sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — De straffprocessuella regler som rör brottsmisstänkta ungdomar som är eller äldre har varit föremål för reformer under såväl som . De bestämmelser i som rör barn har dock inte varit föremål för någon samlad översyn . Att det finns behov av en sådan översyn har påtalats av såväl ungdomsbrottsutredning (SOU 2004:122) som utredning om handläggning av ungdoms- mål (SOU 1999:108). Det har bl.a. ansetts att lagstiftningen inte är tillräckligt tydlig och att tillämpningen av bestämmelserna skiljer sig mellan olika polismyndigheter. Det har också framförts att det behövs tydligare regler för utredningens bedrivande när den miss- tänkte är (s.k. 31 §-utredning), bl.a. i fråga om vilken myndighet som ska avgöra om det finns behov av en utredning och när en sådan ska anses vara inledd. Det finns därför behov av att se över dessa regler i syfte att göra förutsättningarna tydliga för att inleda en utredning mot ett brottsmisstänkt barn och förfarandet i övrigt vid en sådan utredning. Enligt gällande regler finns ingen presumtion för att brott där den misstänkte är ska utredas av polis och åklagare. Ini- tiativet till en sådan utredning kan komma från , polisen eller åklagaren. Av en rapport från framgår att det finns stora variationer mellan länen i fråga om i vilken utsträckning brott där den misstänkte är utreds (Brå:s rapport 2007:16, Barn som begår brott, Polisens hantering av misstänkta personer ). 2Utredningens uppdrag och arbete I våra direktiv anges inledningsvis att översynens utgångspunkter ska vara dels att regelverket ska ge uttryck för en allvarlig syn från samhällets sida när det gäller brott som barn misstänks för, dels ett fortsatt fokus på den omsorg som barnet behöver. I direktiven framhålls att utredaren ska analysera tillämpningen av de bestämmelser i som avser brottsmisstänkta barn och lämna förslag som innebär att brott där den misstänkte är i högre utsträckning än utreds av polis och åklag- are. Enligt direktiven ska brottsofferperspektivet beaktas. Brotts- offer behöver ofta kvalificerat stöd för att bearbeta reaktionerna efter brottet. Det är då av central betydelse för brottsoffren att rättsväsendet tar det inträffade på stort allvar och att en brotts- anmälan leder till åtgärder från samhällets sida. Det är mot den bak- grunden, framhålls det i direktiven, angeläget att unga personers brottslighet i större utsträckning utreds av polis och åklagare, i syn- nerhet om brottsligheten är av allvarligt slag. Det uttalas vidare att en utredning kan öka brottsoffrets möjligheter att få skadestånd eller brottsskadeersättning på grund av brottet. Enligt direktiven ska utredaren överväga under vilka förutsätt- ningar polis och åklagare ska utreda brott där den misstänkte är . I uppdraget ingår däremot inte att överväga en ändrad straffbarhetsålder. I direktiven anges vidare att utredaren ska överväga om det finns behov av att förändra samrådsförfarandet mellan de berörda myn- digheterna (socialtjänst, polis och åklagare) inför ett beslut om att inleda en utredning enligt LUL samt vem som bör avgöra frågan om en utredning ska inledas eller inte. Utredaren ska också över- Utredningens uppdrag och arbete väga vilken omfattning och inriktning brottsutredningen bör ha. I detta ingår att överväga vilka omständigheter som ska vara avgör- ande för hur ingående polisens utredning bör vara i det enskilda fallet. Utredaren ska överväga vilken myndighet som lämpligen bör ansvara för och leda utredningar enligt LUL. Utredaren ska enligt direktiven beakta ansvar för samhällets insatser för barn som riskerar att utvecklas ogynnsamt. Utgångspunkten ska vara att ett beslut om utredning enligt LUL inte heller fortsättningsvis ska inverka på skyldighet att utreda och ta ställning till vilka insatser från som behöver sättas in. Enligt direktiven ska utredaren vidare klargöra hur förslagen påverkar arbete för dessa barn. Det uttalas i direktiven att förslagen bör utformas på ett sådant sätt att de inte inverkar negativt på möjligheter att sörja för att barnet får de insatser som han eller hon är i behov av. Det betonas vidare i direktiven att utredaren ska undersöka om det i den brottsutredande verksamheten finns ett behov av utvid- gade möjligheter till användning av straffprocessuella tvångsmedel mot brottsmisstänkta barn . I detta sammanhang konstateras i direktiven att kroppsbesikt- ning inte är tillåtet mot personer som inte har fyllt , vilket medför att polis och åklagare inte tvångsvis kan drogtesta barn som misstänks för narkotikabrott. En utgångspunkt för utredarens uppdrag ska enligt direktiven därför vara att de brottsbekämpande myndigheterna ska ges möjlighet att i viss utsträckning tvångsvis drogtesta barn som misstänks vara narkotikapåverkade. Utredaren ska särskilt överväga vem som ska fatta beslut om sådana tester. I utredarens uppdrag ingår vidare enligt direktiven att överväga om kroppsbesiktning även i andra fall ska tillåtas mot brottsmisstänkta barn i denna ålderskategori. I direktiven anges särskilt att det inte ingår i uppdraget att över- väga möjligheten att tillämpa anhållande, häktning, övervakning, reseförbud eller anmälningsskyldighet beträffande barn . Utredaren ska analysera och redovisa de konsekvenser för barn, såväl misstänkta gärningsmän som brottsoffer, som förslagen kan komma att medföra. Eventuella skillnader i konsekvenser för flickor och pojkar ska, om det inte finns särskilda skäl mot detta, ana- lyseras och redovisas. Även konsekvenser för vuxna brottsoffer ska redovisas. Utredaren ska vidare redovisa vilka ekonomiska konse- kvenser förslagen kan komma att medföra. Utredningens uppdrag och arbete Utredningen har haft sju sammanträden, varav ett har skett i form av en tvådagars konferens. Den särskilda utredaren och sekre- teraren har under utredningens gång inhämtat synpunkter på lag- stiftningen och rättstillämpningen. Diskussioner har därvid förts med , , Åklagarmyndig- heten, , , Rikspolis- styrelsen, , samt Kommuner och Landsting. Den särskilda utredaren och sekreteraren har träffat företrädare för polis och socialtjänst i och i och inhämtat deras synpunkter på lagstiftningen och rättstillämp- ningen. Sekreteraren har vid en rad olika tillfällen inhämtat synpunkter på lagstiftningen och rättstillämpningen och i anledning därav haft diskussioner med åklagare från och samt med poliser och socialsekreterare från , , och . Sekreteraren har också träffat elever från årskurs 8 vid i . Sekreteraren har även haft underhandskontakt med sekretariatet i (S 2007:14). I utredningen har vi kontaktat i , Justisdepartementet i och i och inhämtat uppgifter om gällande rätt och pågående lagstiftnings- arbete i dessa länder. Av tidsskäl har vi inte kunnat redovisa eller diskutera material som kommit till vår kännedom efter . Regleringen om utredning av brott i de fall den misstänkte var när brottet begicks finns i 31-38 §§ LUL och fick i huvudsak sitt nuvarande innehåll genom lagstiftning som trädde i kraft . Även om regleringen inte varit föremål för någon samlad översyn har flera olika utredningar haft anledning att granska bestämmelserna och vissa bestämmelser har därvid varit föremål för justeringar. 3.2Handläggning av ungdomsmål en utvärdering av ungdomsmålsreform (SOU 1999:108) Enligt direktiven till utredning om handläggning av ung- domsmål (SOU 1999:108) skulle utredaren i den omfattning som han fann befogad undersöka och analysera hur reglerna för utred- ning av brott begångna av den som inte fyllt förhöll sig till de regler som gäller för straffmyndiga ungdomar. Det sades vidare i direktiven att utredaren även i övrigt kunde ta upp frågor som bedömdes ha ett samband med handläggningen av ungdomsmål. Beträffande brottsmisstänkta barn förklarade utred- ningen att den ansåg att det är viktigt att handläggningen av ärenden kunde ske snabbt med tillbörlig hänsyn till barnet. Det uttalades vidare att stora krav måste ställas på rättssäkerhet under handlägg- ningen. För att understryka vikten av att dessa ärenden handläggs snabbt föreslog utredningen att det skulle införas en särskild regel om att utredningen skulle bedrivas med särskild skyndsamhet. Utredningen föreslog vidare att polisen vid behov, om det fanns särskilda skäl, utöver förhör med den unge även skulle få vidta andra utredningsåtgärder innan yttrat sig om betyd- elsen av en utredning enligt 31 § första stycket första punkten LUL. Vidare föreslog utredningen att en utredning enligt 31 § LUL skulle ledas av särskilt lämpade åklagare eller poliser samt att det även skulle införas en bestämmelse om att ett barn som misstänks för brott vid återfall om möjligt skulle få träffa samma polisman eller åklagare. För att tydliggöra vikten av vårdnadshavar- nas medverkan föreslog utredningen att dessa skulle kallas till för- hör med barnet, om detta inte var till skada för utredningen eller det av annan anledning fanns särskilda skäl emot det. Efter att ha konstaterat att de vanliga bestämmelserna om förundersökning i gällde för utredningar av brott begångna av barn fann utredningen inte skäl att ytterligare behandla frågan. Utredningen uttalade vidare att den ansåg att bestämmelser om registrering av minderåriga inte borde införas. De nu redovisade förslagen ledde fram till att berörda bestäm- melser i LUL ändrades. Ändringarna trädde i kraft . 3.3Justitiedepartementets promemoria Kallelser av barn och ungdomar till polisförhör och dom- stolssammanträde, m.m. (Dnr JU97-2249) ombudsmän () meddelade beslut i ett initiativärende om kallelser av förhörspersoner som inte fyllt (JO 1997/98 s. 60, dnr 4765-1995). Enligt JO fanns det skäl att överväga lagändringar och ett exemplar av beslutet överlämnades därför till och . Justitiede- partementet utarbetade med anledning av JO:s beslut en prome- moria Kallelser av barn och ungdomar till polisförhör och domstols- sammanträde, m.m. (Dnr JU97-2249). I promemorian behandlades dessutom frågor om föräldrars medverkan när någon som är misstänks för brott. Promemorian låg till grund för en pro- position i vilken regeringen föreslog bl.a. vissa ändringar i LUL som innebar att fler personer skulle involveras i processen när någon som är misstänks för brott (prop. 2001/02:111). Beträffande barn som misstänks för brott ledde för- slagen fram till en ändring i 33 § LUL som innebär att inte endast den som har det huvudsakliga faktiska ansvaret för den unge ska underrättas och kallas utan också, i förekommande fall, andra vuxna som kan anses ha en fostrande roll för den unge. Ändringen trädde i kraft . 3.4Vägvalet Den narkotikapolitiska utmaningen (SOU 2000:126) Det praktiska behovet av kroppsbesiktning har ansetts vara tämligen ringa beträffande de brottsmisstänkta barn som inte fyllt . I propositionen till den lagstiftning som trädde i kraft uttalade departementschefen att lämpligheten av att använda kroppsbesiktning i fråga om barn, som befinner sig i för- puberteten och i en känslig period av sin utveckling, kunde sättas i fråga (prop. 1983/84:187 s. 29). Han menade vidare att ett särskilt hänsynstagande till den personliga integriteten var påkallad i fråga om denna ålderskategori och att kroppsbesiktning därför inte skulle vara tillåtet. Frågan om det ska vara möjligt att med tvång kunna drogtesta barn som kan misstänkas vara påverkade av narkotika har därefter varit föremål för utredning. anförde i sitt betänkande Vägvalet Den narkotikapolitiska utmaningen (se SOU 2000:126 s. 143 ff) följande. Till har i olika sammanhang framförts syn- punkter på att det är olyckligt att det inte är möjligt att med tvång drogtesta också barn . Skälet härför är att ju tidigare föräldrar och myndigheter får vetskap om att den unge använder narkotika, desto större möjligheter finns att vidta åtgärder för att för- hindra att han eller hon fastnar i missbruk. Kommissionen kan i och för sig ha förståelse för denna synpunkt men har i sina överväganden ändå funnit att de eventuella vinster en sådan utvidgad möjlighet skulle kunna leda till inte kan anses stå i rim- lig proportion till det ingrepp som ett tvångsvis drogtest utgör för barnet. På samma sätt som när det gäller barn och ungdomar anser kommissionen inte det vara lämpligt att överlåta den här typen av tvångsåtgärder till socialarbetare, skolpersonal eller andra yrkes- grupper än polisen. Detta innebär enligt kommissionens mening att det enda alternativ för en utvidgning av drogtester till att omfatta även barn skulle vara att utvidga möjligheterna till kroppsbe- siktning inom ramen för en brottsutredning. har vid ett flertal tillfällen behandlat motioner med yrkan- den om lagstiftning som skulle göra det möjligt för polisen att låta ta blodprov och urinprov på den som är om han misstänks ha använt narkotika i syfte att klarlägga detta. Senast behandlade riks- dagens justitieutskott frågan i ett motionsbetänkande /2000 då utskottet avstyrkte motionerna med bl.a. hänvisning till pågående arbete. När frågan kom upp var ett av argu- menten för att inte införa möjlighet till kroppsbesiktning av barn under att det praktiska behovet av att använda det tvångsmedlet framstod som ganska ringa. Det andra argumentet som framfördes mot att tillåta kroppsbesiktning av den som inte fyllt var att lämpligheten kunde sättas i fråga av att använda kroppsbesiktning i fråga om barn som befinner sig i förpuberteten och i en känslig period av sin utveckling; tvärtom vore ett särskilt hänsynstagande till den per- sonliga integriteten påkallad. anser att de argument som framfördes till stöd för att inte tillåta kroppsbesiktning av barn fortfa- rande är giltiga, även om behovet av att använda ett sådant tvångs- medel möjligen kan vara något större . I sammanhanget skall man hålla i minnet att en kroppsbesiktning i de aktuella fallen skall ske i brottsutredande syfte. När det gäller barn , som alltså inte är straffmyndiga, är det enligt kommissionens mening inte rimligt att med hjälp av ett straffprocessuellt tvångsmedel utreda ett brott som består i ett eget bruk av narkotika. Här skall särskilt erinras om att när det gäller de mindre ingripande tvångsmedel som får tillämpas mot barn beslag, husrannsakan och kroppsvisitation gäller att de skall tillämpas restriktivt vid misstanke om allvarlig brottslighet eller brottslighet av större omfattning. Eget bruk av narkotika är enligt gällande rätt inte att betrakta som ett allvarligt brott; en annan sak är att det utgör ett svårt socialt problem. Ett argument som framhållits från vissa socialarbetare har varit att det krävs ett positivt urinprov för att skall kunna vidta några åtgärder. Man vill alltså ha svart på vitt i form av ett positivt drogtest att narkotikamissbruk förekommer för att myndigheten skall agera. Enligt kommissionens uppfattning får ett drogtest inte bli utslags- givande för om myndigheterna skall anse sig ha anledning att ingripa till skydd för barnet eller inte. I synnerhet inte när det gäller så unga personer som dem som skulle bli föremål för en utvidgad kontrollmöj- lighet, nämligen barn . I detta sammanhang kan nämnas att polisen enligt bestämmelserna i polislagen (1984:387) får ta om hand ungdomar som anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling. Den unge skall genom polisens försorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller till . Exempel på sådana situationer är när den unge uppe- håller sig i en knarkarkvart, att han hittas omtöcknad av berusnings- medel eller tillsammans med äldre asociala personer. Polisen har också enligt lagstiftningen skyldighet att underrätta social-tjänsten om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Det är alltså inte så, att myndigheterna saknar möjlighet att ingripa mot barn som påträffas påverkade av narkotika även om något drogtest inte kan utföras. Att en så ung person befinner sig i sådana omständigheter att det skulle vara aktuellt med att tvångsvis utföra ett drogtest utgör enligt kommissionens bedömning också ett fullt tillräckligt skäl för social- tjänsten att utreda det aktuella barnets levnadsförhållanden. En sådan utredning bör givetvis se till barnets hela situation för att utreda even- tuellt behov av stöd och inte enbart fokusera på ett eventuellt miss- bruk. har därefter i betänkandet Ingripanden mot unga lagöverträdare (SOU 2004:122 s. 247) anslutit sig till Nar- bedömningen att tillräckliga skäl för att införa möjligheter att tvångsvis drogtesta barn i syfte att utreda förekomsten av eget bruk av narkotika inte förelåg. 3.5Ingripanden mot unga lagöverträdare (SOU 2004:122) Förutom att , som framgått anslöt sig till bedömning i fråga om tvångsvisa drogtester av barn , uttalade utredningen beträffande frågan om det borde vara möjligt att vid utredning om allvarligare brott ta prov på misstänkta som inte fyllt för att genomföra DNA-analys, att denna fråga var angelägen men utredningen ansåg att frågan fick bli föremål för överväganden i ett annat samman- hang. Man framhöll dock att den tekniska utvecklingen i fråga om DNA-analys hade varit framgångsrik och att de praktiska möjlig- heterna att använda tekniken hade ökat. Detta hade också medfört ett ökat praktiskt behov av att använda tvångsmedlet vid utred- ningar om allvarligare brott även på misstänkta som inte var straff- myndiga. Man sade vidare att det naturligtvis var önskvärt att polisens utredningsarbete bedrevs så effektivt som möjligt. Enligt utredningen avsåg detta inte bara möjligheterna att fastställa en gärningsmans identitet utan även möjligheterna att kunna avskriva misstankar mot personer som felaktigt misstänks för brott. Ungdomsbrotts- utredningen ansåg också att den provtagning som används i dessa sammanhang var att hänföra till den lindrigare formen av kroppsbe- siktning. Utredningen menade att hänsynen till den personliga integriteten i dessa fall inte gjorde sig lika starkt gällande som vid allvarligare kroppsliga undersökningar, t.ex. undersökning av krop- pens inre. Beträffande tvångsmedel föreslog utredningen att fotografi och fingeravtryck skulle kunna få tas även av misstänkta som inte fyllt vid utredning av brott på vilket fängelse kunde följa. Utredningen föreslog vidare att en bestämmelse skulle införas som gjorde det möjligt för domstol att på begäran av åklagare eller vårdnadshavare förordna ett juridiskt biträde för den unge vid en 31 §-utredning. Utredningen underströk att denna möjlighet skulle tillämpas restriktivt och främst användas då en utredning gällde all- varliga brott, t.ex. dråp eller annan grov våldsanvändning, eller när utredningen kunde leda till att stora skadeståndsanspråk ställs mot den unge. För att tydliggöra att 14 § LUL, som reglerar polisens möjlig- heter att hålla kvar en brottsmisstänkt under , även var tillämplig i fråga om utredningar rörande brottsmisstänkta barn före- slog utredningen att detta uttryckligen skulle anges i 35 § LUL. De nu redovisade förslagen ledde fram till lagstiftning som trädde i kraft . 4.1Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 4.1.1Förutsättningar för utredning enligt 31 § LUL De förutsättningar som gäller för att utredning ska få inledas finns i 31 § LUL som har följande lydelse. 31 § Kan någon misstänkas för att ha begått ett brott får utredning rörande brottet inledas 1.om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, 2.om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet, 3.om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet, eller 4.om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum. Har den unge inte fyllt får utredning inledas endast om det finns synnerliga skäl. Paragrafen trädde i kraft . hade polisen viss befogenhet att hålla förhör med barn enligt för- undersökningskungörelsen (1947:948). Som skäl för att införa befogenheten för polisen att genomföra en utredning åberopade departementschefen framför allt att även förhållandevis allvarlig brottslighet av barn i praktiken inte blev föremål för någon åtgärd från samhällets sida (prop. 1983/84:187 s. 13). Genom punkten 1 markeras att åtgärder från det allmännas sida på grund av brott av barn i första hand är en uppgift för de sociala myndigheterna. Bestämmelsen ger möjlighet för polis eller åklagare att inleda utredning på begäran av socialnämnden såväl i enskilda fall som efter mera generella överenskommelser. Primärt är det polisen som ska bedöma om förutsättningar för att påbörja en utredning föreligger. Det krävs inte någon uttrycklig begäran från socialnämnden utan det räcker att det kan antas att en utredning har betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge. En utredning med stöd av denna punkt får emellertid inte genomföras mot nämndens önskan. har tagit ställning får dock förhör hållas med barnet och om det föreligger särskilda skäl får även andra åtgärder vidtas, se 34 § andra stycket LUL. Bestämmelsen i 31 § LUL reglerar inte socialnämndens möjlig- heter att själv göra en utredning, utan endast frågan i vad mån polis eller åklagare får agera. Vid en utredning är det tillräckligt att det händelseförlopp i vilket barnet har tagit del blir klarlagt (prop. 1983/84:187 s. 32 f. och 34). Ofta kan en utredning inledas med stöd av såväl punkt 1 som någon av de övriga punkterna. Vilken punkt som åberopas får betydelse om socialnämnden och polisen har olika uppfattningar om behovet av en utredning. De brott som i första hand är avsedda att föranleda utredning med stöd av första punkten är enligt för- arbetena överlagda brott mot person eller egendom och brott som vittnar om en hög grad av hänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsa eller egendom, liksom över huvud taget brott som med hänsyn till sin karaktär gör det sanno- likt att behov av hjälpinsatser föreligger. Narkotikabrottslighet och brott som har samband med sådan brottslighet tillhör mycket ofta den kategorin. Genomgående bör i första hand omsorgen om barnets bästa beaktas vid ställningstagandet (prop. 1983/84:187 s. 17). Är ett brott redan vid anmälan erkänt och klart, t.ex. ett snatteri där den unge ertappats på bar gärning och lämnat tillbaka det tagna, behöver i regel inte någon polisutredning ske annat än om den unges identitet måste klarläggas. Ärendet kan i stället efter ett kort förhör överlämnas direkt till socialnämnden, om det bedöms vara av betydelse för insatser från nämndens sida. Skulle det vid hand- läggningen visa sig att ärendet behöver utredas närmare, bör polisen biträda med det i den mån det kan ske utan att andra upp- gifter eftersätts. Om det finns en misstanke om att andra har varit delaktiga i ett brott som den unge för sin del har erkänt, får behovet av polis- utredning bedömas i första hand med utgångspunkt i behovet av utredning om de andras brottslighet. Enligt punkten 2 får en utred- ning inledas om det behövs för att klarlägga om någon som fyllt deltagit i brottet. Enligt riktlinjer som riksåklagaren har utfärdat ska bestämmelsen förstås så att en utredning kan inledas, om man inte har en konkret misstanke mot någon som fyllt men när man vill veta om någon straffmyndig deltagit i gärningen. Är redan en eller flera straffmyndiga gärningsmän identifierade och är syftet med förhöret enbart att säkra bevisning om de straffmyndigas brottslighet bör den misstänkte personen under höras enligt 23 kap. 6 § inom ramen för förundersökningen (se RåR 2006:3 s. 50). Med stöd av punkten 3 får en utredning inledas om det behövs för att kunna återställa stöldgods och liknande. Punkten 4 behandlas inte särskilt ingående i förarbetena. I stället hänvisas till förundersökningskungörelsen.