sou · GWB342 · 2008-04-28 00:00:00 — Om regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter på det fakultativa området kan föreskriva även annan rätts- verkan av brott vid överträdelser av föreskrifter som regeringen meddelar. Detta kallas blankettstraffstadgande. Denna typ av stad- ganden tas upp i samband med att 8 kap. 7 § RF behandlas mer utförligt nedan. Till den lagstiftning som hör hemma under 8 kap. 3 § RF räknas vidare exekutionsrätten eftersom huvuddelen av de exekutions- rättsliga reglerna innebär ingrepp i enskildas personliga eller ekono- miska förhållanden. Reglerna faller dock inte helt in under det obli- gatoriska lagområdet. Såvitt avser de regler som anger förutsätt- ningarna för verkställighet kan i vissa situationer finnas utrymme för delegation. Detta gäller på de områden där den materiella regle- ringen kan delegeras av . Visst utrymme för föreskrifter med grund i 8 kap. 13 § RF kan också förekomma (prop. 1980/81:8 s. 1061 f) men den frågan är omstridd (se , a. a. s. 84). Bestämmelsen i 8 kap. 3 § RF omfattar också skatter och betungande avgifter. Till skatteområdet hänförs inte bara direkta skattebestämmelser utan även regler om taxering och inbetalning av skatt. Inom skattelagsstiftningen är delegeringsmöjligheterna mycket små och området kan i huvudsak hänföras till det obligato- riska lagområdet. Delegation får ske endast angående anstånd med betalning av skatt (8 kap. 8 § RF) och tull på införsel av vara (8 kap. 9 § RF). Vad avser de betungande avgifterna ska de som huvudregel regleras i lagform men delegationsmöjlighet finns i 8 kap. 7 § RF och i stor utsträckning genom 8 kap. 9 § andra stycket RF varför detta ämne i huvudsak, till skillnad från skatter, kan hänföras till det fakultativa lagområdet. Med gällande reglering blir därför skill- naden mellan skatt och avgift av stor betydelse för normgivnings- maktens fördelning. Enligt förarbetena till RF kan en skatt karaktäriseras som ett tvångsbidrag till det allmänna utan direkt motprestation medan en avgift vanligen anses utgöra en ekonomisk prestation som betalas för en specificerad motprestation från det allmänna (se prop. 1973:90 s. 213). Även i vissa andra fall kan en penningprestation betraktas som avgift och inte som en skatt. Ett sådant är om avgif- ten tas ut i näringsreglerande syfte och i sin helhet tillförs närings- grenen. De betungande avgifter som omfattas av bestämmelsen i 8 kap. 3 § RF kan dessutom delas in i två kategorier, avgifter av tvångskaraktär och sanktionsavgifter. Sanktionsavgifterna intar en särställning genom att de utan att innebära en påföljd för brott ändå innebär påföljder för en otillåten handling eller underlåtenhet. Rätten att besluta sanktionsavgifter anses inte kunna delegeras med stöd av 8 kap. 9 § RF. De betungande avgifterna bör också skiljas från frivilliga avgifter vilka inte omfattas av bestämmelsen utan faller inom regeringens primärområde. Till de frivilliga avgifterna hör t.ex. vederlag som utges då staten säljer något på den öppna Inträdesavgifter till museer är ytterligare ett sådant exempel. Föreligger monopolställning kan det däremot vara fråga om en betungande avgift. Till de betungande avgifterna räknas avgifter som det inte direkt utgår någon motprestation för, förut- satt att avgiften inte egentligen är en skatt. Utgår det en motpresta- tion blir den avgörande frågan om den enskilde befinner sig i en situation där han eller hon rättsligt eller faktiskt är tvingad att betala avgiften. Vid avgränsningen mot frivilliga avgifter, som hör till regeringens kompetensområde, får en helhetsbedömning ske i varje särskilt fall. Om avgiften från enskild synpunkt framstår som en rimlig betalning för en prestation, vilken till sin beskaffenhet inte avviker från prestationer av enskilda näringsidkare och som den presterande myndigheten kan hålla inne i det enskilda fallet bör avgiften anses som frivillig. Avgifter som avviker från denna mått- stock bör betraktas som betungande. Exempel på betungande avgifter är avgifter som myndigheter tar ut i samband med myndig- hetsutövning om åtgärden riktar sig direkt till den avgiftsskyldige som t.ex. vissa ansöknings- och anmälningsavgifter samt registre- rings- och expeditionsavgifter, vilka alltså faller in under 8 kap. 3 § RF (se , a. a. s. 80). Rekvisition och annat sådant förfogande omfattas också av 8 kap. 3 § RF. I begreppet innefattas expropriation och liknande förfogande över fast egendom till förmån för det allmänna. om förfogande kan falla inom antingen det obligatoriska eller det fakultativa lagområdet beroende av bl.a. bestämmelsen i 8 kap. 7 § RF. Av 2 kap. 18 § RF framgår att ersättning vid expro- priation och annat sådant förfogande ska utgå enligt grunder som anges i lag. Till det obligatoriska lagområdet hör också bestämmelser av rättighetsinskränkande karaktär. En erinran om att det av 2 kap. RF om grundläggande fri- och rättigheter framgår att föreskrifter av visst innehåll inte får meddelas eller endast får meddelas genom lag, finns i 8 kap. 1 § RF. Här syftas främst på 2 kap. 12 § RF men ytterligare bestämmelser finns i 9, 17 och 22 §§ samma kapitel. 4.5Kommunalrättsliga föreskrifter och föreskrifter om kommunalskatt Vissa av de kommunalrättsliga grundprinciperna är reglerade direkt i grundlagen som t.ex. den kommunala självstyrelsen (1 kap. 1 § RF). I samma kapitel anges vidare att det finns primärkommuner och landstingskommuner samt att beslutanderätten i kommunerna utövas av valda församlingar (1 kap. 7 § RF). Av samma bestäm- melse framgår också att kommunerna får ta ut skatt för skötseln av sina uppgifter. Kommunalrättsliga föreskrifter ska i övrigt som huvudregel meddelas genom lag (8 kap. 5 § RF). Grunderna för ändringar i rikets indelning i kommuner samt grunderna för kom- munernas organisation och verksamhetsformer och för den kom- munala beskattningen ska enligt den bestämmelsen föreskrivas i lag. Eftersom det endast är grunderna för föreskrifter på de angivna områdena som omfattas av lagkravet kan närmare föreskrifter därom meddelas av kommunerna eller regeringen. Kommunernas möjlighet att besluta föreskrifter i frågorna är beroende av bemyn- digande i lag medan regeringen kan meddela föreskrifter med stöd av restkompetensen. Från restkompetensen undantas dock den kommunala beskattningen. Vidare ger 8 kap. 7 § RF en möjlighet för regeringen att efter delegation meddela föreskrifter för kom- munernas organisation och verksamhetsformer inom vissa områden som anges i paragrafen. Vad särskilt avser de kommunala skatterna framgår det som sagts av 8 kap. 5 § RF att grunderna för kommunalskatten ska beslutas i lag. Möjlighet till delegation av t.ex. frågor om skatt- skyldighet finns inte. Kommunernas beslutanderätt på skatteområ- det sträcker sig inte längre än till att fastställa den årliga skatte- satsen. Den kommunala beskattningsrätten är vidare begränsad till de egna medlemmarna. Detta är inte en konstitutionell utan en kommunalrättslig princip. Principen har uppmärksammats under förarbetena till införandet av s.k. trängselskatter. Även om syftet med trängselskatten skulle kunna anses rymmas inom vad som är en angelägenhet kvarstod principen om att en kommun inte har rätt att beskatta andra än sina egna medlemmar. Det var knappast rimligt eller praktiskt genomförbart att låta en kommun ta ut en sådan skatt enbart från medlemmarna i kommunen. Trängselskatten var därför tvungen att konstrueras som en skatt till staten och på grund av den konstitutionella regleringen beslutas av (se prop. 2003/04:145 s. 35 f). I sammanhanget kan också nämnas den konstitutionella regleringen av de kommunala parkeringsavgifterna. Av (N 2004:21) genomgång i betänkandet Ett enhetligt sanktionssystem för felparkering (SOU 2006:109) framgår att reglerna om de kom- munala parkeringsavgifterna tillkommit medan regerings- form fortfarande gällde och i den ordning som då föreskrevs. Ord- ningen gäller alltjämt enligt sjätte punkten i övergångsbestäm- melserna till den nya regeringsformen. Utredningen menade att en fråga som skulle komma upp om de gällande reglerna för de kom- munala parkeringsavgifterna skulle ändras var avgifternas konstitu- status. Utredningen ansåg att det var mycket möjligt att avgifterna med den nuvarande regeringsformen i konstitutionellt hänseende skulle anses vara skatter. Kommunerna skulle därför inte längre ha behörighet att föreskriva om avgifterna om lagen byttes ut. Utredningen ansåg sig mot bakgrund av bl.a. detta inte vara redo att föreslå någon lagändring (se SOU 2006:109 s. 128 f). Regleringen om kommunernas åligganden och befogenheter i övrigt, som alltså inte avser indelning, organisation, verksamhet eller beskattning, hör i sin helhet till det primära lagområdet (8 kap. 5 § RF). Någon motsvarande åtskillnad mellan grunderna för regleringen och detaljföreskrifter som den som redogjorts för ovan finns inte för dessa frågor. Däremot medger 8 kap. 7 § RF att regeringen efter bemyndigande från får ge kommunerna befogenheter och skyldigheter på de ämnesområden som anges i den paragrafen. På de områden som faller utanför 8 kap. 7 § RF kräver reglering av kommunernas åligganden och befogenheter lag- form. Det är exempelvis fallet med kommunernas uppgifter på det sociala området. Uttrycket kommunernas befogenheter i övrigt omfattar bl.a. instruktioner för den kommunala förvaltningens organisation och arbetssätt. Kompetensfördelningen mellan reger- ingen och kommunerna när det gäller möjligheten att utfärda detaljregler om kommunernas organisation och verksamhetsformer är till en viss del oklar. I förarbetena förutsätts att regeringen iakttar den återhållsamhet som den kommunala självstyrelsen kräver (prop. 1973:90 s. 306). I RF:s förarbeten förutsätts vidare att avseende dessa frågor kan delegera föreskriftsrätt direkt till kommunerna, med förbigående av regeringen, även om inte detta framgår av 8 kap. 5 § RF (a. prop. s. 305). I fråga om instruktioner för de förvaltningar som lyder under nämnderna och deras tjänstemän saknas dock i stor utsträckning lagstöd. kommunala instruktionsmakten får här ses som ett utflöde av kom- munens allmänna kompetens (se , a. a. s. 92 f). förutsätts även direkt till kommunerna kunna delegera rätt att fastställa offentligrättsliga avgifter som inte omfat- tas av 8 kap. 3 § RF (a. prop. s. 305). Kommunala avgifter med tvångskaraktär som t.ex. renhållningsavgifter omfattas av 8 kap. 3 § RF och kan inte vara de avgifter som åsyftas här. Vad som bör menas är avgifter för prestationer som kommunerna är skyldiga att tillhandahålla men den enskilde frivilligt kan ta i anspråk. Sådana avgifter skulle kunna vara avgifter för social hemhjälp eller boende i . Enligt denna tolkning skulle alltså kommunernas rätt att ta ut avgifter för dessa prestationer kräva stöd i lag (se , a. a. s. 93). Flertalet föreskrifter om domstolarna och den rättskipande verk- samheten hör till det obligatoriska lagområdet vilket framgår av 11 kap. RF. Av 11 kap. 1 § RF framgår att annan domstol än och Regeringsrätten inrättas med stöd av lag. Begräns- ningar av rätten att få mål prövade av och Reger- ingsrätten kräver också lagform (11 kap. 1 § RF). Enligt 11 kap. 3 § RF krävs lagstöd för att rättstvister mellan enskilda ska kunna avgöras av något annat organ än domstol och i 4 § samma kapitel föreskrivs lagform för domstolarnas rättskipningsuppgifter, för huvuddragen av domstolarnas organisation och för rättegången. Således faller mer detaljerade bestämmelser om domstolarnas organisation utan- för det obligatoriska lagområdet och kan beslutas om av regeringen med stöd av restkompetensen. Överlåtande av myndighetsutövning till privata rättssubjekt kräver enligt 11 kap. 6 § RF också lagform. Ytterligare bestämmelser som reglerar normgivningen på rätt- skipnings- och förvaltningsområdet finns i 11 kap. 9–12 §§ RF. 4.7Föreskrifter om och andra trossamfund Enligt 8 kap. 6 § RF ska föreskrifter om trossamfund meddelas i lag. I lag ska också föreskrivas om grunderna för som trossamfund. Vid stiftande, ändring och upphävande av sådan lag gäller vad som föreskrivs om stiftande av riksdagsordningen (8 kap. 16 § RF). 4.8Vissa föreskrifter enligt 9 och 10 kap. RF Finansmakten behandlas i 9 kap. RF. I 9 kap. 1 § RF finns en erin- ran om att rätten att besluta skatter och avgifter regleras i 8 kap. Av 9 kap. 12 § RF framgår vidare att valutapolitiken regleras genom lag. I 9 kap. 13 och 14 §§ RF föreskrivs att ledning och verksamhet samt penning- och betalningsväsendet regleras i lag. Vidare finns vissa bestämmelser i 10 kap. RF som fördelar normgivningsmakten. Av 10 kap. 9 § RF framgår att en av förut- sättningarna för att svensk väpnad styrka ska kunna sättas in i strid eller sändas till ett annat land är att detta är medgivet i lag. Även i 10 kap. 5 § fjärde stycket RF finns ett krav på lag vid överlåtelse av rättskipnings- eller förvaltningsuppgift till stat, mellanfolklig organisation eller utländsk eller internationell inrättning eller sam- fällighet. 4.9Lagstiftning inom regeringens primärområde Som framgår av 8 kap. 14 § RF innebär inte regeringens behörighet att besluta föreskrifter inom visst område ett hinder för att stifta lagar inom samma område. Att utnyttjar lag- stiftningskompetensen inom dessa områden innebär en, i varje fall tillfällig, förstoring av lagområdet. Ett problem vad gäller riks- dagens normgivning inom detta område är i vad mån delegering är möjlig till regeringen eller myndigheter i de fall utnyttjat denna möjlighet. Grundlagen ger inget direkt stöd för delegation men det är inte ovanligt att i den aktuella lagen för in någon skrivning om regeringens behörighet. Det är oftast fråga om en erinran om regeringens rätt att meddela verkställighets- föreskrifter men det kan också vara så att lämnat kvar en del för regeringen att förordna om med stöd av restkompetensen. 5 Det delegeringsbara lagområdet Inom det delegeringsbara lagområdet kan överlåta delar av sin normgivningskompetens. Delegationsmöjligheterna är i huvudsak begränsade till vissa i grundlagen angivna områden. Övriga områden som faller inom det primära lagområdet men utan- för de uppräknade tillhör därför det obligatoriska lagområdet. bemyndiganden ska som huvudregel ges i lag och rikta sig till regeringen. I samband med att bemyndigar reger- ingen att meddela föreskrifter i ett visst ämne kan också medge regeringen att i sin tur bemyndiga en myndighet under regeringen eller en kommun att meddela föreskrifter i ämnet, metoden kallas subdelegation och regleras i 8 kap. 11 § RF. Vid utformandet av regleringen för fördelning av normgivnings- makten regeringsform ville man ge uttryck för principen att normgivning inom de för medborgarna viktigaste områdena borde utövas av ensam. Principen skulle komma till uttryck genom att vissa frågor skulle omfattas av ett obligatoriskt lagområde där inte kunde avhända sig normgivnings- makt. Utöver skälet att är folkets främsta företrädare framfördes även behovet av offentlig debatt kring lagförslag, växel- verkan mellan medborgarna och deras valda ombud samt krav på stabilitet i befogenhetsfördelningen (se prop. 1973:90 s. 205). Såvitt avsåg frågan om hur det obligatoriska lagområdet skulle avgränsas angavs att detta var en tekniskt mycket komplicerad fråga. Regleringen måste för att förebygga konstitutionella tvister vara klar till sin innebörd men den fick å andra sidan inte vara så utförlig att konflikt kunde uppstå mot kravet på översiktlighet. Den reglering som fanns regeringsform ansågs inte upp- fylla de krav som kunde ställas på klarhet och lättillämplighet då gällande praxis endast ofullständigt kunde utläsas ur regleringen. Regleringen ansågs därför inte utgöra en lämplig grund för den nya fördelningen av normgivningsmakten. Däremot ville man behålla gällande praxis avseende vilka materiella frågor som skulle falla inom regeringens respektive kompetens. Det som främst var nytt i den konstruktion som valdes för angivandet av normgivningskompe- var att primära område kombinerades med relativt vida möjligheter till delegation. Kritik framfördes från remissinstanser mot den valda lösningen bl.a. på grund av att den faktiska normgivningskompetensen för respektive organ inte kom att sammanfalla med de i grundlagen angivna primärområdena. Vidare angavs att grundlagen med vald lösning brast i informativt hänseende avseende den reella maktfördelningen mellan riksdag och regering. Departementschefen delade inte den framförda upp- fattningen utan ansåg att lösningen på ett tydligt sätt gav uttryck för principen att är den främsta lagstiftaren. Vidare ansågs lösningen undvika de problem som skulle kunna uppstå om man i grundlagen försökte dra upp en skarp gräns mellan de olika organens kompetens. Genom delegation kom gränsdragningen istället delvis att ske i vanlig lag vilket kunde möjliggöra ett klart men smidigt sätt att reglera kompetensfördelningen (se a. prop. s. 205 ff.). Viss diskussion fördes under lagstiftningsarbetet om de gräns- dragningsproblem som befarades uppkomma med den föreslagna uppdelningen av och regeringens respektive norm- givningskompetens. Åsikter framfördes bl.a. om att samma möjlig- heter till delegering borde föreligga inom den civilrättsliga som den offentligrättsliga sfären. Departementschefen avvisade dock denna lösning mot bakgrund av att den skulle bryta en av de grund- läggande principerna bakom den rådande fördelningen av norm- givningsmakten mellan och regeringen. Dessutom skulle en sådan ändrad ordning få omfattande praktiska konsekvenser. Bestämmelsen om delegation föreslogs därför endast omfatta det offentligrättsliga området. De frågor som specifikt kom att ingå i delegationsbestämmelserna var avsedda att omfatta de områden som tidigare ansetts falla inom regeringens ekonomiska lag- stiftningsmakt eller som omfattats av tidigare bemyndiganden i lag (se a. prop. s. 207 f och 311 ff.). Den mest omfattande bestämmelsen om delegering finns i 8 kap. 7 § RF men även vissa andra bestämmelser i 8 kap. RF inne- håller regler om delegation. Nedan redogörs för de aktuella reg- lerna i den ordning som följer av RF. Även här kommer i huvudsak struktur för presentation av ämnet att följas. Enligt 8 kap. 7 § första stycket RF kan , inom de områden som räknas upp i bestämmelsen, ge vidare den normgivnings- kompetens som framgår av 8 kap. 3 och 5 §§ RF. Delegations- bestämmelsen omfattar inte skatt men betungande avgifter. Föl- jande ämnen räknas upp i bestämmelsen. 1.skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa, 2.utlännings vistelse i riket, 3.in- eller utförsel av varor, av pengar eller av andra tillgångar, tillverkning, kommunikationer, kreditgivning, näringsverksam- het, ransonering, återanvändning och återvinning av material, utformning av byggnader, anläggningar och bebyggelsemiljö eller tillståndsplikt i fråga om åtgärder med byggnader och anläggningar, 4.kulturmiljö, jakt, fiske, djurskydd eller natur- och miljövård, 5.trafik eller ordningen på allmän plats, 6.undervisning och utbildning, 7.förbud att röja sådant som någon har erfarit i allmän tjänst eller under utövande av tjänsteplikt, 8.skydd för personlig integritet vid behandling av person- uppgifter. Sedan RF trädde i kraft har 7 § behövt kompletteras i flera avse- enden. Tillägg till delegeringsgrunderna i p. 3 gjordes 1976 för utformning av byggnader, anläggningar och bebyggelsemiljö (SFS 1976:871) och 1979 för ransonering (SFS 1979:933). Vidare gjordes 1995 tillägg för återanvändning och återvinning av material, tillståndsplikt i fråga om åtgärder med byggnader och anläggningar samt ADB-behandling av personuppgifter (SFS 1994:1480). Tillägg till delegeringsgrunden i p. 4 gjordes 1976 för djurskydd och 2001 för kulturmiljö (SFS 1976:871 respektive SFS 2002:903). Delege- ringsgrunden i p. 8 infördes (SFS 1994:1480), punkten ändrades 1998 (SFS 1998:1435). Det område av föreskrifter som omfattas av p. 1 är vidsträckt. Endast syftena för de föreskrifter som kan meddelas med stöd av punkten 1 räknas uttryckligen upp. Exempel på bemyndiganden som omfattas av området finns i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika och i arbetsmiljölagen (1977:1160). Den valda tekniken i p. 1 innebär att bestämmelsen delvis täcker också de övriga områ- den som räknas upp i 7 §. Så kan exempelvis miljövårdsregler syfta till att skydda både människors hälsa och miljön. Vad gäller bemyndiganden till föreskrifter om utlänningars vis- telse i riket, p. 2, kan främst hänvisas till utlänningslagen (2005:716). Ämnesområdena i p. 3 kan sammanfattningsvis kallas för före- skrifter om ekonomisk verksamhet. Bestämmelsen har stor räck- vidd och många bemyndiganden har sin grund i den. Bemyn- diganden avseende in- eller utförsel av pengar eller av andra till- gångar finns t.ex. i lagen (1992:1602) om valuta- och kredit- reglering. Vad avser p. 4 kan som exempel på bemyndiganden näm- nas djurskyddslagen (1988:534) och vad gäller p. 5 lagen (1975:88) med bemyndiganden att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. När det gäller p. 6 om undervisning och utbildning faller en stor del av detta område redan under reger- ingens restkompetens eftersom det kan vara fråga om offentlig- rättsliga föreskrifter av gynnande karaktär. Detta gäller emellertid inte om det är fråga om att ge kommunerna befogenheter eller skyldigheter (8 kap. 5 § RF). 7 kan regeringen bemyndigas att föreskriva tystnads- plikt för offentliga funktionärer. Föreskrifter om tystnadsplikt för andra personalkategorier kräver alltid lagform (se 2 kap. 1 § och 12 § första stycket RF). 8 omfattas även föreskrifter om behandling av personuppgifter av det delegeringsbara området. Under förarbetena till personuppgiftslagen (1998:204) diskuterades huruvida bestämmelsen i 2 kap. 3 § andra stycket RF, som föreskriver att den personliga integriteten vid databehandling av personuppgifter ska skyddas genom lag, medger delegation av normgivning (se prop. 1997/98:44 s. 58 f.). Det konstaterades där- vid att 2 kap. 3 § andra stycket RF inte hindrade bemyndiganden som medgav att lagreglerna konkretiserades genom föreskrifter på lägre nivå. Som tidigare redovisats ger bestämmelsen i 8 kap. 7 § RF också regeringen möjlighet att straffsanktionera bestämmelser som den utfärdar med stöd av ett givet bemyndigande. Rätten att föreskriva sanktioner med stöd av ett sådant bemyndigande innefattar inte annan rättsverkan än böter. kan dock i den lag som innehåller bemyndigandet föreskriva svårare straff än böter för överträdelse av en föreskrift som regeringen meddelar med stöd av bemyndigandet, s.k. blankettstraffbud. kan enligt 8 kap. 8 § RF genom bemyndigande i lag delegera till regeringen att meddela föreskrifter om anstånd med att fullgöra förpliktelser. Bestämmelsen avser ämnesområden som omfattas av 2, 3 och 5 §§ samma kapitel. 5.4Importtullar och avgifter av tvångskaraktär Regeringen kan trots vad som föreskrivs i 8 kap. 3 § RF efter bemyndigande i lag genom förordning meddela föreskrifter om tull på införsel av vara (8 kap. 9 § första stycket RF). Denna bestäm- melse saknar efter det att gått med i EU i huvudsak prak- tisk betydelse eftersom tullar inte längre regleras på nationell nivå. Viss nationell lagstiftning har dock varit aktuell även varvid behovet av delegationsbestämmelser diskuterats. Som nedan redogörs för har emellertid inte 8 kap. 9 § första stycket RF tillämpats. Under förarbetena till ny tullag (2000:1281) behandlade reger- ingen och Lagrådet föreslagna delegationsbestämmelser relativt utförligt. Lagrådet konstaterade att RF som huvudregel inte med- ger delegation av föreskriftsrätt på skatteområdet till regeringen, men att det i 8 kap. 9 § första stycket RF finns ett undantag beträf- fande importtullar. Enligt Lagrådet borde det kunna antas att de grundläggande förfarandereglerna på tullområdet numera i huvud- sak ges i EG:s rättsakter. Lagrådet konstaterade vidare att de för- faranderegler som inte tillhör det obligatoriska lagområdet kan beslutas av regeringen inom ramen för restkompetensen.