sou · GVB365 · 2008-01-01 00:00:00 — Skälen får dock under vissa förutsättningar utelämnas helt eller del- vis, t.ex. om beslutet inte går någon part emot eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen. Av 21 § FL följer att myndigheterna ska underrätta parter om innehållet i slutliga beslut, om det inte är uppenbart obehövligt. Om en myndighet har meddelat ett beslut, som visar sig vara uppen- bart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, är myndigheten skyldig att meddela ett nytt beslut som upphäver eller ändrar det tidigare (omprövningsskyldighet) (jfr 34 § ÄL). Denna bestämmelse, som finns i 28 § FL, anger ett minimi- krav och är avsedd som ett komplement till de befogenheter att ompröva beslut som myndigheter har enligt praxis. Myndigheter har vid sidan av bestämmelsen enligt praxis t.ex. befogenhet att, i både mildrande och skärpande riktning, ändra förbud, föreläggande och liknande beslut, som är betungande för den enskilde. Enligt 22 § FL får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot och beslutet kan över- klagas. I förvaltningslagen finns emellertid inte någon allmän bestäm- melse om vilka beslut, som kan överklagas. Överklagbarheten reg- leras i stället genom bestämmelser i specialförfattningar och genom allmänna principer som har utvecklats i praxis. Den oskrivna huvudregeln i svensk förvaltningsrätt är att statliga myndigheters beslut kan överklagas även om en bestämmelse om överklagande saknas. Om det för kommunala beslut saknas special- bestämmelser om överklagande kan besluten i vissa fall bli föremål för laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). Även om det i en författning anges att ett beslut enligt författ- ningen eller ett beslut av en viss myndighet kan överklagas, är det inte så att alla sådana beslut är överklagbara. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden av överklagbarheten följer av allmänna principer som har utvecklats på området. För att ett beslut ska kunna överklagas måste åtgärden ha karak- tären av ett uttalande som består vid tiden för överklagandet. Ut- talandet ska dessutom vara dokumenterat i skrift eller i elektronisk form. Således kan åtgärder som innebär faktiska handlanden inte överklagas. Vidare krävs för att ett beslut ska kunna överklagas att det har någon form av rättslig verkan, dvs. beslutet ska vara bindande för parten eller någon annan. Däremot kan uttalanden i form av råd eller upplysningar inte överklagas. De beslut som en myndighet fattar under ett ärendes beredning kan normalt inte överklagas annat än i samband med det slutliga av- görandet. Ett partsbesked i form av ett beslut av en myndighet kan i all- mänhet inte överklagas. Med partsbesked menas ståndpunkter som myndigheter intar när de företräder det allmänna som part i civil- rättsliga och liknande förhållanden, t.ex. beslut att häva ett köp, att kräva betalning för en fordran som inte kan utsökas utan föregåen- de dom, att avslå en begäran om betalningsanstånd, att avböja ett ackordserbjudande och att vägra betala skadestånd. Den enskildes rätt skyddas här genom det civilrättsliga regelsystemet och möjlig- heten att vid tvist med myndigheten väcka tala vid allmän domstol. Den främsta uppgiften för de allmänna förvaltningsdomstolarna är att lösa tvister mellan den enskilde och det allmänna. Domstolarna hand- lägger t.ex. skattemål, socialförsäkringsmål samt mål om samhälls- ingripande vård för ungdomar och missbrukare. Vissa av regeringen utsedda länsrätter är fr.o.m. migrationsdomstolar och handlägger utlännings- och medborgarskapsmål. Kammarrätten i är Migrationsöverdomstol. Förvaltningsprocesslagen (1971:291) (FPL) gäller vid rättskipning i Regeringsrätten, kammarrätt och länsrätt (1 § FPL). Lagen reglerar processen för en mängd olika typer av mål. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden inte någon definition av förvaltningsmål som motsvarar rättegångs- balkens indelning i tvistemål och brottmål. Vid förvaltningsdomstol gäller officialprincipen i praktiskt taget alla mål. I 8 § FPL har det också införts en bestämmelse härom. I be- stämmelsen anges att rätten ska se till att ett mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver (jfr 12 § ÄL). Av bestämmelsen framgår att rättens utredningsskyldighet normalt innebär att rätten ger part besked om att hans eller hennes talan i visst avseende bör komplet- teras. Enligt 9 § FPL är förfarandet vid förvaltningsdomstol skriftligt. I handläggningen får ingå muntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande i målet. I kammarrätt och länsrätt ska dessutom muntlig förhandling hållas, om enskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar mot det (jfr 14 § ÄL). Den muntliga förhandlingen enligt förvaltningsprocesslagen fyller inte samma uppgifter som huvudförhandlingen vid handläggning en- ligt RB. Förhandlingen syftar inte till att åstadkomma ett fullständigt beslutsunderlag utan endast till att komplettera den skriftliga hand- läggningen på en eller flera punkter. En förhandling kan både föregås och följas av ett ibland omfattande skriftligt förfarande. De principer om omedelbarhet och koncentration som ligger till grund för rätte- gångsbalkens regler om huvudförhandling gäller alltså inte förvalt- ningsprocessen. Part har enligt 43 § FPL rätt att ta del av det som tillförts målet med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100). Parts rätt till insyn i förvaltningsprocessen är således i princip densamma som i förvaltningsförfarandet (jfr 16 § FL). Liksom i förvaltningsförfarandet gäller också kommunicerings- skyldigheten i förvaltningsprocessen. Enligt 18 § FPL ska, innan mål avgörs, part ha fått kännedom om det som tillförts målet genom annan än parten själv och haft tillfälle att yttra sig över det (jfr 16 FL och 22 § ÄL). Det finns undantag från kommunikationsplikten. Av 10 och 18 §§ FPL framgår att kommunikation kan underlåtas om det inte finns anledning att anta att talan kommer att bifallas helt eller delvis, om underrättelse annars är uppenbart onödig, om mot- Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden parten är en förvaltningsmyndighet och en underrättelse är onödig eller om det kan befaras att underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslut i målet. Huvudregeln är att en part ska underrättas skriftligen om de uppgifter som tillförts målet (10–12 §§ FPL). Den som förelagts att svara ska i princip göra detta skriftligen vid påföljd av att målet ändå kan komma att avgöras. Enligt 30 § FPL ska rättens avgörande av mål grundas på vad hand- lingarna innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet. Bestäm- melsen omfattar såväl mål som avgörs enbart på handlingarna som mål där det också hållits en förhandling (jfr 27 § ÄL). Rättens avgörande får inte gå utöver vad som yrkas i målet. Om det finns särskilda skäl, får dock rätten även utan yrkande besluta till det bättre för enskild, när det kan ske utan men för motstående enskilt intresse (se 29 § FPL och jfr 27 § ÄL). 3.6Kompetensfördelningen mellan allmän domstol och förvaltningsdomstol Kompetensfördelningen mellan allmän domstol och förvaltnings- domstol framgår av uttryckliga bestämmelser i författning eller av allmänna principer. Den allmänna principen, som ligger till grund för , är att alla tvistemål – och brottmål – avgörs av allmän domstol, om inget annat särskilt anges. I 10 kap. 17 § RB finns det en uppräkning av olika slags tvister som inte kan prövas av allmän domstol. I bestämmelsen anges bl.a. att rätten inte är behörig att pröva tvist, som ska prövas av annan myndighet än domstol eller av särskild domstol (se även avsnitt 3.3). Denna bestämmelse innebär att allmän domstol kan vara förhindrad att pröva en fråga i vilken en förvaltningsmyndighet eller förvalt- ningsdomstol har tillerkänts beslutanderätt. har allmän domstols kompetens ansetts utesluten om det genom ett författnings- bemyndigande anförtrotts åt ett förvaltningsrättsligt organ att all- sidigt och slutgiltigt pröva en viss fråga. Om något sådant bemyn- digande inte finns brukar myndighetens beslut betraktas som ett Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden partsbesked och inte hindra en prövning av allmän domstol (jfr avsnitt 3.4.1.8). Den rådande uppfattningen är att förvaltningsdomstols behörighet att handlägga ett mål eller ärende förutsätter stöd i en författnings- bestämmelse. förekom det att någon sådan bestämmelse inte fanns trots att ett visst mål eller ärende sakligt sett hörde till förvaltningsdomstolarnas kompetensområde. Detta kunde orsaka problem i de fall (se avsnitt 2.5) gav rätt till domstolsprövning (se bl.a. NJA 1994 s. 657). För att undvika dessa problem infördes i 22 a § FL en bestämmelse som innebär att beslut av förvaltningsmyndighet får överklagas till allmän förvalt- ningsdomstol, om något annat inte är särskilt föreskrivet. Syftet med bestämmelsen var bl.a. att anvisa behörig domstol för de fall en rätt till domstolsprövning finns enligt och därmed bidra till att klargöra kompetensfördelningen mellan allmän dom- stol och förvaltningsdomstol. Enligt regeringsformen ska det för den offentliga förvaltningen finnas statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter (se avsnitt 2.3). Med förvaltningsmyndighet avses organ, som ingår som självstän- diga enheter på olika nivåer i den statliga och kommunala förvalt- ningsorganisationen.1 Som exempel kan nämnas centrala organ som och , regionala organ som länsstyrelser och lokala organ som kommunala nämnder. De allra flesta statliga förvaltningsmyndigheter lyder under regeringen. Ett fåtal lyder under . Regeringsformen inne- håller få regler om förvaltningsorganisationen. De organisatoriska ramarna för förvaltningen bestäms i stället genom anslagsbeslut. Regeringen kan i detalj utforma förvaltningsorgani- sationen inom ramen för de beslutade anslagen.2 Förvaltningsmyndigheterna har i förhållande till högre instanser en självständig ställning. I regeringsformen finns det ett krav på självständighet som gäller i alla ärenden som rör myndighets- utövning mot enskilda eller mot kommuner eller som rör tillämp- ning av lag (11 kap. 7 § RF).3 Kravet på självständighet innebär att en myndighet, och kommuns beslutande organ inte får bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall ska besluta i ett sådant ärende. Det finns ett flertal förvaltningsmyndigheter. Nedan följer en översiktlig redogörelse för vissa myndigheter av intresse för utred- ningen. 1Se bl.a. Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grunder, sjunde upplagan, s. 28. 2Jfr m.fl., Vår författning, trettonde upplagan, , s. 208. 3Definitionen av myndighetsutövning finns i avsnitt 3.4.1.7. är en central avgiftsfinansierad förvaltningsmyndighet. Verket, som finns i , bildades genom att () delades i två myndigheter. Patent- och registreringsverkets dåvarande bolagsavdelning (PRV Bolag) blev . Reformen innebar att PRV:s verksamhet med att handlägga frågor om registrering av företag m.m. fördes över till det nya verket.4 Handläggningen av ärenden om patent, varumärken, mönster, efternamn och namn behölls hos PRV. Vid handläggs registreringsärenden som gäller aktiebolag, filialer, europeiska ekonomiska intressegrupperingar och europabolag. Dessutom handläggs där handels- och förenings- registerärenden samt bank- och försäkringsregisterärenden. Exempel på registreringsärenden är registrering av nya företag och register- ändringar för befintliga företag. handlägger cirka 300 000 registreringsärenden. Aktiebolag och vissa andra företag är skyldiga att ge in sin årsredovisning och revisionsberättelse till . Verket tar emot och granskar cirka 280 000 årsredovisningar. är inskrivningsmyndighet enligt 2 kap. 2 § lagen (2003:528) om företagsinteckning. handlägger verket cirka 50 000 företagsinteckningsärenden. för ett antal register; aktiebolagsregistret, bank- registret, europabolagsregistret, filialregistret, föreningsregistret, försäkringsregistret, försäkringsförmedlarregistret, handelsregistret, register över europeiska ekonomiska intressegrupperingar, biträdes- förbudsregistret, register över företagsinteckningar, konkursregistret och näringsförbudsregistret. prövar frågor om tillstånd och dispens enligt vad som är särskilt föreskrivet samt utfärdar bevis och utdrag ur verkets register. Verket fattar beslut om likvidation i vissa fall och prövar frågor om ersättning till likvidatorer. offentliggörs Post- och på webbplats. Närmare bestämmelser om finns i förordningen (2004:368) med instruktion för . 2003/04:34 . har cirka 500 anställda personer. Verket har fyra avdel- ningar; registeravdelningen, juristavdelningen, administrativa avdel- ningen och utvecklingsavdelningen. På registeravdelningen, som är indelad i fem enheter, handläggs registreringsärenden. Dessutom tar denna avdelning emot årsredovisningar och granskar dessa. På juristavdelningen, där 27 personer arbetar, handläggs bl.a. ärenden om dispens och tvångslikvidation. Av de personer som arbetar på avdelningen är 21 jurister, varav en chefsjurist, en avdelningsjurist, en enhetschef och tio bolagsjurister. På avdelningen arbetar också en person som är ekonom med revisorskompetens. Dessutom är fyra personer anställda som juridikassistenter och en är anställd som administratör. är central förvaltningsmyndighet för de allmänna domstolarna, de allmänna förvaltningsdomstolarna, arrendenämn- derna, hyresnämnderna och . Med iakttag- ande av domstolarnas självständighet enligt regeringsformen vid fullgörande av deras dömande och rättstillämpande uppgifter ska , utöver vad som följer av särskilda bestämmelser, inom sitt verksamhetsområde i administrativt hänseende leda och samordna verksamheten. Verket ska dessutom meddela föreskrifter och allmänna råd samt se till att verksamheten vid domstolarna bedrivs effektivt. I förordningen (1988:317) med instruktion för finns närmare bestämmelser om . är central förvaltningsmyndighet för tillsyn, regelgivning och tillståndsprövning beträffande finansiella mark- nader och finansiella företag. De övergripande målen för Finans- inspektionens verksamhet är att bidra till det finansiella systemets stabilitet och till ett gott konsumentskydd på det finansiella om- rådet. för vissa register. I företagsregistret finns uppgifter om företag och personer som sysslar med finansiell verk- samhet. I insynsregistret finns bl.a. uppgifter över personer med insynsställning, dvs. styrelseledamöter och ledande befattnings- havare i noterade aktiebolag. I Förordning (2006:1022) med instruktion för Finansinspek- tionen finns närmare bestämmelser om . Järnvägsstyrelsen, som bildades , är en central för- valtningsmyndighet, vars främsta uppgift är att utöva tillsyn över järnvägs-, tunnelbane- och spårvägssystemen. I Järnvägsstyrelsens uppgifter ingår bland annat att utöva tillsyn och pröva tvister enligt järnvägslagen (2004:519) och järnvägs- förordningen (2004:526). Myndigheten beslutar också om olika tillstånd och utövar marknadsövervakning samt har tillsynen över säkerheten. Närmare bestämmelser om Järnvägsstyrelsen finns i förord- ningen (2004:527) med instruktion för Järnvägsstyrelsen. Järnvägsstyrelsen finns i . Myndigheten är organiserad i fem enheter; infrastrukturenheten, järnvägsföretagsenheten, tek- niska enheten, juridiska enheten och administrativa enheten. Kammarkollegiet är en central förvaltningsmyndighet för bl.a. indelning och för frågor om statlig egendom, registrering av trossamfund och fastställande av avgiftssatser för begravnings- avgift. Kollegiet har också till uppgift att bevaka statens rätt och allmänna intressen i bl.a. vattenrättsliga ärenden och ärenden om stämpelskatt vid inskrivningsmyndighet samt frågor som gäller Allmänna arvsfonden. Kollegiet tillhandahåller kapitalförvaltning, redovisning och andra administrativa tjänster för bl.a. stiftelser inom det statliga området. Kollegiet tillhandahåller också admini- strativ, ekonomisk och juridisk service till myndigheter. I vissa ärenden om skadeståndsanspråk mot staten företräder kollegiet staten. I vissa fall beslutar kollegiet om ersättning av allmänna medel, t.ex. vid personskada till elev i viss gymnasieskolutbildning. Sammanfattningsvis kan Kammarkollegiets huvuduppgift sägas vara att bevaka olika statliga intressen och att ge service till statliga myndigheter. I förordningen (1994:634) med instruktion för Kammarkollegiet finns närmare bestämmelser om Kammarkollegiet. är central förvaltningsmyndighet för konkurrens- frågor. Verket ska övervaka att företagen följer konkurrensreglerna och ingripa mot överträdelser. Därvid ska verket fullgöra vissa uppgifter som följer av konkurrenslagen (1993:20), lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende offentlig upp- handling, lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler, lagen (2005:590) om insyn i vissa finansiella förbindelser m.m., och konkurrens- förordningen (1993:173). ska dessutom verka för en effektiv konkurrens i privat och offentlig verksamhet till nytta för konsumenter. Det sker t.ex. genom att verket lämnar förslag till lagändringar och informerar om konkurrensreglerna. Närmare bestämmelser om finns i förord- ningen (1996:353) med instruktion för . , som finns i , är organiserat i sex avdelningar och två sekretariat. verksamhet består bl.a. av verkställighet av betalningsförpliktelser och andra förpliktelser (utsökning), summarisk process (betalningsföreläggande och handräckning), skuldsanering och tillsyn i konkurser. Flertalet av de beslut som fattar inom dessa s.k. verksamhetsgrenar kan överklagas till tingsrätten. har att företräda det allmänna som borgenär i allmänna mål om verkställighet. Kronofogdemyndig- hetens borgenärsuppgifter regleras huvudsakligen i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Dessa uppgifter är helt åtskilda från de exekutiva uppgifter som myndigheten har i sin verkställande roll. I förordningen (2006:883) med instruktion för Kronofogde- myndigheten finns närmare bestämmelser om Kronofogdemyndig- heten. Något om organisation och kommande reformer fanns tio regionala kronofogdemyndigheter. avvecklades dessa myndigheter och en ny myndighet med rikstäckande verksamhet inrättades. Den nya myndigheten be- nämns Kronofogdemyndigheten.5 I fråga om administrativ ledning och styrning i strategiska frågor är myndigheten knuten till Skatte- verket. kommer Kronofogde- myndigheten emellertid att vara helt fristående.6 Reformen innebär också att kommer att överta Kronofogdemyndig- hetens offensiva borgenärsuppgifter, bl.a. att ansöka om för- sättande i likvidation och konkurs samt att anta och förkasta för- slag om ackord. Vissa uppgifter av borgenärskaraktär kommer dock att ha kvar. Det gäller t.ex. frågor om att avbryta indrivning. Det statliga lantmäteriet omfattar och en lant- mäterimyndighet i varje län. är central förvaltningsmyndighet för frågor om fastighetsindelning och för grundläggande geografisk informa- tion och fastighetsinformation. Verket har vidare ett nationellt samordningsansvar för produktion, samverkan, tillhandahållande och utveckling inom sistnämnda område. svarar även för samordning och stöd vid genomförande av EG-direktiv inom verksamhetsområdet och ska i övrigt bevaka intresse i det internationella arbetet inom verksamhetsområdet. Lantmäteri- verket är chefsmyndighet för lantmäterimyndigheterna i länen. Det innebär bl.a. att verket ska leda och utöva tillsyn över verksamheten vid lantmäterimyndigheterna. 2005/06:200 En kronofogdemyndighet i tiden. 2006/07:99 En fristående m.m. I förordningen (1995:1418) med instruktion för det statliga lantmäteriet finns närmare bestämmelser om och lantmäterimyndigheterna i länen. Härutöver har verket cirka 40 kontor i landet. bedriver inte någon verksamhet på de sju orter där det finns inskrivningsmyndigheter som handlägger inskrivningsärenden enligt jordabalken (om inskrivningsmyndigheterna och deras framtida organisation, se avsnitt 6.4.1.2). Luftfartsstyrelsen är central förvaltningsmyndighet med ett samlat ansvar, sektorsansvar, för den civila luftfarten. En av myndighetens huvuduppgifter är att pröva frågor om tillstånd inom civil luftfart. Dessutom ska myndigheten utöva tillsyn av den civila luftfarten, särskilt flygsäkerheten, och svara för de myndighetsuppgifter som rör flygtrafiktjänst för civil luftfart och i fred för militär luftfart. Myndigheten har också samordningsansvaret för trafiksäkerhets- arbetet inom den civila luftfarten. Luftfartsstyrelsen är inskriv- ningsmyndighet för rättigheter i luftfartyg. Närmare bestämmelser om Luftfartsstyrelsen finns i förord- ningen (2004:1110) med instruktion för Luftfartsstyrelsen. är indelat i 21 län. I varje län finns en länsstyrelse, som är en statlig samordnande myndighet. En av myndighetens uppgifter är att utöva tillsyn, t.ex. över överförmyndaren, den yrkesmässiga trafiken, och livsmedelslagens tillämpning. Myndig- heten har också tillsynsuppgifter enligt , miljö- balken, alkohollagen och tobakslagen. prövar vidare frågor om olika tillstånd. Som exempel kan nämnas körkorts- tillstånd och tillstånd att bedriva yrkesmässig trafik. handlägger dessutom ärenden om registrering av stiftelser och deponering av hyra. Närmare bestämmelser om finns i förordningen (2002:864) med länsstyrelseinstruktion. 4.12Myndigheten för internationella adoptionsfrågor Myndigheten för internationella adoptionsfrågor () är central förvaltningsmyndighet för frågor om internationell adoptions- förmedling med ansvar för auktorisation och tillsyn av organisa- tioner som förmedlar internationella adoptioner. Vidare ingår i myndighetens uppdrag att bl.a. följa den internationella utveck- lingen och kostnaderna när det gäller internationella adoptioner samt att bedriva informationsverksamhet. ska även lämna upplysningar till och biträde åt myndigheter och organisationer. I förordningen (2004:1145) med instruktion för Myndigheten för internationella adoptionsfrågor finns närmare bestämmelser om . är central förvaltningsmyndighet för frågor om kulturmiljön och kulturarvet. Myndigheten ska bl.a. särskilt värna om kulturvärdena i bebyggelsen och i landskapet, bevaka kulturmiljöintresset vid samhällsplanering och byggande samt medverka i det internationella arbetet med kulturmiljön, kultur- minnen och kulturföremål. I arbetet med att uppnå miljökvalitets- målen har myndigheten ansvar för övergripande miljömålsfrågor som avser kulturmiljön. har också ett samlat ansvar, sektorsansvar, för handikappfrågor med anknytning till ämbetets verksamhetsområde. Inom ramen för detta ansvar ska myndigheten vara samlande, stödjande och pådrivande i förhållande till övriga berörda parter. I förordningen (1997:1171) med instruktion för Riksantikvarie- ämbetet finns närmare bestämmelser om . är central förvaltningsmyndighet för polisväsen- det. Till hör Säkerhetspolisen, Rikskriminal- polisen och . är chefsmyndighet för . huvuduppgift är att utöva tillsyn över polisen. Andra uppgifter som tillkommer styrelsen är bland annat att föra centrala polisregister och att organisera den nationella insats- styrkan, vars huvuduppgift är att bekämpa terroraktioner i landet. har också samordningsansvaret för bland annat gränskontroll, internationellt polissamarbete och polisens planering vid särskilda händelser. Vidare ansvarar styrelsen för teknik- och metodutveckling inom polisen. I förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolis- styrelsen finns närmare bestämmelser om . Huvudkon- toret består av fem avdelningar samt internrevisionen och staben. är central förvaltningsmyndighet för frågor om skatter, socialavgifter, fastighetstaxering, folkbokföring, registrering av bouppteckningar och brottsutredningar enligt lagen (1997:1024) om medverkan i brottsutredningar.