sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Flera hundraser har ett utseende och en färgteckning som överensstämmer med vargens och likaså kan många hundraser yla som vargar. För att utifrån spår säkert fast- ställa vargförekomst fordras långa spårningar av de aktuella spår- löporna där beteende (gångarter, steglängd, val av färdväg, jakt- strategier m.m.) studeras. Även föryngring är svårare att fastställa för varg. Till skillnad från exempelvis lodjur räcker det inte med att bara konstatera en familjegrupp för att bekräfta föryngring av varg. I en familjegrupp av varg förekommer det regelmässigt att flocken även innehåller något eller några djur från en tidigare kull (förutom föräldradjur och valpar från senaste kullen). Om föryngring uteblir kan flocken således bestå enbart av föräldrar och äldre avkommor. Flera dylika fall har registrerats i . Ett annat problem med varginventering är att familjegruppen långt ifrån alltid går i en samlad flock. Det är snarare regel än undantag att flocken delar upp sig i mindre grupperingar av varie- rande sammansättning. Det är heller inte ovanligt att föräldraparet går tillsammans på egen hand i reviret medan valparna uppehåller sig på annat håll. Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Ett genomsnittligt vargrevir är ungefär 10 mil², dvs. mycket större än motsvarande områden för lodjur och järv. När en och samma vargflock lever innanför sådana stora områden och dess- utom regelmässigt delar upp sig i mindre grupper, är det inte kons- tigt att ortsbefolkningen är övertygad om att det egentligen finns fler flockar och fler vargar än vad som egentligen är fallet. Över stora delar av vargens kärnområde ligger vargreviren i princip vägg i vägg. I täta populationer blir särskiljningar av olika grupper/revir betydligt svårare att genomföra jämfört med i glesa populationer. Särskiljningar och kartläggning av reviren är i dags- läget ett av de viktigaste momenten vid varginventeringarna och kommer sannolikt att bli ännu viktigare i takt med att vargstammen ökar. Förekomst på läns- och riksgränser Vargrevir är inte helt statiska . Sändarförsedda vargar har visat att revirgränser kan ändras från till ett annat, ibland kan förändringarna vara omfattande. I täta populationer är det ofta nödvändigt att veta ungefär var de olika reviren börjar och slutar för att kunna särskilja olika revir från varandra. Revirens utsträck- ning ger också värdefull information om var det kan bli aktuellt med skadeförebyggande åtgärder eller satsningar på information till berörda människor. Vid skyddsjaktsärenden behövs också god kunskap om vilka vargar som har gjort vad. Under de senaste fyra säsongerna har över hälften av vargreviren i , med familjegrupper eller revirmarkerande par, varit belägna över länsgränser, dvs. vargarna i dessa revir har regelbundet uppehållit sig i mer än ett län. har endast något litet hörn av ett revir varit beläget i ett angränsande län eller så har det visat sig att vargarna förlagt sin största aktivitet i det län som har den minsta andelen av reviret. Här uppstår problem hur de enskilda länen skall tillgodoräkna sig dylika förekomster. Den gällande principen har varit att så fort vargarna satt en spårstämpel i ett angränsande län har reviret räknats som ett gränsrevir med följden att båda länen har tillgodoräknat sig denna vargförekomst i den egna statistiken. Länen är därför inte helt lämpliga geografiska enheter för inven- tering av varg. En effektiv inventeringsverksamhet måste kunna Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet operera fritt och oberoende av administrativa hinder som läns- gränser. Problematiken kring länsgränserna är givetvis densamma även för mellan och . Enligt skall vargrevir som ligger tvärs över gränsen mellan och räknas in i de svenska siffrorna, oavsett hur liten andel av reviret som är registrerat på svenskt territorium. har det funnits flera exempel på vargrevir i gränsområdet mellan och som nätt och jämt registrerats på den svenska sidan. En del revir har pendlat mellan att ena året registreras som ett gränsöverskridande revir för att året därpå inte vara detta. En uppenbar risk finns att antalet svenska revir mer styrs av hur stor arbetsinsats inventeringspersonalen lägger ned på att kartlägga revirgränserna än den faktiska storleken på vargstammen. De senaste fyra säsongerna har föryngring konstaterats i mellan två och tre revir belägna på tvärs av . När det gäller familje- grupper och par har antalet gränsrevir varierat mellan fem och sex . Det är således fråga om en icke obetydlig del av den svenska vargstammen som lever i gränsområdet mellan och . 18.4Utvärdering av rovdjursinventeringarna utanför renskötselområdet Utredningen om de stora rovdjuren har enligt sina direktiv att utvärdera rovdjursförvaltningen och beakta ansvarsfördelning, organisation och resursanvändning samt analysera behovet av förändringar med inriktning mot ett ökat regionalt och lokalt inflytande, med utgångspunkt från att de nationella målen skall nås. Beståndsinventeringen och formerna för denna spelar en central roll i förvaltningen och i förankringen bland medborgarna av rov- djurspolitiken. Den framtida rovdjursförvaltningen kommer därför att ställa höga kvalitetskrav på beståndsövervakningen. Utred- ningens arbete har tydliggjort behovet av att utifrån befintliga före- skrifter se hur dessa tolkas och upplevs i olika län. Utredningen önskade därför en belysning av inventeringsverksamheten i flera län med geografisk spridning för att klarlägga eventuella skillnader i kvalitet och arbetssätt. Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Främst följande frågeställningar borde uppmärksammas i utvär- deringen: Inventeringens täckningsgrad och rum Särskiljningar – vilka metoder, kriterier används Eventuella brister i den nationella redovisningen Variationer mellan olika län hur data samlas in och behandlas Samarbete inom och mellan län Utvärderingen skulle även kunna innehålla förslag till förbättringar och förändringar i föreskrifterna som kan bidra till att höja kvali- teten på inventeringsresultaten, dvs. ge säkrare uppskattningar. Kvalitetsbegreppet innefattar inte enbart det faktiska resultatet uttryckt i antalet djur utan även hur medborgarna förhåller sig till resultaten. Lokal delaktighet är i detta sammanhang viktig för rov- djurspolitikens trovärdighet. Av denna anledning var det angeläget att även frågan om enskildas delaktighet belystes. Metoderna för inventering av stora rovdjur utanför renskötsel- området finns beskrivna i föreskrifter (NFS 2004:18). Här anges att ( 7 §) inventeringar av rovdjur skall ut- föras i varje län, om så är möjligt, om inte annat beslutats av , i föreskrifterna är rovdjur definierat som arterna björn, varg, järv, lodjur och kungsörn. I föreskrifterna anges aktiva och passiva inventeringsmetoder. Passiva metoder innefattar registrering av allmänhetens rappor- ter om observationer av rovdjur eller om rovdjursdödade bytesdjur, samt fällda rovdjur och fallvilt. Dessa metoder kan egentligen användas endast till att fastställa förekomst av en viss rovdjursart i ett område eller som komplement till de aktiva metoderna, och beaktas inte vidare här. Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Till de aktiva metoderna räknas tre metoder som grundar sig på snöspårningar, nämligen snoking, områdesinventering och rullande inventering. De beskrivs nedan. Metoden går i korthet ut på att information om förekomster och föryngringar av stora rovdjur samlas in för snöspårning. Auktoriserad fältpersonal söker aktivt själva efter rovdjursspår i markerna eller kontrollerar rapporter om rovdjurs- förekomst från allmänheten, vanligen genom att rapporterna följs upp i fält. Enligt instruktionerna bör en spårning vara för att fastställa antalet djur som åstadkommit löpan. För att särskilja olika förekomster skall närliggande spår isär- eller ihopspåras. Alternativt kan speciella lokala insatser göras, som påminner om områdesmetoden fast i liten skala (se nedan). Som en sista utväg och då det inte varit möjligt att genomföra andra sär- skiljningsåtgärder, kan olika familjegrupper av lodjur särskiljas genom att tillämpa ett s.k. avståndskriterium, vilket innebär att om två spårlöpor av familjegrupper ligger inom ska de betraktas som tillhörande samma grupp. Detta är den metod som använts vid de av organiserade inventeringarna söder om renskötselområdet 1993– 2002. Den finns utförligt beskriven bl.a. i Liberg och Glöersen 1995. Metoden har mest använts för lodjur, men fungerar även för andra arter. Kort sammanfattat går metoden ut på att vid ett givet tillfälle på nysnö (högst gammal) avspåras ett tätt nät av inven- teringslinjer baserat på skogsbilvägnätet över hela inventerings- området . Samtliga påträffade korsande rovdjurslöpor av det eftersökta slaget, som gjorts efter senaste snöfallet, bakspåras därefter till dess att löpan ifråga befinnes översnöad av det senaste snöfallet. På så sätt sammanbinds de påträffade spårkorsningar som kommer från samma djur, medan de som gjorts av olika djur sär- spåras. Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Denna metod är mest att likna vid en mix av de båda ovanstående metoderna. Principen är att spår av rovdjur söks över större arealer där arbetsinsatsen successivt förflyttas över området i en bestämd riktning (dagar, veckor). Arbetssättet kan antingen påminna om små områdesinventeringar eller vara ett mer snokingbetonat arbete (eller en kombination av de båda) som suc- cessivt betar av markerna systematiskt. Enligt instruktionerna skall inventerade områden inte återbesökas under samma inventering. Särskiljning sker efterhand som spårlöpor påträffas och meto- derna för detta är samtliga de som nämns ovan under både sno- kingmetoden och områdesinventering, allt beroende på omständig- heterna. Uppdraget att utföra utvärderingen har lämnats till , och , Viltskadecenter. Utvärderarna har besökt åtta länsstyrelser i och intervjuat rovdjursansvariga och en del av fältpersonalen. Baserat på dessa intervjuer och på olika uppgifter som de hämtat ur databasen har de sedan gjort en kritisk granskning av inven- teringsverksamheten. Mycket i verksamheten har fungerat väl, men de har även funnit ett antal brister som de funnit menligt påverkat inventeringarnas kvalitet och effektivitet. Den löpande operativa styrningen av fältarbete under inven- teringssäsongerna har i många fall varit för svag vilket lett till att personalen inte använts effektivt. Olikheter har funnits i insatserna både inom länen och mellan länen. Personalens, såväl ledningen och fältpersonalen, efterlevnad av föreskrifter för inventeringsverksamheten har också på flera punkter varit brist- fällig. Vidare konstateras i utvärderingen att det i flera län finns en överdimensionerad fältpersonal, vilket inneburit att en ansenlig andel av denna bidrar med endast lite fältverksamhet. De fann också vissa problem med samarbetet inom länen, men framförallt mellan länen, vilket bland annat lett till att vissa förekomster av lodjur och varg på länsgränserna blir sämre dokumenterade. De fann också brister i delar av fältarbetet, t.ex. i förhållandet mellan Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet s.k. grovspårning och detaljspårning, där den senare i alltför hög grad nedprioriterats. Särskiljningarna av lodjursfamiljer anser utvärderarna varit så bristfälliga att de betraktar resultaten från denna inventering som opålitlig. Detta är dock mera en konsekvens av metodiken (snoking), som de finner oanvändbar i täta lopopulatio- ner, än av brister hos personalen. För att åtgärda dessa brister föreslår de vissa ändringar i organi- sationen och i utförandet av inventeringsverksamheten. De föreslår att den operativa ledningen av inventeringsarbetet utanför ren- skötselområdet centraliseras, så att den sköts från ett håll, istället för att som vara uppdelat på de olika länsstyrelserna. Vidare föreslår de att man helt överger snoking som metod för att inven- tera lodjur i stora delar av , där lostammen är så tät att de olika lohonornas hemområden gränsar mot varandra. I stället förordar de s.k. områdesinventeringar. Metodiken för dessa bör dock stramas upp. I utvärderingen föreslås också att lodjursinventeringarna görs endast i stället för som . Genom att överge snokingen av lodjur i större delen av regionen frigörs enligt utvärderingen personal för att intensivare arbeta med varginventeringen, som fortsatt bör använda snoking som metod. I utvärderingen föreslås vidare att fältpersonalen, som har tem- porära uppdrag, reduceras kraftigt i antal, till i storleksordningen 40 personer i Mellan- och , mot 145 personer med s.k. behörighet att kvalitetssäkra. Så många som möjligt av dessa bör säsongsanställas eller få heltidsanställning. I utvärderingen för- ordas att denna personal även fortsättningsvis anställs av länsstyrel- serna. Vidareutbildningen av denna personal bör stärkas. Den lokala delaktigheten i inventeringsverksamheten bör enligt utvärderingen också stärkas. Till en del kommer detta att ske genom områdesinventeringar som kräver deltagande av ett stort antal frivilliga personer från lokalsamhället, men det föreslås också andra förstärkningar av delaktigheten, t.ex. upprättandet av lokala rovdjursgrupper för utbyte av information, diskussion och kanali- sering av kritik. Berörda länsstyrelser har beretts tillfälle att yttra sig över utvär- deringen. Ett referat av remissvaren redovisas längre fram i detta kapitel. Sammanfattningsvis kan nämnas att länsstyrelserna in- stämmer i huvudsak i kritiken men anser att utvärderingen går för långt bl.a. i sitt förslag till minskning av antalet timanställda som Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet deltar i verksamheten. Samtliga länsstyrelser avvisar tanken på en fristående centraliserad operativ ledning av beståndsinventering- arna. De i utvärderingen granskade länen är: , Gävle- borgs, , , , , och (figur 1). I det praktiska inventeringsarbetet fungerar och samordnat som ett län. De sydligaste länen är inte utvärderade. Rovdjursförekomsten är inte lika stor i dessa län som längre norrut. Besöken på länsstyrelserna gjordes . Figur 18.1 I utvärderingen granskade län De 8 län som omfattas av denna utvärdering, och deras bokstavs- beteckningar. Y = , X = , W = , S = , T = län, U = , C = län och O = Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Samtliga länsstyrelser har en fast anställd tjänsteman med uppdrag som den centralt ansvarige för rovdjursinventeringar. I något fall delas detta ansvar mellan två personer, och i något län har tjänstemannen stöd av en viltförvaltningsgrupp. Den rov- djursansvarige har i samtliga fall det övergripande ansvaret för inventeringsverksamheten och den fältpersonal som är involverad i denna verksamhet. Med något undantag har samma person även ett löpande operativt ansvar för inventeringsverksamheten . I ligger ansvaret hos områdesansvariga, vilket innebär att det saknas en person som har kontroll över hela länet under pågående inventeringssäsong. I vissa länsstyrelser var den centrala operativa ledningen relativt svag. Mycket av ansvaret överläts åt fältpersonalen. Å andra sidan har några län en relativt stark central ledning, där den rovdjurs- ansvarige även mycket aktivt deltar i inventeringarna. Den övriga fältpersonalen med behörighet att kvalitetssäkra observationer är i samtliga län timanställd. Antalet personer varie- rar kraftigt, liksom även deras aktivitet. I de flesta län finns en kärngrupp av inventerare som står för det mesta av arbetet. I län med områdesansvariga står dessa för det allra mesta fältarbetet. Ett par län har personer som kvalitetssäkrare, trots att de saknar den utbildning som krävs enligt föreskrifter. Ett län har utsett officiella rapportörer spridda över länet, och ett par län uppger att de har ett informellt nät av rapportörer. Personalen kan arbeta över hela länen utan begränsningar av områ- desindelningar. Samtliga län anger att sammandragningar av hela eller delar av personalen kan göras vid behov, men endast hälften av länen utnyttjar denna möjlighet frekvent. På frågan om man upplever att det kan bli konflikter mellan olika arbetsuppgifter svarar samtliga län att man inte upplever detta. Många av länen anser att man löser detta genom att sätta in mer folk. De flesta uppger att klagomål från allmänheten och kon- flikter människa – rovdjur alltid har högsta prioritet. På specifik fråga om det fanns konflikt mellan inventeringsverksamhet och bevakning uppgav alla att sådan konflikt ej fanns. Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet bevakningen sker andra årstider än . I utvärderingen fanns dock tecken på att det inte alltid stämmer. Exempelvis uppgavs som viktigaste skäl till en alldeles opropor- tionerlig spårinsats i ett visst vargrevir att det fanns tecken på ille- gal verksamhet där. Enligt NV:s föreskrifter (5 §) ska samarbete ske med ideella organisationer. Samtliga län anger också att sådant samarbete före- kommer, men i varierande omfattning. Många av kontakterna sker via de regionala rovdjursgrupperna, där de ideella föreningar som är aktiva inom rovdjursfrågan i länet finns representerade. Vad gäller själva inventeringsarbetet är det mesta av samarbetet riktat mot , främst vad gäller inventeringen av lodjur. I några län är även direkt involverad i inventeringsarbetet, men i betydligt mindre omfattning. flera ha ett svagare intresse, men i har de ett visst ansvar för inventeringen av skogsjärvar. är involverad i kungsörnsinventeringarna, men inte vad gäller däggdjursarterna. Den främsta rollen för de ideella föreningarna tycks vara som pot- entiella rapportörer, undantaget genom sin medverkan vid de stora områdesinventeringarna. Samarbete med andra län En stor del av rovdjursbestånden överskrider länsgränserna och berör således flera län. Det finns anledning att ha ett nära sam- arbete mellan länen. I förhållande till detta behov tycks dock sam- arbetet vara begränsat. Endast ett län rapporterar att det har planeringsmöten med några av grannlänen (dock ej med alla) . och län har samma operativa ledning, där är givetvis samarbetet väl fungerande. I övrigt saknas i allmänhet rutiner för samarbete över länsgränserna. De kontakter som tas är ofta spontana. misslyckas man med samordnade insatser. Flera län efterlyser också en bättre sam- ordning med grannlänen. Inte minst saknar man en sådan samord- ning vid den slutliga grupperingen av lodjursfamiljer. Flera län skulle vilja ha gemensam utvärdering av årets inventeringsresultat. och anser också att kontakterna över till skulle behöva förbättras. Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Kontakter med Viltskadecenter och Enligt föreskrifterna (5 §) skall inventeringen av varg ske i samråd med , i praktiken med Viltskadecenter. Inget av länen tar kontakt med Viltskadecenter före säsongens start, men de flesta uppger att man har sådana kontakter under inventerings- arbetets gång. Kontakterna är spontana och varierar mycket mellan länen, några rutiner finns inte i något län. Ett par län har dock ofta kontakter med Viltskadecenter. På frågan om sådana rutiner behövs varierar också svaren, men de flesta anser inte att sådana rutiner behövs. De flesta länen lägger ut resultaten av årets inventeringar på sin hemsida. Ett län inväntar istället de nationella rapporterna från Viltskadecenter, för att ej riskera att gå ut med uppgifter som senare kan visa sig felaktiga och då kan vara svåra att återkalla. För varg uppger de flesta län att man redovisar vilka revir som är delade och vilka som ligger helt inom länet. För lodjur anger en del att man ger ett spann där gränsförekomsterna ingår i maximisiffran, medan andra låter det avgöras av i vilket län förekomsten blir grupperad. Samtliga län anser att det finns behov av vidareutbildning. Sär- skilt efterfrågades träning i gemensamma spårningar och andra demonstrationer i fält, helst genom att personal från Viltskadecen- ter kommer ut till länen och deltar i deras ordinarie spårningar. I viss utsträckning har sådana övningar genomförts, men alla län önskar mera. Mer grundläggande kunskap om hur lohonor med ungar rör sig , efterlystes från flera håll, liksom hur långa sträckor de går och hur de rör sig i terrängen. Detta kan ha stort värde att känna till framförallt vid särskiljningarna mellan olika grupper. Sex av de åtta länen använder aktiv snoking som huvudmetod medan två har olika varianter av rullande inventering. En stor del av verksamheten består i att kontrollera och kvalitetssäkra spårlöpor som inrapporterats från allmänhet och organisationer. Två län, och län, gör mer systematiska insatser för Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet loinventering än övriga län. Där kör man med skoter inventerings- linjer, ca 4–5 mil² per dag. Man hinner dock adrig inventera om- rådet helt färdigt. I län används bilbesättningar som komplement som kan köra inventeringslinjer per dag efter snöfall. I utvärderingen ombads länen att nämna för- och nackdelar för inventering av lodjur med de två metoderna snoking och områdes- inventering. Fyra län angav högre kompetens som fördel vid snoking. Andra fördelar med snoking angavs bl.a. vara fler besök per familjegrupp, flexibilitet, man kan söka i dåligt täckta områden, man kan kontrollera enskilda rapporter ordentligt och anpassa sig efter vädret. Nackdelar med snoking angavs vara att man inte hinner allt, särskilt under dåliga snövintrar, svårigheter att få in rapporter och dyrt i förhållande till resultatet. Fem län angav låg kompetens som nackdel med områdesinven- tering medan sex län angav säkrare särskiljning som en fördel. Ett län ansåg områdesinventering som helt nödvändig för att särskilja lofamiljer. Andra fördelar med områdesinventering var ökad delak- tighet, samt att det frigör personal för andra uppgifter som t.ex. vargspårning. Nackdelar som angavs för områdesinventering var dåliga bakspårningar och svårigheter att förstå instruktionerna samt risk för fusk. Snokingmetoden bygger till stor del på att granska spårlöpor man fått kännedom om från utomståendes rapporter. Några for- mella rutiner för hur man agerade i förhållande till olika rapporter fanns inte. Det är den enskilde tjänstemannen som får rapporten som avgör om den ska kontrolleras eller inte. Alla län har ambitionen att hela länet, med undantag för rena slättområden, ska sökas av . Tydliga rutiner för detta saknas. Bäst kontroll har de län som arbetar med rullande områdesinventeringar, men även dessa uppger att de inte hinner allt. Täckningen av respektive län i inventeringarna ska redovisas i databasen . Detta görs dock inte alltid konsekvent. En slinga som är registrerad en gång i Rovdjursforum, redovisas på nytt om den inventeras . Inventering av lodjur och varg utanför renskötselområdet Vid en genomgång av spårningsinsatserna i olika vargrevir fram- står skevheter, där man lagt ner upp till 50 gånger mer arbete i de bäst täckta reviren, jämfört med de sämst täckta. Det ger intryck av att planering saknas för en rimligt jämn fördelning av insatserna. Behoven kan visserligen variera, men knappast i den omfattning de förekommer. På frågan om hur skevheterna uppstått, har enligt utvärderingen, hänvisats till särskilda bevakningsbehov, ojämn för- delning av fältarbetarnas bostadsorter eller att det varit svårt att styra. Vissa revir på gränsen mellan olika län har ibland fallit mel- lan stolarna därför att inget län tagit fullt ansvar för dem eller att man har dålig information om grannlänets insats. Detta gäller även gränsreviren mot . I utvärderingen frågades i vilken utsträckning länen gör undantag från kravet att en spårning ska vara för att kunna kvalitetssäkras fullt ut. Tre län medgav att sådana undantag görs. För lodjur angavs att man ibland använder andra kriterier för att säkra att det är fråga om en familjegrupp, t.ex. spår som tyder på lek eller tidigare kännedom om gruppen. Särskiljningar av näraliggande familjegrupper är svår.