sou · GVB396 · 2008-01-01 00:00:00 — I de fall i lag eller i annan form har lämnat ett bemyndigande för ett avgifts- uttag bör det således kunna förutsättas vara fråga om en belastande avgift och inte en skatt. Likaså bör man normalt kunna utgå ifrån att i de fall inte lämnat något bemyndigande till reger- ingen att meddela föreskrifter om en pålaga utan i lagen angett i vart fall grunderna för uttaget, har ansett att det är fråga om en skatt. Undantag finns dock t.ex. Statens biografbyrås avgif- ter för granskning av filmer och videogram (nr 432). Dessa torde vara att se som belastande avgifter. Eftersom det är fråga om en yttrandefrihetsbegränsning medför dock regleringen i 2 kap. och 8 kap. 1 § regeringsformen (RF) att bestämmelsen måste ges i lag. Som ytterligare undantag kan nämnas avgifter för kopia och av- skrift av allmän handling hos , ombuds- män och och expeditionsavgift hos Riks- dagens ombudsmän (nr 446 och 447). Förklaringen till att dessa avgifter regleras i lag är att de avser myndigheter. ESV:s kartläggning innehåller också exempel på pålagor som ligger utanför området för belastande avgifter. Några av dessa kommente- ras i avsnitt 5.4. Ännu ett exempel utgör miljöavgiften på utsläpp av kväveoxider vid energiproduktion (nr 469). ESV:s kartläggning visar att de belastande avgifterna kan delas in i några huvudkategorier (se avsnitt 5.3.1–5.3.4). Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? Ansökningsavgift i tillståndsärenden tas ut för prövning av en ansökan (prop. 1989/90:138 s. 13). Expeditionsavgifter tas däremot endast ut för meddelade tillstånd. Om prövningen av en ansökan leder till ett beslut om avslag utgår således inte någon expeditions- avgift (a. prop. s. 12 f.). Med tillståndsärenden förstås ärenden om tillstånd, godkännanden, dispenser eller andra särskilda rättigheter som meddelas av annan statlig myndighet än domstol (a. prop. s. 3). Genom den reform som den anförda propositionen ledde till tas avgifter för tillståndsärenden ut som ansökningsavgifter i stället för som expeditionsavgifter. Den motprestation som det allmänna tillhandahåller är prövningen av ansökan. Avgifterna i denna kategori är inbördes mycket olika och tas ut i vitt skilda ärenden som i sig kan sägas innebära olika grad av ingrepp för den enskilde. har i generella bemyndiganden i annan form än lag överlåtit åt regeringen att meddela föreskrifter om ansöknings- och expeditionsavgifter, dels för domstolar och inskrivningsmyndig- heter, dels för statliga förvaltningsmyndigheter (se vidare avsnitt 7.3.2 och 7.3.3). Utöver dessa generella bemyndiganden avseende ansöknings- och expeditionsavgifter förekommer även bemyndiganden avse- ende ansökningsavgifter i olika lagar. Som exempel på sådana kan nämnas bemyndigandena i 6 § fastighetsmäklarlagen (1995:400) (nr 172) och 30 § lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning (nr 107). Anmälnings- och registreringsavgifter leder i normalfallet också till ett tillstånd eller godkännande av registrering och hör således också till denna kategori. Lagrådet har i flera fall uttalat att avgifter i samband med pröv- ning av en ansökan som betalas av den som ansökan avser uppfyller avgiftskriterierna. Lagrådet har dock i regel inte haft anledning att uttala sig om gränsen mellan belastande och frivilliga avgifter, utan endast gränsen mellan skatt och avgift. Ansökningsavgifter som betalas för prövning av en ansökan om dispens omfattas, som nämnts ovan, av denna kategori och kallas ofta dispensavgifter. Sådana dispensavgifter ska hållas isär från de s.k. dispensavgifter som ESV berör i inledningen till kartläggningen (s. 7). ESV anger där att dispensavgifter erläggs när tillstånd medgi- Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? vits att överträda en viss bestämmelse och att syftet med avgiften är att göra en överträdelse ekonomiskt olönsam, men att ESV inte har funnit någon sådan avgift. En möjlighet att ta ut dispensavgifter av det slag ESV åsyftar fanns i 10 § i den numera upphävda bilavgas- lagen (1986:1386). Vid beräkningen av dispensavgiften skulle iakttas att avgiften borde utjämna de ekonomiska fördelarna för den avgiftsskyldige av att fordonet inte uppfyllde uppställda krav. En bestämmelse av motsvarande innebörd fanns också i 19 § i den numera upphävda lagen (1985:426) om kemiska produkter som har ersatts av . I förarbetena till uttalade regeringen att starka skäl talade för att införa en dispensavgift, men den gjorde bedömningen att en sådan förpliktelse inte kunde anses utgöra en avgift i dess sedvanliga betydelse. Med hänsyn till att rättsläget inte var helt klart borde inte dispensavgiften regleras genom delegering till regeringen (prop. 1997/98:45 s. 516 f.). Tillsyns- och kontrollavgifter betalas till det allmänna av företag i en viss bransch eller av andra enskilda med viss verksamhet. Avgif- terna används till finansiering av tillsynen över branschen eller verksamheten. Det finns två typer av tillsyns- och kontrollavgifter. Vissa till- syns- och kontrollavgifter tas ut generellt av företag som bedriver viss verksamhet utan att det enskilda företaget har varit föremål för tillsyns- eller kontrollåtgärd, t.ex. avgif- terna till (nr 34, 38–57 och 59). Andra tillsyns- och kontrollavgifter tas ut endast av dem som varit föremål för tillsyns- eller kontrollåtgärd. I tidigare lagstiftning godtogs båda avgiftskonstruktionerna. Som angetts (se avsnitt 2.7) har bedömningen av tillsyns- och kontrollavgifter skärpts i senare lagstiftningspraxis. Lagrådet har i ett par fall uttalat att tillsyns- och kontrollavgifter inte avgiftsvägen får tas ut generellt av alla dem som bedriver den avsedda verksam- heten utan endast av dem vars verksamhet prövas eller är föremål för tillsynsåtgärd (prop. 1993/94:198 och prop. 1997/98:64). Med detta synsätt föreligger en motprestation – om än något konstrue- rad – i form av en konkret tillsyns- eller kontrollåtgärd. Om en sådan avgift tas ut av någon som inte har varit föremål för kontroll- eller tillsynsåtgärd föreligger inte ens någon sådan motprestation. Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? Det är endast kollektivet som erhåller motprestationen (jfr utta- landet i prop. 1906:21 s. 27). anser att det principiella kravet på en avgift i statsrättslig mening inte är uppfyllt beträffande de kollektiva till- syns- och kontrollavgifterna, utan att dessa avgifter i verkligheten utgör skatter. Medlen tillförs inte heller näringsgrenen som vid prisregleringsavgifter1. En viss stabilitet har uppnåtts i praxis. får det anses klart att tillsyns- och kontrollavgifter som endast tas ut av dem vars verksamhet prövas eller är föremål för tillsynsåtgärd är att bedöma som belastande avgifter och inte som skatt. När det gäller att bedöma om tillsyns- och kontrollavgifter kan anses vara belastande avgifter och inte skatt är det således avgörande hur avgiften är kon- struerad. Avgifter för statens tillsyn och kontroll finns inom vitt skilda områden. Som exempel på tillsyns- och kontrollavgifter kan näm- nas tillsynsavgifter enligt lotterilagen (1994:1000) (nr 69), tillsyns- avgifter enligt alkohollagen (1994:1738) (nr 411), avgift för foder- kontroll (nr 186), avgift för kvalitetskontroll av färska frukter och grönsaker (nr 179), tillsyns- och kontrollavgift enligt strålskydds- lagen (1998:220) (nr 298) och avgift för tillsyn över fastighets- mäklare (nr 171). Som nämnts tidigare (avsnitt 2.6, se även avsnitt 4.6) kan också betalningar till företag och organisationer som enligt 11 kap. 6 § RF fått myndighetsuppgifter, s.k. enskilda organ, utgöra avgifter. Som exempel på en tillsyns- och kontrollavgift som betalas till ett enskilt organ kan betalning till Aktiebolaget för obligatorisk kontrollbesiktning (nr 460) nämnas2. Detsamma gäller de ytterligare två avgifter för kontrollbesiktning som uppta- gits i kartläggningen (nr 461 och 462). 5.3.3Avgifter för kopior, bevis och registerutdrag Avgifter för kopior, bevis och registerutdrag betalas av en enskild som begär att få ut en viss efterfrågad handling. Den motprestation som det allmänna tillhandahåller är den efterfrågade handlingen. Ett registerutdrag kännetecknas av att det har officiell prägel och i olika sammanhang tillerkänns viss rättsverkan. Det är normalt för- 1Westerberg, Skatter och avgifter, FT 1982 s. 13 f. och 18 2Holmberg, Stjernquist, s. 339 och , s. 3 f. Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? sett med ett intyg om riktigheten av de uppgifter utdraget innehål- ler (prop. 1989/90:138 s. 9). Det som sägs om registerutdrag gäller även bevis eller annat som utfärdas av myndighet efter begäran (a. prop. s. 3). Registerutdrag förutsätter inte någon egentlig prövning. Myndighetens uppgift är i princip endast att tillhandahålla den begärda handlingen. Detsamma gäller expeditioner av kopior (a. prop. s. 3). Bestämmelserna om avgifter för kopior kan sägas reglera vad det kostar allmänheten att utnyttja sin grundlagsenliga rätt att få avskrift eller kopia av en offentlig allmän handling sådan denna bestäms enligt 2 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen. Det ligger nära tillhands att uppfatta det allmännas motpresta- tion i dessa fall som frivilligt efterfrågad. Å andra sidan kan den enskilde i vissa sammanhang vara beroende av att få tillgång till all- männa handlingar, t.ex. i de fall det krävs att ett registerutdrag av visst slag ska bifogas en ansökan. Det skulle då kunna anses före- ligga ett rättsligt tvång att efterfråga prestationen från det all- männa, eftersom den handlingen inte kan fås från annat håll och den är en förutsättning för att en ansökan ska bifallas. Avgifter för kopior, bevis och registerutdrag omfattas av det generella avgiftsbemyndigandet för ansöknings- och expeditions- avgifter (se närmare avsnitt 5.3.1 och 7.3.3). Inom det vida bemyn- digandet ryms även vissa avgifter som mot bakgrund av det nu sagda torde vara att bedöma som frivilliga. Det kan nämnas att har berört frågan om avgifter för kopior ska anses tas ut i myndighetsutövning eller i yrkesmässig verksamhet enligt mervärdesskattelagen (1994:200). Detta är i och för sig en annan gränsdragning än den mellan belastande och frivil- liga avgifter, men de rättsliga övervägandena som ska göras torde i praktiken sammanfalla. Avgifter för kopior och avskrifter samt bevis och registerutdrag enligt 15 § avgiftsförordningen kan i vissa fall ha sådant samband med myn- dighetsutövning att tillhandahållandet inte är att anse som yrkesmäs- sigt enligt mervärdesskattelagen, medan det i andra fall inte föreligger sådant samband. Handläggningen av dessa ärenden sker emellertid oftast under expeditionsmässiga förhållanden, som gör att det i prakti- ken inte är möjligt att i det enskilda fallet utreda de omständigheter som bör läggas till grund för den skatterättsliga bedömningen. Med hänsyn härtill anser att alla tillhandahållanden som ska avgiftsbeläggas enligt 15 § AvgF bör kunna anses ingå som led i den myndighetsutövning som ursprungligen har legat till grund för den Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? Mervärdesskatt bör i enlighet härmed inte på- föras i något fall3. Till kategorin näringsreglerande avgifter räknas penningprestatio- ner som tas ut i näringsreglerande syfte och som i sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga4. Kännetecknande för dessa avgifter är att den enskilde inte erhåller någon direkt motprestation men att de ändå inte anses utgöra skatt. De prisregleringsavgifter inom jordbruket och fisket som i förarbetena till RF nämndes som enda exempel på denna kategori är avskaffade. Clearing- och prisutjämningsavgifter (nr 454) enligt 8, 9 och 11 §§ andra stycket ransoneringslagen (1978:268) anges i litteraturen som exempel på denna grupp5. Det har dock också ansetts att de egentligen utgör skatt6. Till denna kategori torde även insättningsgarantin (nr 62) kunna hänföras. Den har tillkommit i syfte att stärka konsumentskyddet för allmänhetens insättningar i bank och komplettera den övriga skyddsreglering som omger bankerna (prop. 1995/96:60 s. 1) och inte i de avgiftsskyldigas intresse. Den skiljer sig därmed från kreditgarantierna och utställningsgarantierna (se avsnitt 5.4.6). Garantisystemet för insättningsgarantin bekostas av de banker som omfattas av systemet. Statens garantiåtagande kan sägas utgöra ett slags motprestation. Till denna kategori torde även miljöavgiften på utsläpp av kväve- oxider vid energiproduktion (nr 569) (se avsnitt 2.3.2) och vissa avgifter till fonder vara att hänföra. I avsnitt 5.4.1. för jag ett reso- nemang kring avgifter till några fonder. 3Skatteverket, Handledning för mervärdesskatt 2007, s. 172 4Holmberg, Stjernquist, s. 338 5Holmberg, Stjernquist, s. 338 f. och s. 15 Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? 5.4Kommentarer till några av de i kartläggningen upptagna avgifterna Kartläggningen omfattar sammanlagt 483 olika avgifter. Det har självfallet inte varit möjligt för utredningen att göra någon närmare analys av samtliga avgifter. I avsnitt 5.4.1–5.4.12 kommenteras ett antal avgifter som särskilt uppmärksammats. 5.4.1Avgifter till statliga fonder Avgifter till statliga fonder tas ut för att säkerställa att det finns medel för vissa åtgärder inom ett visst område. I de fall fonden bekostar åtgärder som annars hade ålegat de avgiftsskyldiga skulle dessa åtgärder kunna sägas utgöra en motprestation för erlagda avgifter. Detta torde gälla även om åtgärderna faktiskt inte åligger de avgiftsskyldiga, men hade kunnat göra det om inte fonden fanns. Som ett alternativ till fonden hade de avgiftsskyldiga kunnat åläg- gas att själva sköta och finansiera de aktuella åtgärderna alternativt betala skadestånd. Detta talar för att pålagorna ska anses utgöra avgifter. Avgifter till statliga fonder ligger dock i flera fall skatterna nära. Under förutsättning att avgiftsintäkterna i sin helhet, exklusive administrationskostnader, tillförs den aktuella näringsgrenen skulle avgifter till statliga fonder, t.ex. Kärnavfallsfonden, enligt ESV kunna utgöra avgifter i RF:s bemärkelse och då närmast ses som en näringsreglerande avgift. Om det däremot inte utgår någon direkt motprestation till den enskilde eller branschkollektivet anser ESV att dessa pålagor inte torde kunna betraktas som avgifter7. Kärnavfallsfonden (nr 463) I förarbetena till den numera upphävda lagen (1981:669) om finan- siering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (prop. 1980/81:90 s. 609 f.) anges några av de grundläggande principerna för lagstiftningen på kärnenergiområdet. Dessa innebär dels att kostnaderna för hanteringen av använt kärnbränsle och kärnavfall ska täckas av intäkterna från den produktion av energi som gett upphov till dem, dels att den som bedriver en verksamhet där 7 ESV 2004:17, s. 23 Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? radioaktiva restprodukter uppkommer också ska svara för att dessa restprodukter tas om hand på ett säkert sätt. En tredje grund- läggande princip är att staten har ett övergripande och långsiktigt ansvar för det radioaktiva avfallet. Enligt den upphävda lagen skulle reaktorinnehavaren , så länge reaktorn var i drift, betala en avgift för att finansiera omhän- dertagandet av använt kärnbränsle och annat radioaktivt avfall. Med omhändertagande avsågs enligt lagen en säker hantering och slut- förvaring av i reaktorn använt kärnbränsle och radioaktivt avfall som härrörde från reaktorn efter det att kärnbränslet eller kärnav- fallet förts bort från anläggningen, en säker avveckling och rivning av reaktoranläggningen samt den forsknings- och utvecklingsverk- samhet som behövs för att fullgöra detta. Avgiften skulle också täcka de kostnader som staten i dessa avseenden hade enligt den aktuella lagen och kärntekniklagen, t.ex. tillsyn och sådan forsk- ning som behövs för att komplettera reaktorinnehavarnas forsk- nings- och utvecklingsverksamhet. Medlen skulle vara placerade på ett räntebärande konto i (prop. 1995/96:83 s. 13 f.). Avgiften fastställdes av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde (5 § andra stycket). Pålagans närmare karaktär diskuterades inte i förarbetena till lagen. Lagrådet berörde inte heller om bemyndigandet till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde var ett reellt bemyndi- gande eller ett kvasibemyndigande i sitt yttrande (prop. 1980/81:90 s. 637 ff.). Genom lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (fortsättningsvis finansie- ringslag) upphävdes lagen (1981:669) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. Förändringen innebar en redaktionell omarbetning av lagen. Vissa bestämmelser utan direkt samband med finansieringsfrågorna överfördes till lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Lagrådet lämnade förslaget utan erin- ran (prop. 1992/93:98 s. 106). Genom en lagändring (lagen [1995:1544] om ändring i lagen [1992:1538] om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m.) infördes en bestämmelse som innebar att avgiftsmedlen skulle överföras till en särskild fond, benämnd Kärn- avfallsfonden. Därmed slopades kravet på inlåning i . Om det återstår fondmedel sedan det använda bränslet och kärn- avfallet placerats i slutförvar och reaktoranläggningen har avveck- lats och rivits har reaktorinnehavarna rätt till återbetalning av de Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? resterande fondmedlen (8 a §). Lagändringen innebar också att även reaktorinnehavarnas, statens och kommunernas kostnader för information till allmänheten i frågor som rör hantering och slut- förvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall liksom kostnaderna för Kärnavfallsfondens förvaltning också ska finansieras genom avgiftsmedel (4 § fjärde och femte punkterna i deras nuvarande lydelse). Genom lagändringen utvidgades även reaktorinnehavarnas skyldighet att betala avgifter med en skyldighet att ställa säkerhet för kostnaderna (2 a §). Regeringens möjlighet att fastställa avgif- tens storlek berördes inte i propositionen. Lagrådet lämnade för- slaget utan erinran (prop. 1995/96:83 s. 78). Genom en lagändring 2004 (lagen [2004:598] om ändring i lagen [1992:1537] om finansiering av framtida utgifter för använt kärn- bränsle m.m.) utvidgades avgiftsändamålen ytterligare. Utöver tidi- gare angivna kostnader ska avgifterna nu även täcka kostnader för stöd till ideella föreningar för insatser i samband med frågor om lokalisering av anläggningar för hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle i den utsträckning och på de villkor som reger- ingen bestämmer (4 § sjätte punkten). I propositionen uttalade regeringen att processen för att finna en lämplig plats för slutförva- ret beräknas pågå och att slutförvaret ska klara av en lagring . Den demokratiska beslutprocessen ställer därför ovanligt höga krav på allmänhetens förtroende för politiska beslutsfattare, verksamhetsutövare och tillsynsmyndig- heter. Regeringen ansåg att de avgiftsmedel som reaktorinneha- varna betalar till Kärnavfallsfonden – – borde få användas för stöd till vissa ideella föreningar. kunde Kärnavfallsfondens medel, via kom- munerna, användas för stöd till lokala organisationer. Fondens me- del borde också kunna komma de nationella organisationerna till godo. Stödet skulle endast få användas för deltagande i sådant ut- ökat samråd som föreskrivs i 6 kap. 5 § . Det föreslagna ekonomiska stödet till vissa ideella föreningar borde enligt reger- ingen totalt vara högst (prop. 2003/04:116 s. 54, 56, 57 och 62). Lagrådets yttrande inhämtades inte över den aktuella lagändringen. I en motion (mot. 2003/04:MJ48) yrkades avslag på förslaget eftersom det möjliggjorde användning av fondmedlen som ett in- direkt organisationsstöd. Detta medförde, enligt motionen, att vad som hade varit en avgift skulle bli en skatt. I utskottets be- tänkande diskuteras inte gränsdragningen mellan skatt och avgift Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? och hur den eventuellt påverkades av lagförslaget. Utskottet anslöt sig till regeringens bedömning och avstyrkte motionen. har därefter antagit lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verk- samhet (fortsättningsvis finansieringslag) som ersätter finansieringslag (prop. 2005/06:183). Såvitt gäller be- stämmelserna om fastställande av avgift och säkerheter samt skyl- dighet att lämna uppgifter trädde lagen i kraft . I övrigt träder den i kraft . Lagen fastställer huvud- principerna för regleringen på området och innehåller bemyndi- ganden för regeringen eller de myndigheter som regeringen be- stämmer att meddela närmare materiella föreskrifter. Kärnavfalls- avgift ska betalas av alla som har tillstånd till kärnteknisk verksam- het som ger – eller har givit – upphov till restprodukter. De kost- nader som enligt 4 § omfattas av avgiftsskyldigheten är i huvudsak desamma som enligt finansieringslag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om kärnavfallsavgifternas storlek och betalning. I motsats till vad som gäller enligt finansieringslag innehåller den nya lagen inte några bestämmelser om hur avgifternas storlek ska beräknas. Av- giftsmedlen förvaltas i en fond, om vilken regeringen meddelar föreskrifter. Avgiftsmedel som inte behövs för den finansiering som lagen reglerar ska efter beslut av regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer återbetalas till tillståndshavaren eller till den som har fullgjort dennes förpliktelser. I sitt yttrande diskuterade Lagrådet framför allt lagstiftnings- tekniken med omfattande normgivningsdelegation men berörde på en punkt även gränsdragningen skatt – avgift. Lagrådet ifrågasatte om bestämmelsen om avgift till ideella föreningar var förenlig med lagens syfte som det angavs i 1 §. Lagrådet konstaterade att behovet av understöd till ideella förningar normalt tillgodoses genom skattemedel och inte genom avgifter avsedda för att täcka specifika kostnader i samband med industriell eller kommersiell verksamhet. Lagrådet förordade därför att denna punkt i 4 § utgick. Möjligheterna att använda avgiftsmedel för information till all- mänheten och visst stöd till ideella organisationer borde, enligt regeringen, inte ändras utan den pågående försöksperioden skulle fullföljas och utvärderas. Regeringen delade inte Lagrådets uppfatt- ning att det kunde ifrågasättas om stödet var förenligt med lagens syfte då en allsidig belysning av frågorna om kärnavfallets slutför- ingår i en reaktorinnehavares skyldigheter vad gäller utveck- Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? lingsverksamhet enligt 11 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verk- samhet. Under riksdagsbehandlingen begärdes i en motion (mot. 2005/06:MJ23) ett nytt förslag om finansiering av kärnavfallets slutförvaring med inriktning dels att skulle besluta i avgiftsfrågan eftersom medlen var insamlade med lagstöd, dels att det inte borde finnas någon möjlighet att använda avgiftsmedlen för att ge stöd till ideella organisationer. Också i en annan motion (mot. 2005/06:MJ23) yrkades avslag på propositionen i huvudsak samt anfördes att pengar till ideella organisationers verksamhet inte skulle betalas ur Kärnavfallsfonden och att Lagrådets kritik i denna del borde beaktas. Utskottet anslöt sig dock till regeringens bedömning och av- styrkte således motionerna i dessa delar. beslutade anta lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (bet. 2005/06:MJU:24, rskr. 2005/06:287). Avgiften till Kärnavfallsfonden redovisas i årsredovisningen för staten inte som en offentligrättslig avgift utan under . Av 5 § andra stycket lagen (1981:669) om finansiering av fram- tida utgifter för använt kärnbränsle m.m. framgick att avgiftens storlek skulle fastställas för nästföljande kalenderår av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde. Motsva- rande bestämmelse finansieringslag hade samma lydelse. De kostnader som skulle respektive ska täckas av avgifterna fram- går redan av dessa lagar.