sou · GVB366 · 2008-01-01 00:00:00 — De idéburna organisationerna upprättar i större utsträckning än tidigare koncerner med hjälp av aktiebolag. De allra flesta koncernerna är dock relativt små med endast ett dotterbolag. Tre fjärdedelar av alla ideella koncerner är bildade av organisationer som återfinns inom kultur och rekreation, arbetsmarknad samt utbildning och forskning. Deras aktie- bolag ger till exempel ut medlemstidningar eller äger och driver sportanläggningar. Men här bedrivs också forskning och olika former av serviceverksamhet som riktar sig direkt till enskilda medlemmar eller till en grupp förbund som har samordnat någon del av sin verksamhet. Det är större organisationer som använder sig av aktiebolag och hälften av alla aktiebolag har inga anställda. När folkrörelsepolitiken inrättades 2001 hänvisade regeringen, som tidigare redovisats, till de lokala medborgarsammanslutningarnas betydelse för att förnya och vitalisera det politiska systemet. Från regeringens sida fanns det en grundläggande önskan om en dialog med det självständiga organisationslivet. Regeringen såg föreningar, folkrörelser och liknande sammanslutningar som viktiga före- trädare för olika medborgargrupper och intressen i samhället. En bred dialog och samverkan med sådana sammanslutningar är därför central för demokratin menade regeringen. En anledning till statens intresse för samarbete med organisa- tionerna är enligt min bedömning att de förmodas stå närmare medborgarna och ha bättre kunskaper om deras villkor och behov än vad regeringen eller myndigheterna har. Detta förutsätter dock att organisationerna har en utvecklad kommunikation med sina medlemmar och en bred och väl förankrad bas att stå på. Ett av de viktigaste kännetecknen på den svenska ideella sektorn är betydelsen av medlemskapet. Det stora antalet föreningsmed- lemskap i befolkningen, både i absoluta tal och i jämförelse med Nya rörelser i det civila samhället andra industrialiserade länder, är ett viktigt och distinkt drag hos den svenska ideella sektorn. SCB visar i rapporten i att det har skett betydande förändringar inom föreningslivet i fråga om medlemskap, medlemmarnas aktiviteter och tidsinsats, med- lemsprofiler, samt intresse för arbete inom föreningslivet. En tänkbar orsak till den minskade rekryteringen kan enligt SCB vara föreningarnas arbetsformer. Föreningslivet har gått mot en ökad centralisering. Det finns en tendens mot att det lokala föreningslivet kommer i skymundan för mer centrala utspel. På den lokala nivå är upplevelsen att man saknar inflytande över och kontakt med det mediefixerade nationella ledarskapet. SCB pekar också på att det finns tendenser mot en ökad profes- sionalisering inom föreningslivet. Verksamheten sköts allt mer av anställd personal och allt mindre genom frivilliga medlemsinsatser. Färre förtroendevalda tvingas dra ett allt tyngre lass, medan kvar- varande medlemmar visar allt mindre intresse för ideellt arbete. Denna problematik har forskarna diskuterat i boken , samhälle och globali- sering där de kommenterar medlemskapets betydelse. Ett av med- lemskapsorganisationens mest väsentliga drag har varit de påtagliga band och ömsesidiga beroendeförhållanden som har utvecklats mellan organisationen och medlemmen. De menar att organiseringen var nödvändig för att samordna och multiplicera likasinnade människors ansträngningar och resurser. Den mobiliserande organisationen var arbetskrafts- intensiv. Agitation, noggranna medlemsregister, medlemsmöten och medlemsavgifter har varit centrala organisatoriska företeelser. I har allt detta varit typiska inslag i det som har kallats de svenska folkrörelserna framhåller de. I en senare artikel i ställer och Papa- frågan om organisationerna verkligen behöver sina med- lemmar. De menar att medlemskapet delvis har mist sin betydelse. Partierna och andra organisationer behöver allt färre människor för att fungera. De hänvisar till att forskning om nya sociala rörelser visar att rörelserna är mer fokuserade på vissa frågor. Men trots det erbjuder de fler möjligheter till meningsfulla och identitets- skapande aktiviteter för sina deltagare än vad exempelvis de tradi- politiska partierna gör. och Papakostas anser emellertid att sociala rörelser och partier i detta fall har samma problem. Deras behov av medlemmar Nya rörelser i det civila samhället är inte särskilt stort, utan tvärtom verkar de sociala rörelserna med olika metoder begränsa sitt medlemsantal. De menar att banden har blivit svagare och att grunden för att omvandla sympati- sörer till medlemmar inte existerar längre. Deras slutsats är att det inte längre behövs mänsklig arbetskraft i samma utsträckning som tidigare för att förmedla organisationens budskap. Det är i stället massmedia som är föremål för verksam- heten. En annan organisatorisk konsekvens är att agitatorn inte längre behövs för organisationens verksamhet. Det är i stället akti- vister, kampanjexperter, sponsringskonsulter, projektledare och direktörer som behövs. Konsekvenserna av detta blir enligt och Papakostas att amatören blir professionell och att medlemmen förlorar sin bety- delse. Det förefaller i stället som att relationerna mellan olika orga- nisationer blir mer intensiva, medan medlemskapet och de med- lemsinriktade funktionerna försvagas. Många av dagens ideella organisationer har således gjort sig allt mer oberoende av sina medlemmar, både av deras medlemsavgifter och deras arbetskraft. I ett kapitel i boken frivil- ligheten beskriver Papakostas medlemskapsorganisationer med hjälp av tre cirklar; aktiva, medlemmar och sympatisörer. Han menar att många organisationer har blivit mer kaderlika organisa- tioner med snävare gränser mellan aktiva och medlemmar och att de mobiliserar sina viktigaste resurser från staten eller andra orga- nisationer. Frivillighet omvandlas till lönearbete. Amatörer blir professionella och medlemmar ersätts av sponsorer. Han anser att det inte är folket som har vänt ryggen åt organisationerna, utan tvärtom. Han exemplifierar med organisationer som , och Världsnaturfonden WWF. Dessa är en blandning av stiftelse och insamlingsorganisation, med betoning på insamling och de är huvudsakligen professionella organisationer som sköts av anställd personal. använder sig av s.k. volontärer till vissa upp- gifter men det rör sig huvudsakligen om rutinartade göromål som utförs av unga studenter som kanske får delta i aktioner. Inkomsterna kommer från donationer och stödmedlem- mar som inte har något formellt inflytande i organisationen. Inte heller Världsnaturfonden WWF har några egentliga med- lemmar utan har cirka 150 000 s.k. supporters som inte har något formellt inflytande i organisationen. Ungefär hälften av intäkterna kommer från allmänheten i form av stöd, gåvor, testamenten m.m. Nya rörelser i det civila samhället Resten av intäkterna kommer från försäljning, bidrag från och sam- arbete med försäkringsbolag, företag och även indirekt stöd från staten. Varken eller Världsnaturfonden WWF har således inte medlemmar i egentlig bemärkelse. 2.5.2Hur representativa är organisationernas företrädare? Min bedömning är att mycket talar för att det finns betydande problem när det gäller den breda basen i folkrörelserna, inte minst med tanke på minskande medlemsunderlag och tendensen att engagerade medborgare inte organiserar sig i samma omfattning som tidigare eller i samma former. Konkurrensen om tiden har hårdnat och den enskildes engagemang tar sig nya uttryck, vilket blir allt mer kännbart för de traditionella folkrörelseorganisa- tionerna. Engagerade medborgare som vill organisera sig kring en fråga som känns angelägen, möter allt mer komplexa och ritualise- rade folkrörelseorganisationer. Inom organisationerna utför allt fler professionella det arbete som förtroendevalda inom organisa- tionerna tidigare stod för. Det som ursprungligen sågs som ett ideellt eller frivilligt engagemang har i många organisationer kom- mit att institutionaliseras. Det ses som allt mer problematiskt att organisationens centrala (och ofta huvudstadsbaserade) kanslier tycks leva sitt eget liv, tämligen oberoende av de medlemmar som ursprungligen utgjorde basen. Jag tycker att det finns ett demokratiskt dilemma i risken att de som företräder organisationen i dialog med staten, inte med själv- klarhet kan sägas representera medlemmarna. Kontakterna har så stora brister, att ledningen riskerar att förlora medlemmarnas för- troende. Situationen förbättras inte av om organisationens ledning har mer kontakt med myndigheter och riksdag än med sina med- lemmar eller om representanterna i de traditionella folkrörelserna har kommit att representera ett allt mindre antal aktiva. Frågan är således hur en organisation ska låta de enskilda medlemmarnas röster bli vägledande, eller i vart fall hörda, och ändå behålla en konstruktiv förhandlingsposition i förhållande till det offentliga. Detta dilemma är dock inte unikt för folkrörelserna, utan genomsyrar hela samhället och anknyter till övergripande frågor Nya rörelser i det civila samhället Frågan om legitimitet är genomgripande. Vem har rätt att tala för vem och hur ska det gå till? 2.5.3Risken att gynna redan etablerade organisationer Min bedömning är att det finns en inneboende problematik med de lösningar som har vuxit fram under årtiondena. Det handlar om risken att staten gynnar redan etablerade parter. Det gäller därför att vara medveten om det ömsesidiga beroendeförhållande som ofta är en effekt av samförståndslösningar, vilket kan ses både som dess styrka och svaghet. För statens del kan det bli en svår balansgång. Behovet av att få en förankring bland starka etablerade aktörer kan komma på kolli- sionskurs med strävan efter att utveckla kontakter med nya rörelser och aktörer. Frågan är därför hur man kan lösa dilemmat att ta vara på och främja det samarbete som redan är etablerat, utan att där- med stänga ute kommande generationers former för organisering. Hur kan man knyta samman det bästa i det gamla med det nya? Den stora utmaningen framöver är enligt min bedömning hur vi ska kunna kombinera en aktionsinriktad, nätverkande organisering, med den strategisks långsiktighet som ändå finns hos de gamla etablerade folkrörelserna. Jag anser också att det ligger en stor utmaning för de gamla rörel- serna att kunna rekrytera och engagera unga medlemmar och bejaka nya rörelser. När de organiserar sig så är det allt oftare i nya typer av organisationer eftersom de inte känner sig hemma i de gamla. Ofta tycks det vara själva formen som inte är så attraktiv. Min bedömning är att i många av de nuvarande folkrörelserna har man svårt att hantera de nya rörelserna bland exempelvis ung- domar för att de inte passar in i gängse modeller. Det tycks finnas en färdig struktur, ett färdigt paket för hur verksamheten ska bedrivas. Passar man inte riktigt in kan det vara så att strukturen tenderar att bli viktigare än innehållet eller själva grundfrågan. I förlängningen finns det därmed en risk att den engagerade tappar intresset eller väljer att gå andra vägar. Nya rörelser i det civila samhället Jag har tidigare redovisat resultat från SCB:s undersökning om föreningslivet i där den viktigaste förändringen enligt SCB är den svaga återväxten i ungdomsgenerationen. Tillbakagången var särskilt tydlig i åldersgruppen 16–. Detta bekräftas också i (2007:6) där man utgår från data från SCB:s ULF-undersökningar 2004 och 2005. konstaterar att andelen unga som är medlemmar i föreningar är lägre än andelen föreningsmedlemmar i gruppen 35–74-åringar och att andelen sjunker. Sedan SCB:s mätningar 2000/2001 har förenings- medlemskap bland ungdomar i åldern 16–minskat från 74 till konstaterar också att bland unga tycks andelen medlemmar i gruppen med svensk bakgrund vara större än bland unga med utländsk bakgrund och att skillnaderna är större bland unga kvinnor än bland unga män. Andelen unga med svensk bakgrund som är medlemmar ligger på , vilket är att jämföra bland unga med utländsk bakgrund. konstaterar att skillnaderna mellan mätning- arna 2000/01 och 2004/05 är stora men att skillnaderna mellan 2003/04 och 2004/05 är små. En viss förändring i föreningsaktivitet har skett mellan grupper och i olika regioner. I storstadsområden har andelen 16–25-åringar som är medlem- mar i föreningar minskat från . Den största minskningen har skett bland unga kvinnor. Andel föreningsmedlemmar i gruppen 16–19- åringar som bor i mindre kommuner har ökat från medan andelen har minskat i gruppen 20–25- åringar. publicerade 06 där man analyserar vilka fritids- och kulturaktiviteter som unga efterfrågar samt vilket utbud som finns. I rapporten konstate- rar att fritids- och kulturaktiviteter är viktiga för ungdomars sociala relationer, deras personliga välbefinnande och identitetsutveckling. Fritiden ger många ungdomar en möjlig- het att hitta en plats i tillvaron där de får träna en mängd sociala färdigheter. sammanfattar sina huvudresultat enligt följande: Nya rörelser i det civila samhället Det är svårt att få en samlad bild av ungas kultur och fritid – dels saknas det tillfredsställande statistik, dels är verksamheten främst organiserad lokalt. Ungdoms- eller fritidsgårdar är det som flest unga saknar. Där- efter följer mer att göra, café, mötesplatser, badhus, uteställen, diskotek, skateboardanläggningar, shopping, dans och idrotts- aktiviteter. Äldre ungdomar är ofta en missgynnad grupp när det gäller offentliga satsningar på kultur och fritid. Internet har inte konkurrerat ut traditionell medieanvändning utan snarare adderats till den. Internet har blivit ytterligare en arena för att utöva sina kultur- och fritidsintressen. Informationsteknologin erbjuder ofta ökade möjligheter till eget deltagande och egen produktion. Gränserna mellan renodlad verksamhet och före- ningsverksamhet har suddats ut, vilket leder till ökat behov av samarbete mellan flera aktörer. Kultur- och fritidsaktiviteter har goda förutsättningar att attra- hera unga när idéerna kommer från och genomförs av unga och när vuxna har en vilja och förmåga att visa på vilka kanaler, verktyg och vägar som finns för att förverkliga idéer till verk- samhet. reflektion i rapporten är att det finns ett litet utbud av kultur för unga vuxna. Med tanke på den höga etableringsåldern för unga vuxna och deras begränsade inkomster, finns det enligt anledning att rikta uppmärksamheten mot dessa grupper och tillsammans med dem skapa möjligheter till fritids- och kulturaktiviteter. Man påpekar att en stor del av ungas aktiva kulturutövande äger rum inom ramen för studieförbunden. var gränserna tydli- gare mellan föreningsverksamhet och öppen verksam- het. Dessa har numera kommit att suddas ut. har också gränserna mellan offentlig och kommersiell verksamhet börjat suddas ut. Inte minst då tidigare kommunala verksamheter numera ofta drivs på entreprenad av föreningar eller i blandformer. I det sammanhanget kan nämnas att har fått i uppdrag av regeringen att göra en förstudie om den särskilda ungdoms- Nya rörelser i det civila samhället satsningen i allmänna samlingslokaler. Uppdraget föranleds av att det är möjligt att söka bidrag till verksamhets- utveckling för att utveckla föreningsdrivna samlingslokaler. Syftet med bidraget är att ge ungdomar, särskilt i storstadsområdena, bättre tillgång till allmänna samlingslokaler som är anpassade till ungdomars kultur och fritidsformer. Bakgrunden till den särskilda satsningen på mötesplatser för ungdomar är förslag som lämnades i betänkandet Allmänna samlingslokaler – demokrati, kultur, utveck- ling (SOU 2003:118). Förstudien har publicerats i rapporten att växa i – ung- domar och allmänna samlingslokaler. redovisar bland annat ungdomars önskemål om aktiviteter. Många ungdomar fram- håller hur viktigt det är att ha tillgång till en scen. Musik, teater och dans i olika former är ett genomgående tema. Men det handlar inte bara om att stå på scenen, utan även om att arbeta med allt runt omkring som behövs för att ordna en föreställning; i synnerhet ljud och ljus är populärt men även aktiviteter som biljettförsäljning, caféverksamhet och godisförsäljning. konstaterar att ungdomars fritidsvanor tenderar att vara mer ad-hoc betonade . Man planerar inte in ett möte en gång . Ungdomar är förmodligen fortsatt lika engagerade men mer i ensaksfrågor medan intresset för tradi- tionellt föreningsarbete har minskat. ställer frågan om man kan anpassa det traditionella föreningsarbetet så att det bättre attraherar ungdomar för att på så sätt få in ungdomar i före- ningars styrelser och i ledande roller. Samma sak gäller för männi- skor från andra kulturer. Man ställer också frågan att om det är så att ungdomar inte vill engagera sig lika mycket i föreningslivet som tidigare, är då lös- ningen att bedriva en mer öppen verksamhet. Vad ställer det i så fall för krav? Ungdomar är säkrare . Man vill föra fram sin åsikt själv. Man vill eller behöver oftast inte gå via en representant och man vill inte inordna sig så mycket. avslutar sin rapport med att hänvisa till Ungdoms- styrelsens . Där lyfter fram några gemensamma mönster som verkar ha bidragit till att lokala ungdomssatsningar har lyckats. Kommunerna där projekten finns och verkar har tydliga mål med sin kultur- och fritidspolitik. Dess- utom sker projekten i samverkansform mellan flera aktörer som till exempel kommunen, företag, föreningar, studieförbund och myndigheter. Nya rörelser i det civila samhället menar dock att det allra viktigaste är att idéerna kommer från ungdomar och är genomförda av ungdomar. De vuxna i verksamheterna har en vilja och förmåga att fånga upp idéer och visa på vilka kanaler, verktyg och vägar som finns för att förverkliga idéerna. Det handlar alltså i hög grad om vuxnas lyhördhet inför ungas idéer. 2.5.5Föreningslivet och den politiska integrationen En annan utmaning för föreningslivet gäller deltagandet bland personer med utländsk bakgrund. Utredningen om makt, integra- tion och strukturell diskriminering föreslår i sitt slutbetänkande Integrationens svarta bok (SOU 2006:79) att det ska ställas som villkor för statsbidrag till stora ideella organisationer att organisa- tionen aktivt arbetar mot diskriminering samt aktivt arbetar för ökat deltagande av personer med utländsk bakgrund. Bakgrunden till förslaget är att forskning har visat på att det finns en diskriminering inom föreningslivet. Utredningen hänvisar till rapporten , makt och integration (Ds 2004:49) där man menar att andelen personer med utländsk bakgrund är betyd- ligt mindre bland förtroendeposterna än den är bland de vanliga medlemmarna i vissa ideella organisationer som idrottsföreningar, fackliga organisationer och konsumentorganisationer. Enligt forskarna finns det mycket som tyder på att detta i stor utsträck- ning beror på diskriminering inom föreningarna. I en artikel i redogör redaktören till ovannämnda rapport vad som menas med politisk integration. En politiskt integrerad person uppfattar sig själv, och uppfattas av andra, ingå i denna politiska gemenskap på lika villkor som andra medborgare. Omvänt innebär bristande politisk integration ett socialt definierat utanförskap i förhållande till den politiska gemen- skapen. Han framhåller att föreställningen om integration via förenings- livet utgår från två olika typer av mekanismer, en kollektiv och en individuell. Den kollektiva mekanismen innebär att människor inkluderas i politiken genom att de uppfattar att föreningar driver deras gemensamma intressen. Nya rörelser i det civila samhället Den individuella mekanismen handlar om att den enskilde med- lemmen skolas in i demokratiskt beslutsfattande och engage- mang i samhällsfrågor. När det gäller "svenska" organisationslivet tycks det enligt forskarna finnas vissa möjligheter att tillägna sig de resurser som främjar politisk integration via den individuella mekanismen. Där- emot ger forskningen en mer negativ bild av det traditionella svenska föreningsväsendets förmåga att integrera invandrare via den kollektiva mekanismen. Personer med utländsk bakgrund är sämre representerade ju högre upp man kommer i organisationen. Forskarna frågar om det finns något som staten kan göra för att främja den politiska integrationen. Deras slutsats i är att de största problemen ligger i den sneda representationen och de etnifierande tendenserna inom de traditionella folkrörel- serna. Detta talar för att integrationspolitiken borde uppmärk- samma alla folkrörelser och inte bara invandrarorganisationerna. I artikeln hänvisade forskarna till att utredningen organisering (SOU 2004:59) hade föreslagit att det ska vara obliga- toriskt för alla organisationer som söker statsbidrag att redovisa sin könsfördelning samt på vilket sätt de verkar för jämställdhet. Forskarna menade att om staten vill bidra till en självreglering kunde ett motsvarande krav på rapportering i ett mångfalds- perspektiv prövas i integrationspolitiken. Detta skulle framför allt tjäna som ett stöd för alla dem som arbetar för mångfald och mot etnifiering inom folkrörelserna. Som tidigare framgått blev detta också utredarens förslag i betänkandet Integrationens svarta bok (SOU 2006:79). Utredaren avstod emellertid ifrån att ta ställning till om kravet på aktivt arbete mot diskriminering och för ökat deltagande av personer med utländsk bakgrund ska stadgas i lag eller annan föreskrift. Hur kravet ska genomförs vad gäller framtida bidrag och hur kravet ska införas i ett eventuellt framtida regelverk får enligt utredaren bestämmas när förslaget bereds på departementet. Enligt utredaren står det däremot klart att krav på stora ideella organisationer att aktivt arbeta mot diskriminering samt aktivt arbeta för ökat del- tagande av personer med utländsk bakgrund, är en nödvändighet. Nya rörelser i det civila samhället I den tidigare refererade i redovisas att skillnaderna mellan kvinnors och mäns deltagande i föreningslivet inte är särskilt stora. Det finns dock skillnader mellan könen när det gäller aktivitetsmönster: Det är något fler män som är medlemmar i någon organisation. Mäns deltagande sker oftare på högre nivå. De deltar oftare aktivt i föreningens verksamhet. De har oftare förtroendeuppdrag. Fler män talar på möten och påverkar beslut. Undersökningen visar att det finns en särskilt stark överrepresen- tation för män i åldern, 45–, när det gäller förtroendeuppdrag, aktivt deltagande och personlig agerande i föreningslivet. Studien visar också att könsuppdelningen består i föreningslivet. Kvinnor är engagerade inom omsorg, solidaritet, kultur och religion. De är överrepresenterade i humanitära organisationer, patientorganisa- tioner, föräldraföreningar, religiösa organisationer och kulturföre- ningar. Männen dominerar inom motor, idrott, hobbyföreningar, frivilliga försvarsorganisationer men också inom politiska partier, ordenssällskap och aktieföreningar. Denna bild bekräftas också av forskning som har gjorts av professorerna . Deras forskning visar att män dominerar frivilligarbetet, men att kvinnors frivilligarbete har ökat . Det betyder dock inte att frivillighetsarbetet har blivit mer jämställt. Enligt forskarna åter- finns kvinnor i högre utsträckning än män på platser med mindre makt men med desto större ansvar, exempelvis inom socialt in- riktade organisationer. De återfinns också längre ner i besluts- hierarkin. Män återfinns framförallt inom idrottsföreningar, men också inom utbildning, ledarskap, styrelseuppdrag och administration. I de socialt inriktade organisationerna ägnar sig kvinnor oftast åt penninginsamling, information och direkta hjälpinsatser. Forskarna har funnit att männen gör en mindre insats räknat och att män oftare har styrelseuppdrag än kvinnor. Utredningen om statligt stöd för kvinnors organisering anlitade konsulten för att få reflektioner kring jämställd- hetsarbete och från forskningen. menade att det är ett fåtal folkrörelser som bedriver ett aktivt jämställdhetsarbete trots Nya rörelser i det civila samhället