får lämnas ut enligt vad som föreskrivs i bl.a. polisdatalagen (1998:622). Bestämmelsen infördes i samband med att den absoluta sekretessen för polisregister avskaffades (se prop. 1997/98:97). Syftet med bestämmelsen var bl.a. att myndigheterna inte skulle behöva förlita sig på en sekre- tessprövning i de fall där det i författning anges att uppgifter får lämnas ut. 2TP PT Se t.ex. 36 kap. 5 § och 38 kap. 8 § eller 17 § skattebrottslagen (1971:69). 3TP PT Se JO 1999/2000 s. 374. Frågan om informationsutbyte och sekretess har behandlats bl.a. vid översyn av de registerförfattningar som gäller för andra brottsbekämpande myndigheter. Det senaste ställningstagandet gällde personuppgiftsbehandlingen i brottsbekämp- ning. 2004/05:164 (s. 84–88) analyserades vilken sekretess som gäller vid informationsutbyte mellan myndigheter i brotts- utredningar respektive i underrättelseverksamhet. I propositionen gjordes bedömningen att en möjlighet för att lämna ut uppgifter till övriga brottsbekämpande myndigheter genom direkt- åtkomst förutsatte att det infördes en sekretessbrytande uppgifts- skyldighet i förhållande till övriga myndigheter. Därför infördes en sådan sekretessbrytande bestämmelse i 2 § förordningen (2005:791) om behandling av uppgifter i brottsbekäm- pande verksamhet. I betänkandet personupp- giftsbehandling Integritet – Effektivitet (SOU 2006:18) har samma bedömning gjorts avseende möjlighet att lämna ut uppgifter. Motsvarande ställningstagande återkommer i depar- tementspromemorian Behandling av personuppgifter i polisens brottsbekämpande verksamhet (Ds 2007:43) avseende polisens uppgiftsskyldighet. Beredningen för rättsväsendets utveckling har i betänkandet Ett effektivare brottmålsförfarande – några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117) föreslagit att sekretessen i 9 kap. 17 § till skydd för enskilda inte ska gälla vid informationsutbyte mellan de brotts- bekämpande myndigheterna. I betänkandet sägs att dessa myndig- heter anser att den nuvarande regleringen inte är tillräckligt långt- gående för att täcka det behov som myndigheterna har av att utbyta information med varandra (se betänkandet s. 152 f.). Betänkandet bereds inom . 8.5Sekretessbrytande bestämmelser i förhållande till enskild Sekretesslagens 1 kap. 5 § gäller vid utlämnande av sekretessbelagda uppgifter till både myndigheter och enskilda. Avsnitt 8.4 innehåller en genomgång av bestämmelsen. I 14 kap. 4 § anges bl.a. att sekretess till skydd för enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv och att den kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom eller henne. Vidare anges även att detta gäller under förutsättningen att inte annat följer av bestämmelse i sekretesslagen. Är det flera personer som omfattas av de sekretessbelagda uppgifterna krävs samtycke av samtliga för att sekretessen ska kunna brytas. Såvitt gäller uppgifter i en för- undersökning är dessa skyddade både med hänsyn till den enskilde och till verksamheten, varför 14 kap. 4 § inte är sekretessbrytande i dessa fall. Ytterligare en sekretessbrytande bestämmelse i förhållande till enskild är 14 kap. 5 §. I bestämmelsens första stycke anges inled- ningsvis att sekretess inte hindrar att sökande, klagande eller annan part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. Det bör i sam- manhanget påpekas att en misstänkt person är att anse som part i en brottsutredning.TPF4FPT Vidare anges i första stycket att handling eller annat material dock inte får lämnas ut, i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant fall föreskriver bestämmelsen att myndigheten på annat sätt ska lämna parten upplysning om vad materialet innehåller, i den mån det behövs för att han eller hon ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. För uppgifter som med stöd av 14 kap. 5 § första stycket lämnas ut till en part kan med stöd av 10 § första stycket 1 i samma kapitel uppställas vissa förbehåll som inskränker enskild mottagares rätt att lämna en uppgift vidare eller utnyttja uppgiften. Av 14 kap. 5 § andra stycket följer att sekretess aldrig hindrar att part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretessen begränsning i parts rätt enligt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. I tredje stycket anges att första och andra styckena inte tilläm- pas om avvikande bestämmelser har meddelats i lag. 4TP PT Se bl.a. RÅ 2001 ref. 27. 8.6Sekretessbrytande bestämmelser i förhållande till utländska myndigheter eller mellanfolklig organisation Av 1 kap. 3 § tredje stycket följer inledningsvis att utgångspunkten är att för uppgift för vilken sekretess gäller enligt sekretesslagen inte får röjas för utländsk myndighet eller mellanfolklig organisa- tion. Av ordalydelsen framgår att med myndighet i sekretesslagens mening avses – om inte annat anges – svensk myndighet. Bestäm- melsen skyddar såväl svenska personer och företag som utländska. Bestämmelsen innehåller två undantag från utgångspunkten. Det första undantaget är att en uppgift för vilken sekretess gäller enligt sekretesslagen får röjas för utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation om utlämnande sker i enlighet med sär- skild föreskrift i lag eller förordning. Exempel på sådana lagar är lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminal- vård i frihet och lagen (2000:1219) om internationellt tullsam- arbete. Ett annat exempel utgörs av de konventioner inom bl.a. socialförsäkringsområdet som ingått med andra länder och som införlivats i svensk rätt. Det andra undantaget innebär att en uppgift för vilken sekretess gäller får röjas om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart, att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller mellanfolk- liga organisationen. Undantagen i tredje stycket medför inte någon förpliktelse för svenska myndigheter att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till en utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation. Detta gäller förstås under förutsättning att det inte finns någon särskilt före- skriven uppgiftsskyldighet. Som nämnts inledningsvis i avsnittet avses med myndighet i sekretesslagens mening – om inte annat anges – svensk myndighet. En följd därav blir att bestämmelserna i 15 kap. om rätten för myn- digheter att överklaga inte omfattar utländska myndigheter. Den sekretess som skyddar uppgifter i ett register hos den regis- terförande myndigheten benämns registersekretess. När upp- gifterna lämnats ut till en annan myndighet är det myndighets- sekretessen som skyddar uppgifterna. förs av med stöd av lagen (1998:620) om belastningsregister och förordningen (1999:1134) med samma namn. Registret innehåller uppgift om bl.a. den som i genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har ålagts påföljd för brott eller meddelats besöksför- bud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud. Registret innehåller även vissa uppgifter om domar och beslut som har meddelats i utlandet. Registret förs för att ge information om sådana belast- ningsuppgifter som behövs i verksamhet hos bl.a. polismyndigheter för att förebygga, upptäcka och utreda brott samt åklagarmyndig- heter för beslut om förundersökning och åtal. Enligt 7 kap. 17 § första stycket gäller sekretess i verksamhet som avser förande av eller uttag ur register som förs enligt lagen om belastningsregister för uppgift i registret. Vidare anger första stycket att om utlämnande av sådan uppgift gäller vad som är före- skrivet i samma lag och i säkerhetsskyddslagen (1996:627) samt i förordningar som har stöd i dessa lagar. Bestämmelsen innehåller inte något skaderekvisit. Sekretessen i verksamhet som avser förande av eller uttag ur belastningsregistret är således absolut. 1997/98:97 – Polisens register – diskuterades frågan om att avskaffa den absoluta sekretessen för uppgifter i belastnings- registret. Utifrån vissa resonemang, bl.a. om att det förutom den registrerade själv är främst myndigheter inom rättsväsendet som har ett berättigat intresse av att få del av uppgifterna, kom den absoluta sekretessen att kvarstå. Utlämnande av uppgifter i belastningsregistret får endast ske enligt bestämmelserna i lagen om belastningsregister och säker- hetsskyddslagen. I 7 kap. 17 § tredje stycket anges att föreskrif- terna i 14 kap. inte gäller i fråga om sekretess enligt den aktuella bestämmelsen. Den sekretessbrytande bestämmelsen 1 kap. 5 § nämns inte. Enligt 6 § första stycket 2 lagen om belastningsregister ska per- sonuppgifter ur belastningsregistret lämnas ut om bl.a. åklagar- myndighet begär det för beslut om förundersökning och åtal samt för utfärdande av strafföreläggande. Med stöd av förordningens 19 § har åklagarmyndigheterna direktåtkomst till uppgifter ur belastningsregistret. Den inhämtande myndigheten ska enligt 7 § lagen om belastningsregister i varje särskilt fall noga pröva behovet av informationen. Uppgifter som hämtats ur belastningsregistret skyddas hos de brottsbekämpande myndigheterna av utredningssekretessen i 5 kap. 1 § och av skyddet för personliga och ekonomiska förhållan- den i 9 kap. 17 § första stycket 1–4. förs av med stöd av lagen (1998:621) om misstankeregister och förordningen (1999:1135) med samma namn. Registret innehåller uppgifter om den som har fyllt och som enligt förundersökningsledarens bedöm- ning är skäligen misstänkt för bl.a. brott mot och om den som har begärts överlämnad eller utlämnad för brott. Registret förs bl.a. för att underlätta tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos polismyndig- heter för att samordna förundersökningar mot en person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott samt för verksamhet i åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal. Uppgifter i misstankeregistret skyddas hos den registerförande myndigheten av sekretessbestämmelserna i 5 kap. 1 § första stycket 1–4 och 9 kap. 17 § första stycket 7. Den förstnämnda bestämmel- sen innehåller, som nämnts ovan, ett rakt skaderekvisit medan den sistnämnda innehåller ett omvänt skaderekvisit. Detta ska jämföras med den absoluta sekretess som hos den registerförande myndig- heten gäller för uppgifter i belastningsregistret. Enligt 5 § första stycket 3 lagen om misstankeregister ska upp- gifter ur misstankeregistret lämnas ut till bl.a. åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal. Med stöd av förordning- ens 6 § har myndigheterna inom åklagarväsendet direktåtkomst till uppgifter i registret. Den inhämtande myndigheten ska enligt 6 § i lagen i varje särskilt fall noga pröva behovet av informationen. Enligt 9 kap. 17 § sjätte stycket får en uppgift ur misstanke- registret lämnas ut enligt vad som föreskrivs enligt lagen om miss- tankeregister utan hinder av den sekretess som ställs upp i 9 kap. 17 § första stycket 7. 9Åklagarväsendets behov av informationshantering I våra direktiv uttalas att vi ska göra en översyn av sådan behandling av personuppgifter som sker inom åklagarväsendet och som avser brottsbekämpande verksamhet. Vi ska enligt direktiven därvid nog- grant beskriva och kartlägga användningen av personuppgifter i den brottsbekämpande verksamheten. Översynen ska omfatta såväl åklagarväsendets ärendehanteringssystem för brottmål, Cåbra, som de register och databaser i övrigt som används i åklagarverk- samheten. Direktiven anger vidare att vi ska identifiera vilka verk- samhetsmässiga behov av personuppgiftsbehandling som finns inom åklagarväsendet. För att kunna noggrant beskriva och kartlägga åklagarväsendets användning av personuppgifter i praktiken samt identifiera de verk- samhetsmässiga behoven av personuppgiftsbehandling, har vi haft kontakt med representanter för och Eko- brottsmyndighetens ledningsgrupper. Vi har även genomfört ett antal studiebesök hos myndigheternas operativa enheter. Under dessa studiebesök har olika problem och behov relaterade till den nu gällande förordningen (2006:937) om behandling av personupp- gifter inom åklagarväsendet diskuterats. Nedanstående beskrivningar av de behov av behandling av upp- gifter som föreligger inom åklagarväsendet baserar sig på de iaktta- gelser som vi har gjort under studiebesöken samt på de samtal vi fört med och per- sonal vid våra besök fortlöpande under utredningens gång. Beskriv- ningarna av uppgiftshanteringen är inte exakta och heltäckande utan är av mer generell karaktär. Rent allmänt kan sägas att åklagarväsendet i den brottsbekäm- pande verksamheten har ett stort behov av att kunna få tillgång till uppgifter från olika håll. Även tidsaspekten, dvs. hur det tar att få tillgång till uppgifter, är av stor betydelse. Åklagarväsendets behov av informationshantering är att tillgång till korrekta uppgifter snabbt, går hand i hand med en effektiv brottsbekämpning. Exempelvis möjliggör åtkomsten till belastningsregistret och misstankeregistret att åklagare snabbt får tillgång till uppgifter som är ytterst värdefulla vid t.ex. övervägan- den om att begära någon häktad p.g.a. risk för fortsatt brottslighet. Våra slutsatser av nedanstående redovisning samt förslag om vilka åtgärder i författningshänseende som bör vidtas för att åkla- garväsendets myndigheter ska kunna uppfylla sina behov av behandling av uppgifter presenteras närmare i kap. 11. Där lämnar vi i samband med våra allmänna överväganden förslag till ny lag- reglering av åklagarväsendets behandling av uppgifter i den brotts- bekämpande verksamheten samt vissa kompletterande författ- ningsförslag. 9.1Informationshantering i åklagarväsendets brottsbekämpande verksamhet I avsnitt 5.2.1 beskrivs åklagarväsendets datorsystem Centralt system för åklagarväsendets brottmålshantering (Cåbra). Av beskrivningen framgår att Cåbra är ett ärendehanteringssystem som används i åklagarväsendets brottsbekämpande verksamhet. Vår erfarenhet av Cåbra är att det är ett modernt system som är väl anpassat till de bestämmelser som gäller för åklagarväsendets behandling av uppgifter. Vidare är det vår erfarenhet att det ute hos enskilda åklagare inte råder någon osäkerhet beträffande nämnda bestämmelser och därmed förutsättningarna för att behandla upp- gifter. Dessa förhållanden ger mycket goda möjligheter till infor- mationsutbyte inom den egna verksamheten. När det gäller informationsutbytet med andra myndigheter finns det behov av utveckling. Det elektroniska informationsutby- tet med och domstolarna, vilket framgår av avsnitt 5.2.1, är av mindre omfattning med tanke på den totala informations- mängd som utbyts mellan myndigheterna. Informationsutbytet med polisen fungerar enligt vår erfarenhet däremot förhållandevis bra, se mer om detta i avsnitt 5.2.1 och under 7.1.3. I samman- hanget bör Rådet för rättsväsendets informationsförsörjning (RIF- rådet) nämnas. har i uppdrag att fastställa en strategi för rättsväsendets informationsförsörjning. En av frågorna som priorit- eras av är en gemensam ärendehantering samt informa- tionsutbyte under bl.a. förundersökningen. Åklagarväsendets behov av informationshantering För att främja en nödvändig utveckling av befintliga och nya tekniska system i åklagarväsendets brottsbekämpande verksamhet föreslår vi en teknikneutral lagstiftning som tar sikte på principiellt viktiga frågor, men som så långt som möjligt undviker detalj- reglering. Våra författningsförslag omfattar hela den brottsbekäm- pande verksamheten. Genom angivandet av tydliga ändamål klar- görs för vilka syften uppgifter får behandlas. Vår avsikt med detta är att underlätta för tillämpare att avgöra vilka behandlingar av uppgifter som är tillåtna och vilka förutsättningar som i övrigt gäller för informationshanteringen. 9.2Samverkan och informationsutbyte mellan svenska myndigheter Vi har enligt direktiven att se över förutsättningarna för informa- tionsutbyte mellan å ena sidan åklagare och å andra sidan svenska eller utländska myndigheter, domstolar, advokater och mellanfolk- liga organisationer. Vi har även enligt direktiven att ta hänsyn till hur personuppgiftsregleringen kommer att utformas för andra brottsbekämpande myndigheter samt för domstolarna. Därtill ska vi beakta det arbete som bedrivs inom ramen för med att samordna rättsväsendets informationsförsörjning. Mot bakgrund av det ovan anförda finns det anledning för oss att beröra de frågor som hör samman med åklagarväsendets behov av att utbyta infor- mation med andra brottsbekämpande myndigheter och organ. Vi har under utredningsarbetet konstaterat att en av de grund- läggande förutsättningarna för att åklagarväsendet ska kunna utföra brottsbekämpande verksamhet effektivt är att åklagarväsendet kan utbyta information med andra myndigheter. Detta är en följd av dels att åklagarväsendet befinner sig i mitten av rättskedjan, dels att den huvudsakliga insamlingen av information i samband med en förundersökning, dvs. själva utredningsarbetet, utförs av andra myndigheter än och . Av naturliga skäl förekommer det därför informations- utbyte med andra myndigheter, framför allt då med polisen. Vi har erfarit att arbetet med att få ett smidigt flöde av elektronisk infor- mation mellan åklagarväsendet och polisen redan kommit en bit på vägen. Det finns dock ytterligare behov av informationsutbyte med polisen. Åklagarväsendet har tillika behov att kunna utbyta infor- Åklagarväsendets behov av informationshantering mation med de övriga brottsbekämpande myndigheterna och andra myndigheter i rättskedjan. Statsmakterna har påtalat vikten av ett gott sam- arbete mellan de brottsbekämpande myndigheterna.