sou · GWB3100 · 2008-11-17 00:00:00 — 8.1Frågor som prövas av allmän domstol, åklagare eller polis Ändamålet med näringsförbud är främst att få personer som i näringsverksamhet åsidosätter sina åligganden att upphöra med detta. Åligganden i näringsverksamhet kan åsidosättas på många olika sätt. Ett sätt är att begå brott i näringsverksamheten, ett annat att försumma att betala verksamhetens skatter och avgifter. Åsido- sättandet kan också bestå i ett beteende som är klandervärt exempelvis därför att beteendet strider mot lag eller strider mot god affärsmoral (, Brotten i näringsverk- samhet, 2004 s. 329). Rättsverkningar och andra följder av brott I lagen (1986:436) om näringsförbud anges förutsättningarna för att näringsförbud ska kunna meddelas någon. Enligt 1 § ska näringsförbud meddelas näringsidkare när denne grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamhet och därvid gjort sig skyldig till brott som inte är ringa. Näringsförbud får också meddelas näringsidkare som grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamhet och därvid i avsevärd omfattning underlåtit att betala skatt, tull eller avgift som omfattas av lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter (1 a §). Närings- förbud får också meddelas den som försatts i konkurs och då var näringsidkare, om han förfarit grovt otillbörligt mot sina borge- närer eller på annat sätt grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamheten (2 §). Näringsförbud får bara meddelas om det är påkallat från allmän synpunkt. Härvid ska enligt 3 § särskilt beaktas om åsidosättandet varit systematiskt, syftat till betydande , medfört eller varit ägnat att medföra betydande skada eller om vederbörande tidigare dömts för brott i näringsverksamhet. Har näringsidkaren i närings- verksamheten gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse , ska näringsförbud anses påkallat från allmän synpunkt, om inte särskilda skäl talar mot det. En helhetsbedömning ska göras. Om den brottslighet som har begåtts inte är av sådan art att den diskvalificerar den dömde som näringsidkare är inte åtgärden påkallad från allmän synpunkt. Det är främst personer som ägnat sig åt systematiska förfaranden som ska meddelas näringsförbud. Vid prövningen ska hänsyn tas till om det funnits andra möjligheter att få vederbörande att ta rättelse. Näringsförbud bör normalt inte tillgripas förrän andra möjligheter att få vederbörande att ta rättelse framstår som mer eller mindre uttömda, såvida inte allmänpreventiva skäl talar i motsatt riktning (, Brotten i näringsverksamhet, 2004, s. 338). För att näringsförbud ska kunna meddelas någon på grund av brott krävs att denne gjort sig skyldig till ett sådant brott som innefattar ett åsidosättande. Vederbörande måste alltså vara dömd för brottet. Däremot krävs inte att domen har vunnit laga kraft. Det vanligaste är att frågan om näringsförbud prövas i samma mål som det straffrättsliga ansvaret. Rättsverkningar och andra följder av brott Näringsförbud kan åläggas såväl enskilda näringsidkare som företrädare för vissa juridiska personer. I lagens 4 § anges vilka företrädare som avses. Det är bl.a. komplementärer i kommandit- bolag, bolagsmän i andra handelsbolag, ledamöter och suppleanter i styrelsen i aktiebolag och ekonomiska föreningar samt verk- ställande direktörer och vice verkställande direktörer i sådana bolag och föreningar m.fl. Näringsförbud kan också åläggas den som i annan egenskap faktiskt har utövat ledning av en verksamhet eller utåt framstått som ansvarig för enskild näringsverksamhet. Enligt 6 § får den som är underkastad näringsförbud inte 2.vara bolagsman i ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller komplementär i ett kommanditbolag eller medlem i en europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i , 3.vara stiftare av ett aktiebolag, en sparbank eller ett försäk- ringsbolag, 4.vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, ett handelsbolag, och vissa andra juridiska personer, 5.vara verkställande direktör eller vice verkställande direktör i en sådan juridisk person, 6.vara firmatecknare eller i annan egenskap vara ställföreträdare för en sådan juridisk person, 7.faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet eller av en sådan juridisk person som är bokföringspliktig även om den inte driver näring, 8.äga så många aktier i ett aktiebolag, ett försäkringsaktiebolag eller ett europabolag med säte i att hans andel av röste- talet för samtliga aktier i bolaget överstiger , eller 9.inneha fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes näringsverksamhet eller en juridisk person som anges i 4. Näringsförbud ska meddelas för , lägst och högst (5 § ). Rättsverkningar och andra följder av brott Tillfälligt näringsförbud, dvs. ett förbud som gäller utan att domen på förbud har vunnit laga kraft, får meddelas bara om det är uppenbart att grund för näringsförbud föreligger (10 §). Ett tillfälligt näringsförbud gäller , om inte annat för- ordnas. Talan om näringsförbud i samband med brott förs i tingsrätt av allmän åklagare. För sådan talan gäller vad som i allmänhet är föreskrivet om mål som gäller allmänt åtal för brott där straffet är fängelse i högst . I de fall som avses i 1 a och 2 §§ får åklagare ansöka om närings- förbud utan att detta sker i ett brottmål. I sådana fall kan dock åklagaren överlåta sin talerätt till . Sådana ärenden handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. En fråga om tillfälligt näringsförbud tas upp på yrkande av åkla- garen. Om åklagaren har avstått från att yrka förbud får yrkande om tillfälligt näringsförbud i stället framställas av Kronofogde- myndigheten. Om rätten meddelar ett tillfälligt näringsförbud innan talan om näringsförbud har väckts eller ansökan kommit in till rätten, ska den sätta ut inom vilken sådan talan ska väckas eller ansökan lämnas in. Tiden får inte bestämmas längre än vad som bedöms nödvändigt. Rätten får medge förlängning av tiden (13 §). ska enligt 23 § föra register över näringsförbud och tillfälliga näringsförbud. Närmare bestämmelser om detta finns i förordningen (1986:441) om underrättelser angående näringsför- bud m.m. De allmänna domstolarna ska till näringsförbudsregistret och till sända uppgifter om domar och beslut i vilka rätten har meddelat näringsförbud eller tillfälligt näringsför- bud, ändrat eller upphävt näringsförbud eller tillfälligt näringsför- bud m.m. Uppgift om domar och beslut ska lämnas till registret så snart avgörandet har vunnit laga kraft. Rättsverkningar och andra följder av brott innehåller vissa identitetsuppgifter av- seende den som meddelats näringsförbud, huruvida näringsför- budet är tillfälligt, den tid förbudet avser, huruvida näringsförbudet ändrats eller upphävts, meddelad dispens och föreskrifter i sam- band med dispensen samt om dispensen återkallats, meddelad tid för avveckling av näringsverksamhet, vilken domstol som meddelat beslutet om näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud samt mål- nummer. Uppgifter om näringsförbud och tillfälligt sådant ska avlägsnas ur näringsförbudsregistret efter det att tiden för näringsförbud har löpt ut eller uppgift har kommit in om att förbudet av annat skäl har upphört att gälla. 8.1.2Utvisning på grund av brott Förutsättningar för utvisning på grund av brott Enligt utlänningslagen (2005:716) får en utlänning utvisas ur riket om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. En utlänning får också utvisas om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till annan påföljd. En utlänning får utvisas endast om han eller hon dömts till svårare påföljd än böter och om gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller om brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar (8 §). När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas ska den ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Domstolen ska särskilt beakta bl.a. utlänningens levnadsomständig- heter, om utlänningen har barn i , utlänningens övriga familjeförhållanden och hur länge utlänningen vistats i (11 §). En utlänning som är flykting och som behöver en i får utvisas endast om han eller hon har begått ett synner- ligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna här. En utlänning som vistats i med permanent uppehållstillstånd sedan minst Rättsverkningar och andra följder av brott när åtal väckts eller då varit bosatt i , får utvisas endast när det finns synnerliga skäl. Domen eller beslutet om utvisning ska innehålla ett förbud för utlänningen att återvända till . I undantagsfall kan utvisning beslutas utan tidsbegränsning. Utvisning på grund av brott beslutas av den domstol som hand- lägger brottmålet (9 §). Frågan om utvisning ska prövas av dom- stolen oberoende av om åklagaren har framställt yrkande om utvis- ning eller inte. En allmän domstol som har meddelat en dom eller ett beslut om utvisning ska inom sända beslutet eller domen till Migra- tionsverket och den polismyndighet där utlänningen är bosatt eller huvudsakligen vistas. Även andra myndigheter ska underrättas i vissa särskilt angivna fall (7 kap. 11 § utlänningsförordningen [2006:97]). Uppgift om att någon har utvisats på grund av brott ska finnas i belastningsregistret (2 § förordningen [1999:1134] om belastnings- register). I belastningsregistret ska också i förekommande fall finnas uppgift om att ett beslut om utvisning har verkställts, att inhibition av utvisningsbeslutet har skett enligt 12 kap. 11 och 12 §§ utlänningslagen och att regeringen beslutat att upphäva ett utvisningsbeslut enligt 8 kap. 14 § utlänningslagen. Den som döms för ett eller flera brott ska enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond betala en avgift till brottsofferfonden om fängelse ingår i straffskalan för något av brotten. Allmän domstol beslutar om avgiften i brottmålsdomen. Åklagaren kan ta upp avgift till fonden i ett strafföreläggande. Pengarna går till en brottsofferfond som förvaltas av Kammarkollegiet. Rättsverkningar och andra följder av brott medel ska användas. Fondens medel används inte för enskilda personer som utsatts för brott, utan används för att stödja forsk- ning, utbildning, information och annan utvecklingsverksamhet som gäller brottsofferfrågor och som bedrivs av ideella organisa- tioner eller i privat eller offentlig regi. Företagsbot är trots namnet inte en brottspåföljd utan en rätts- verkan av brott som begåtts i näringsverksamhet och riktar sig mot näringsidkare. Bestämmelser om företagsbot finns i 36 kap. BrB. Införandet av företagsbot motiverades av att det dittillsvarande sanktionssystemet var otillräckligt när det gällde att komma till rätta med brottslighet som utfördes i näringsverksamhet. Det personliga straffansvaret bedömdes som otillräckligt beroende på att de straff som utmätts för funktionärer som begått brott i ett företags verksamhet framstod som alltför ringa från preventiva utgångspunkter. Man ansåg från lagstiftarens sida att straffen var stötande låga, särskilt om brottet med- fört betydande vinster för företaget. De vanliga förverkandereglerna, som innebär att de ekonomiska fördelarna av ett brott kan förverkas, ansågs inte ha tillräcklig preventiv effekt. I händelse av lagföring blev slutresultatet endast att det ekonomiska läge återställdes som skulle ha rått om inte något brott hade begåtts. Förverkande kunde inte eliminera utsik- ten till vinst och en sådan ordning ansågs i sig inbjuda till chans- tagningar. Mot denna bakgrund gjordes bedömningen att straff- systemets effekt skulle förstärkas om näringsidkare kunde åläggas en rent bestraffande sanktion. Då måste man i företagen på ett helt annat sätt än tidigare räkna med att brott som begås i verksamheten kan leda till kännbara förluster och inte bara en ekonomisk noll- ställning. På yrkande av allmän åklagare ska den som har begått brott i näringsverksamhet åläggas företagsbot, om det för brottet är före- skrivet strängare straff än penningböter och Rättsverkningar och andra följder av brott 1.näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten, eller 2.brottet har begåtts av a)en person i ledande ställning grundad på befogenhet att företräda näringsidkaren eller att fatta beslut på närings- idkarens vägnar, eller b)en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. Företagsbot ska inte meddelas om brottsligheten varit riktad mot näringsidkaren. Företagsbot kan bli aktuellt bara om brottet har begåtts i verk- samheten. Det kan vara antingen brottsbalksbrott eller brott inom specialstraffrätten. Det finns inte något krav på att gärningsmannen åtalas för brottet eller ens identifieras, men det måste stå klart att någon har begått ett brott.1 Företagsbot kan åläggas såväl fysiska som juridiska personer (prop. 1985/86:23 s. 24 f). Företagsbot ska enligt 36 kap. 8 § BrB fastställas till lägst och högst . Enligt tidigare gällande bestämmelse var minimibeloppet . Ändringen moti- verades av att företagsbot borde kunna aktualiseras även för brotts- lighet med ett lågt straffvärde. Att det högsta beloppet har satts till beror på att det ska finnas ett utrymme för en kännbar och reell sanktion även för ett stort multinationellt företag. När storleken av företagsbot bestäms ska, med beaktande av straffskalan för brottet, särskild hänsyn tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens omfattning och förhållande till näringsverksamheten. Skälig hänsyn ska också tas till om näringsidkaren tidigare ålagts att betala företagsbot (36 kap. 9 § BrB). 1 m.fl., – En kommentar, del II, 36:58 (suppl. Rättsverkningar och andra följder av brott Nedsättning och eftergift av företagsbot Företagsbot får sättas lägre än vad som borde ha skett med tillämp- ning av 9 §, 1.om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan för näringsidkaren och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng, 2.om näringsidkaren efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna av brottet, 3.om näringsidkaren frivilligt angett brottet, eller 4.om det annars finns särskilda skäl för jämkning. Om det är särskilt påkallat med hänsyn till något av ovan angivna förhållanden får företagsbot efterges. Den första punkten avser bl.a. sådana fall där företaget i anled- ning av överträdelsen har ålagts eller kommer att åläggas en sank- tionsavgift. Avgifter av det slaget fyller i många avseenden samma funktion som företagsbot och det finns därför i sådana fall inte behov av dubbla sanktioner mot företaget. Även skadestånds- skyldighet kan beaktas enligt bestämmelsen. Av punkten 4 följer att jämkning får ske om det annars finns särskilda skäl för det. Genom att uppställa krav på särskilda skäl har markerats att det inte räcker att det finns omständigheter som talar för jämkning utan att det fordras att dessa omständigheter har särskild tyngd. Särskilda skäl för jämkning kan bl.a. vara att det framstår som uppenbart oskäligt att ålägga full företagsbot, t.ex. på grund av att brottet indirekt riktar sig mot näringsidkaren. I jämkningshänseende bör betalningsförmågan beaktas med viss försiktighet. För att eftergift ska komma i fråga bör krävas att det föreligger åtminstone någon faktor som kan utgöra grund för jämkning och att denna faktor har sådan tyngd att jämkning inte är tillräcklig. Eftergift bör t.ex. kunna ske, trots att brottet är hänförligt till en person med särskilt ansvar, om det framstår som orimligt att lägga den enskildes handlande näringsidkaren till last. Eftergift bör tillämpas restriktivt (m.fl., – En kommentar, del II, 36:67 f., suppl. Rättsverkningar och andra följder av brott Domstolen kan ålägga näringsidkaren företagsbot endast på yrkande från åklagaren. Om talan riktar sig mot någon som är tilltalad för brottet måste yrkandet om företagsbot prövas i samma rättegång som brottmålet. Riktas yrkandet mot någon som inte är tilltalad, kan sådan talan handläggas med ett eventuellt brottmål eller också föras särskilt (prop. 1985/86:23 s. 53). Någon registrering sker inte av företagsbot som har dömts ut. Allmänna regler om förverkande finns i 36 kap. BrB. Bestämmelser om förverkande finns också i en rad specialstraffrättsliga författ- ningar t.ex. i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker och lagen (1994:1478) om förverkande av barnpornografi. I detta avsnitt behandlas enbart bestämmelserna i . I 36 kap. 1 § BrB stadgas att utbyte av brott ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott, om mottagandet utgör brott enligt . I stället för det mottagna får dess värde förverkas. Förverkandet kan ske partiellt. Vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte av brott förverkat ska enligt 36 kap. 1 a § BrB bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. Som utbyte av brott anses vid förverkande även egendom som har trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkastning av det som trätt i stället för utbyte. För vissa brott är möjligheterna att förverka egendom vidare. Det gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller mer och vissa andra särskilt angivna brott. Enligt 36 kap. 1 b § BrB får förverkande ske inte bara av utbyte av ett konkret brott utan Rättsverkningar och andra följder av brott också av utbyte av en inte närmare preciserad brottslig verksamhet (utvidgat förverkande). Beviskravet för att förverkande ska få ske enligt denna bestämmelse är något lägre än vad som gäller för- verkande enligt 1 §. För användning av utvidgat förverkande är det tillräckligt att det framstår som mer sannolikt att egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. Det behöver alltså inte vara ställt utom allt rimligt tvivel att egendomen utgör utbyte av brott. Bestämmelsen om utvidgat förverkande har räckvidd också för vissa brott i specialstraffrätten. Enligt 36 kap. 2 § BrB får även egendom som har använts som hjälpmedel vid brott eller som frambragts genom brott förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt , om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. Egendom vars användande utgör sådant brott får också förverkas, liksom egendom med vilken någon i annat fall tagit brottslig befattning. Detta gör förverkande möjligt bl.a. i fall då det före- ligger sådan befattning med t.ex. dyrkar, vapen och förfalsknings- verktyg som utgör en straffbelagd förberedelse. Förverkande kan ske antingen genom sakförverkande eller värde- förverkande. Sakförverkande innebär att viss egendom förklaras förverkad, dvs. att ägaren eller rättighetshavaren förlorar sin rätt till den aktuella egendomen. Värdeförverkande innebär att förver- kandeförklaringen avser värdet av viss egendom eller vissa för- tjänster. Ett värdeförverkande innebär att den berörda förpliktas att betala ett visst belopp. Förverkad egendom tillfaller normalt staten. Om det kan antas att ett föremål kommer att förklaras förverkat på grund av brott får det tas i beslag. Ett sådant beslut får fattas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som Rättsverkningar och andra följder av brott åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat mot- stående intresse (27 kap. 1 § ). Prövning av fråga om förverkande av egendom på grund av brott sker i samband med talan om ansvar för brottet vid allmän domstol. När frågan om förverkande inte rör någon som är tilltalad för brott prövas frågan i stället efter särskild talan av åklagaren. Om det är fråga om utvidgat förverkande enligt 36 kap. 1 b § BrB finns bestämmelser om förfarandet i dessa fall i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. För sådan talan gäller i tillämpliga delar reglerna i i fråga om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . Talan får inte väckas förrän domen i målet om åtal för det brott som kan föranleda förverkandet vunnit laga kraft. Talan måste väckas därefter. Huvudförhandling ska hållas, men frågan om förverkande får avgöras trots att den mot vilken talan riktas inte inställt sig personligen vid förhandlingen. För övriga frågor om förverkande mot annan än den som är tilltalad för brott finns bestämmelser i lagen (1986:1009) om för- farandet i vissa fall av förverkande m.m. För sådan talan gäller bestämmelser om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter. Målet får dock avgöras utan huvud- förhandling om en sådan förhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna. Om egendomen har tagits i beslag får frågan om förverkande i dessa fall prövas av åklagaren. Om värdet av det som ska förverkas är betydande eller om det finns andra särskilda skäl ska dock frågan om förverkande prövas av rätten. Om värdet är mindre än en tiondel av basbeloppet får polisman besluta om förverkande. Frågan om beslag tas upp av rätten på yrkande av åklagaren. Efter att åtal har väckts får rätten pröva frågan även på yrkande av målsäganden eller självmant ta upp frågan. För beslagsförhand- lingar gäller vissa tidsfrister. Rättsverkningar och andra följder av brott 8.2Frågor som prövas av förvaltningsmyndighet I körkortslagen (1998:488, KKL) finns bestämmelser om s.k. körkortsingripanden. Det finns två former av körkortsingripanden, återkallelse och varning. Varning kan endast meddelas om det finns grund för återkallelse av körkortet (jfr 5 kap. 9 § KKL). Den huvudlinje som gällde när bestämmelserna infördes var att olämpliga personer skulle hindras från att uppträda som förare i trafiken och den som en gång blivit fråntagen sitt körkort skulle endast och efter att ha genomgått en restriktiv pröv- ning på nytt kunna få körkort. På detta sätt skulle trafiksäkerheten för övriga trafikanter öka. Genom det efterföljande lagstiftnings- arbetet har denna huvudlinje kommit att modifieras på så sätt att bestämmelserna grundas i första hand på tanken att förarens beteende i trafiken ska förbättras. Det har kommit till uttryck genom att en nyanserad och individualiserad bedömning numera ska ske i körkortsärenden (prop. 1975/76:155 och prop. 1976/77:133). Nyanseringen ger bl.a. möjligheter att underlåta återkallelser i vissa fall, att ändra återkallelsebeslut, att undersöka om bristerna beror på dåliga trafikkunskaper eller medicinska förhållanden. Möjlig- heter att villkora körkortet har också införts också. Körkortsingripande kan ske genom återkallelse, varning och villkorlig återkallelse. En återkallelse innebär att föraren mister den behörighet som genom beslutet har återkallats. Körkortet ska då ges in till och förstöras. En spärrtid ska bestämmas vid återkallelser som inte beror på sjukdom eller på att ett före- läggande om att ge in intyg avseende hälsotillstånd inte följts. Med spärrtid menas den tid under vilken körkort inte får utfärdas. Efter det att spärrtiden har löpt ut måste ett nytt körkort utfärdas, vilket kräver medverkan av föraren samt i vissa fall en ny lämplighets- prövning. En villkorlig återkallelse innebär att behörigheten att köra fordonet får behållas under villkor att ett s.k. alkolås används i fordonet enligt särskilda bestämmelser.