sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Först och främst är det enligt utredningens mening offer för allvarlig kriminalitet som har behov av bistandsadvokat. I utredningens värdering av vilka måltyper som bör ge rätt till förordnande av bistandsadvokat är utgångspunkten den grad av integritetskränkning som offret har orsakats, liksom om förundersökning och huvudförhandling kan anses särskilt belastande för offren vid vissa brott. I särställning, menar utredningen, står ärenden gällande våld i nära relationer på grund av den beroendeställning och det styrkeförhållande som råder mellan den misstänkte och målsäganden. Den gällande ordningen med fri rättshjälp för målsäganden i sådana situationer är inte tillräcklig, menar utredningen och därför bör lagstiftningen gällande bistandsadvokat utvidgas till att omfatta våld i nära relationer, inte bara mellan sambor utan även mellan släktingar i rakt upp och nedstigande led. Utredningen menar att mycket talar för att göra det straffbart att låta barn bevittna våld mot en förälder, när gärningsmannen är gift eller sambo med målsäganden. I likhet med Kvinnevoldsutvalget menar därför att det bör övervägas om barn som bevittnat våld ska få rätt till bistandsadvokat (ss. 193–194). Vidare förslår utredningen att rätten till bistandsadvokat utvidgas till att gälla vissa sexualbrott mot barn och brotten könsstympning och människohandel (ss. 194–196). Enligt gällande rätt ska det vid en rad brott prövas om brottet har medfört betydlig skada för att bistandsadvokat ska kunna förordnas. Utredningen uttalar i sammanhanget att det är önskvärt att reglerna på området är så klara och förutsägbara som möjligt. Utredningen föreslår att kravet om behovsprövning i § 107 a första Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna ledet, andra punkten straffprocesslagen, som gäller övriga brott utgår eftersom utredningen antar att när målsäganden har orsakats en betydlig skada, det bara undantagsvis är aktuellt för rätten att avslå en framställan om förordnande av bistandsadvokat eftersom ett behov saknas. På de grunderna finns det enligt utredningens mening inte orsak att behålla kravet att rätten ska företa en konkret värdering av behovet av bistandsadvokat (s. 191). I fråga om förordnande av bistandsadvokat vid besöksförbud finns det behov av klargöranden menar utredningen och föreslår att rätten till bistandsadvokat utvidgas till att gälla alla mål gällande besöksförbud på grund av möjlig överträdelse av strafflagens § 219, d v s våld i nära relationer (s. 197). Bestämmelsen om bistandsadvokat till den som inte är i stånd att ta tillvarata sina rättigheter förslås också ändrad. Enligt utred- ningens mening kommer personer som på grund av en straff- bestämmelses art har krav på bistandsadvokat efter allmänna regler i en sämre ställning eftersom de inte är i stånd att framställa begäran om förordnande själva, då det enligt lagen krävs att det föreligger ett särskilt tillfälle. Den utformningen av lagstift- ningen har fått till följd att målsägande som är så svårt skadade att de inte är i stånd att framställa en begäran om förordnande av bistandsadvokat, inte har samma rätt till advokat som en målsägande som utsatts för samma typ av brott men inte är svårt skadad (s. 198). Mot bakgrund av den osäkerhet som rått rörande bistands- advokatens uppgifter och befogenheter föreslår utredningen en utrycklig bestämmelse om att bistandsadvokaten ska ha rätt att närvara vid olika åtgärder och steg som vidtas i förundersökningen, såsom rekonstruktioner, konfrontationsparader men också läkarundersökningar (s. 181). Eftersom det enligt utredningens mening behövs en generell förbättring av kvaliteten på bistandsadvokater, föreslår utredningen ett system med fasta bistandsadvokater vid domstolarna i likhet med det system som gäller för försvarare. Polisen kan upplysa målsägande om vilka som är s k fasta advokater och genom det systemet kan ett joursystem för bistandsadvokater etableras. Utredningen föreslår att ett moment av betydelse vid val av advokat bör vara att advokaten har genomgått utbildning för bistandsadvokat. Utredningen menar att de klargöranden som görs i betänkandet kommer att leda till att arbetet som bistandsadvokat blir mer intressant och att rollen som bistandsadvokat blir mer avgränsad men också mer aktiv (s. 203). Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna En uttrycklig definition om vem som ska anses vara målsägande saknas i den finländska lagstiftningen. I praxis tillämpas sådana definitioner av målsäganden som utformats i doktrinen i kombination med normer som grundar sig på rättspraxis. Behovet av att definiera begreppet målsäganden i lagstiftningen har diskuterats i doktrinen. Per har i en artikel, Hur borde målsägandens ställning ändras när underrättsförfarandet i brottmål reformeras, ansett att det inte finns något behov av att ta in en uttrycklig definition i lagen av vem som är målsägande. Han anser att det knappast är möjligt att i en skriven norm så klart och entydigt ange vem som skall ges ställning av målsägande i ett brottmål att denna norm kunde lösa andra fall än sådana rutinfall, där detta också är möjligt utan en skriven bestämmelse (ss. 189– 207). Däremot menar han att det i lagen skulle finnas en bestämmelse som anger vilka omständigheter en domstol ska fästa avseende vid när den avgör om en person bör ges ställning som målsäganden. De straffprocessuella reglerna återfinns i lagen om rättegång i brottmål, nr 689/1997 (BRL). Rättegångsförfarandet i brottmål förnyades 1997. Reformen bygger på Regeringens proposition till med förslag till lagstiftning om revision av rättegångsförfarandet i brottmål i underrätterna (RP 82/1995 rd), hädanefter kallad ursprungspropositionen. Syftet med reformen var bland annat att förbättra målsägandens ställning. Vid ett seminarium som arrangerades av och som dokumenterades i Nordisk seminar om offerets straffeprosessuelle , hävdades det att lagstiftaren byggt in en balans i rättsprocessen (s. 35). Reformen gjorde det bland annat möjligt för målsäganden att få juridisk hjälp utan kostnad, oberoende av målsägandens ekonomiska ställning, genom förordnande av ett målsägandebiträde. I information från benämns målsägandebiträdet ibland rättshjälpsbiträde. Tillämpningsområdet för bestämmelserna om målsägandebiträde omfattade då sexualbrott och våldsbrott vid vilka svaranden var en person som stod målsäganden nära. I ursprungspropositionen motiverades möjligheten att förordna ett målsägandebiträde eller en stödperson för målsäganden med att den som blivit utsatt för ett vålds- eller ett sedlighetsbrott befinner sig i en särskilt svår Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna ställning, både vid förundersökningen och vid själva rättegången. Regeringens inställning var att vid utredningen av de här brotten hade parternas utsagor om händelseförloppet ett stort bevisvärde, och att det därför ofta är nödvändigt att höra målsäganden både vid förundersökningen och under rättegången, även om målsäganden inte har några privaträttsliga anspråk gentemot svaranden. För att målsäganden skulle orsakas så få olägenheter som möjligt vid det rättsliga förfarandet, ansåg lagstiftaren att det var viktigt att målsäganden skulle ges en möjlighet att med statens medel få ett avlönat rättegångsbiträde eller en stödperson som hjälpte målsäganden vid förundersökningen och vid rättegången. Enligt regeringen talade kravet på att parterna ska bemötas jämbördigt för att ett biträde skulle förordnas för målsäganden redan under förundersökningen, eftersom ett biträde nästan regelmässigt förordnas för svaranden i ett sådant brottmål som avses i paragrafen. Virolianen har hävdat att när svaranden förordnats en försvarare ska med beaktande av likställdhets- principen eller equality of arms ett målsägandebiträde förordnas med statens medel åt målsäganden (Se källförteckning). Reformen innebar också att åklagaren ålades en skyldighet att föra målsägandens privaträttsliga anspråk gentemot svaranden. Lagstiftaren ville på det viset undvika att målsäganden drabbades av onödiga kostnader. I andra kapitlet av lagen om rättegång i brottmål gavs domstolen en möjlighet att förordna en stödperson för att hjälpa målsäganden under handläggningen av brottmålet. 15.3.2Åklagarens plikt att föra målsägandens privaträttsliga krav En allmän åklagare är på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet föra talan om målsägandens privaträttsliga anspråk mot svaranden på grund av brottet. Det anges i 3 kap. 9 § BRL. Lagstiftaren har ansett det vara oskäligt att målsäganden måste infinna sig till rättegången och kanske även skaffa ett biträde för att framställa sina anspråk i fall där inget bevismaterial behöver läggas fram till stöd för målsägandens privaträttsliga yrkande och åklagarens bevisning är tillräcklig. För att förenkla rättegångs- förfarandet och minska parternas rättegångskostnader infördes därför åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan om ersättningsanspråk. En förutsättning är att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att anspråket inte är uppenbart ogrundat. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Åklagaren är inte skyldig att föra målsägandens talan om anspråket är oklart eller om åklagaren väcker åtal mot flera svaranden som har anspråk gentemot varandra. Ett anspråk kan vara uppenbart ogrundat om åklagaren anser att det är klart att domstolen inte kommer att bifalla yrkandet, t ex på grund av att yrkandet är helt oskäligt, eller att det saknas bevis för skadans uppkomst. Målsäganden ska framställa sin begäran under förundersök- ningen eller direkt till åklagaren och lägga fram de omständigheter som anspråket grundar sig på. I 3 kap. 10 § i BRL finns en bestämmelse om att målsäganden ska ges möjlighet att inom skriftligen framställa anspråk och grunderna för anspråken till domstolen, om målsäganden under förundersökningen eller annars har uppgett att hon eller han själv vill framställa sina privaträttsliga anspråk med anledning av det brott som stämningsansökan avser, eller åklagaren har meddelat att han trots målsägandens begäran inte har för avsikt att föra dennes talan med anledning av anspråket. Om målsäganden inte framställer anspråk kan anspråken avvisas i samband med behandlingen av brottmålet. Åklagarens skyldighet att driva målsägandens privaträttsliga krav sträcker sig till den som träder in en avliden persons ställe, d v s till dödsbon och målsägandens konkursbo. Åklagarens skyldighet att driva ett privaträttsligt anspråk gäller även när kravet har övergått till det försäkringsbolag som ersatt målsägandens skador. För att åklagaren ska kunna ta ställning till om det är möjligt att föra målsägandens ersättningsanspråk måste anspråken undersökas i förundersökningen. Om åklagaren inte åtar sig att driva målsägandens privaträttsliga anspråk ska hon eller han fatta ett skriftligt beslut angående det och meddela det till målsäganden. Med ett undantag har inte reglerna om förordnande av målsägande- biträde och stödperson ändrats sedan tillkomsten av lagen 1997. En ny straffbestämmelse om människohandel och grov människohandel infördes och placerades i kapitel 25 om brott mot friheten. I samband med den här förändringen i lagstiftningen infördes en ny punkt i 2 kap. 1 a § BRL som gjorde det möjligt att förordna ett målsägandebiträde vid brottet människohandel (Lag 652/2004). I proposition till med förslag till lag om Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna ändring av strafflagen och vissa lagar som har samband med den (RP 34/2004 rd), uttalade regeringen att det var viktigt att en bestämmelse att förordna ett målsägandebiträde i människo- handelsbrott trädde i kraft som straffbestämmelsen om människohandel trädde i kraft (ss. 104–105). Därför fanns en särskild bestämmelse, 2 kap.1 a § tredje punkten § BRL om att målsägandebiträde kunde förordnas vid brottet människo- handel, om detta ansågs motiverat med hänsyn till brottets allvar, målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter. Formuleringen i lagen om målsägandebiträde vid människo- handel berodde på att en lagändring var förutsedd i lagen om rättegång i brottmål. I förarbetena till 2 kap.1a § punkt 3 BRL hänvisade man till slutbetänkandet av arbetsgruppen för översyn av straffprocessen. Arbetsgruppen överlämnade ett slutbetänkande (2003:11) till justitieministeriet i vilken den föreslog en ny tredje punkt till 2 kap. 1a § BRL. Enligt den ska domstolen kunna förordna ett målsägandebiträde under förundersökningen och om målsäganden har anspråk i ett mål som drivs av allmänna åklagaren, under rättegången, när målet gäller brott mot liv, hälsa och frihet. Förutsättningen är att ett förordnande kan anses befogat med hänsyn till brottets allvarliga beskaffenhet, målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter. Betänkandet ledde till proposition till med förslag till lagar om ändring av de bestämmelser om behandling av brottmål i tingsrätten som ingår i lagen om rättegång i brottmål, och i vissa andra lagar propositionen (RP 271/2004 rd). Lagändringarna trädde i kraft genom lag om ändring av lagen om rättegång i brottmål 243/2006. Villkoret för att ett målsägandebiträde ska kunna förordnas vid människohandelsbrott formulerades på samma sätt som det förslag som presenterades i betänkandet av arbetsgruppen för översyn av straffprocessen, för att det skulle kunna jämkas samman med kommande ändringar av paragrafen. tillsatte den s k Brottsoffer- kommissionen (2001:5) för att utreda hur brottsoffrens ställning skulle kunna förbättras. I betänkande föreslogs bl a att det ska bli möjligt för domstolen att förordna en stödperson även åt målsägande för vilka ett målsägandebiträde redan förordnats. föreslog också att målsägande vars privaträttsliga anspråk drivs av åklagaren ska kunna få en stödperson. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Reformen av straffprocesslagen hade till syfte att förbättra ställningen för personer som hade utsatts för brott som kunde innebära en djup personlig kränkning. Sådana brott ansågs vara sedlighetsbrott enligt 20 kap. strafflagen (SL) och i de fall där målsäganden och den misstänkte var närstående, även brott mot liv och hälsa enligt 21 kap. 1–6 §§ SL. I enlighet med det innehåller lagen om brottmål i rättegång en bestämmelse, 2 kap. 1 a § BRL, om att domstolen kan förordna ett målsägandebiträde för att bistå målsäganden under förundersök- ningen och om målsäganden har anspråk i ett mål som drivs av allmänna åklagaren, under rättegången, när målet gäller: 1)sexualbrott som avses i 20 kapitlet i strafflagen, om inte ett förordnande av särskilda skäl anses onödigt, 2)brott som avses i 21 kapitlet 1 – 6 §§ i strafflagen, om ett förordnande anses befogat med hänsyn till förhållandet mellan målsäganden och den misstänkte, eller 3)brott mot liv, hälsa eller frihet, om ett förordnande skall anses befogat med hänsyn till hur allvarligt brottet är, målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter Paragrafens ordalydelse anses vara uttömmande. Det är bara målsägande som har rätt att få ett målsägandebiträde, och förutsättningen för att ett målsägandebiträde ska kunna förordnas är att målsäganden är part i målet, d v s framställer anspråk i rättegången. Den förutsättningen anses vara uppfylld även om målsäganden har anspråk som inte drivs av åklagaren. Rättsläget är oklart i fråga om vad som gäller när målsäganden förenar sig med åklagarens straffanspråk. Om målsäganden saknar anspråk men ska förhöras i bevissyfte kan i stället en stödperson utses enligt 2 kap. 3 § BRL. De bestämmelser som lagen om rättegång i brottmål hänvisar till handlar om våldtäkt, grov våldtäkt, tvingande till samlag, tvingande till sexuell handling, sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande av barn, grovt sexuellt utnyttjande av barn, köp av sexuella tjänster av ung person, koppleri samt grovt koppleri. Ett målsägandebiträde kan också förordnas för den som utsatts för brott mot liv och hälsa, d v s dråp, mord, dråp under förmildrande omständigheter, barnadråp, misshandel, grov misshandel samt människohandel och grov människohandel. Även straffbara försök, medhjälp eller anstiftan till de här brotten omfattas av lagstiftningen. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Det görs skillnad mellan olika brott vid prövningen av målsägandens behov av målsägandebiträde. När målet gäller ett sexualbrott ska ett målsägandebiträde utses om det inte av särskilda skäl kan anses onödigt. Det finns således en presumtion för att målsägandebiträde ska utses i de här fallen. Om målet är av enkel natur eller om gärningen i sig kan anses som förhållandevis ringa, t ex försök till brott, kan det i undantagsfall bedömas som onödigt att utse ett målsägandebiträde. Det gäller även i de fall där målsäganden redan har ett biträde med stöd av rättshjälpslagen eller om målsäganden själv motsätter sig att ett målsägandebiträde förordnas. När målet däremot gäller ett våldsbrott enligt 2 kap. 1a § andra punkten BRL är presumtionen den omvända. Då ska ett målsägandebiträde utses endast i de fall där det anses befogat med hänsyn till förhållandet mellan målsäganden och den misstänkte. I ursprungspropositionen nämndes våldsbrott inom familjen som exempel på sådana fall där bestämmelsen kunde tillämpas, d v s fall där enligt regeringen, målsäganden och den misstänkte är nära anhöriga och målsägandens ställning är uppenbart svagare än den misstänktes, t ex när hustrun är målsägande i ett mål där hennes make åtalas för våldsbrott. Om ett brottmål gäller människohandel eller grov människo- handel kan enligt 2 kap. 1a § punkt 3 BRL, ett målsägandebiträde utses om det anses motiverat med hänsyn till brottets allvar, målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter. Arbetsgruppen för översyn av straffprocessen uttalade i sitt slutbetänkande (2003:11) att ju allvarligare ett brott är desto fler skäl finns det att utse ett målsägandebiträde (s. 57). Inledningsvis menade regeringen i ursprungspropositionen att målsägandebiträde närmast skulle förordnas vid våldtäkt och försök till våldtäkt. I fråga om otukt med barn tillämpades i allmänhet annan lagstiftning, lagen om fri rättegång i allmänhet, varför det inte ansågs behövligt att förordna ett målsägandebiträde i sådana fall (kap. 4). Enligt 2 kap. 2 § BRL ska till målsägandebiträde utses en advokat eller ett offentligt rättsbiträde, d v s en person som arbetar på en av staten inrättad rättshjälpsbyrå och som har juristexamen och tillräcklig erfarenhet av arbete som advokat eller av domaruppgifter Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna enligt 3 § lagen om statliga rättshjälpsbyråer (nr 258/2002). Genom den här regleringen har lagstiftaren försökt garantera kvaliteten hos de jurister som domstolen utser som målsägandebiträden. Yrkeskategorierna i bestämmelsen står under advokatföreningens tillsyn. Det finns emellertid undantag från huvudregeln. En person som avlagt juris kandidatexamen och som får vara ombud enligt lagen, kan förordnas till målsägandebiträde om ett lämpligt offentligt rättsbiträde eller en lämplig advokat inte finns att tillgå eller det finns andra särskilda skäl till att förordna en sådan person till målsägandebiträde. Ett sådant särskilt skäl kan enligt proposition med förslag till lagstiftning om revision av rättegångsförfarandet i brottmål i underrätterna (RP 82/1995rp) vara att målsäganden önskar en särskild person som målsägandebiträde som målsäganden tidigare anlitat som sitt målsägandebiträde. Det framgår inte direkt av stadgandet, men till målsägande- biträde ska i allmänhet förordnas en advokat som verkar på samma ort som domstolen. Enligt paragrafen kan undantag göras från huvudregeln om någon lämplig advokat inte finns att tillgå eller om andra särskilda orsaker talar för ett sådant undantag. Målsäganden kan enligt 2 kap. 2 § 2 stycket BRL själv föreslå en person som uppfyller behörighetsvillkoren till målsägandebiträde. Den person som föreslagits ska utses om särskilda skäl inte kräver något annat. Ett exempel på när det kan finnas ett särskilt skäl mot att utse den som målsäganden föreslagit är att en advokat har tilldelats en varning av advokatföreningens tagit oskäligt höga arvoden. Ett målsägandebiträde kan utses utan att det föreligger något förslag från partens, d v s målsägandens sida. Målsägandebiträden och stödpersoner utses av domstolen. Bestämmelsen i 2 kap. 4 § BRL anger att en ansökan om att ett målsägandebiträde eller en stödperson ska förordnas, behandlas av den domstol där brottmålet är anhängigt eller där det kan anhängiggöras. Målsäganden är själv behörig att ansöka om målsägandebiträde eller stödperson. Domstolen har även en skyldighet att å tjänstens vägnar fatta beslut i frågan och det är därför inget hinder att t ex förundersökningsledaren eller åklagaren framställer begäran om målsägandebiträde. Eftersom ett måls- ägandebiträde kan förordnas å tjänstens vägnar ska den som ska förordnas till målsägandebiträde höras om förordnandet. Enligt 10 § förundersökningslagen (nr 449/1987) ska åklagaren eller förundersökningsledaren göra en framställan till domstolen Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna om att ett målsägandebiträde eller en stödperson ska förordnas åt målsäganden. Innan ett förhör inleds ska målsäganden upplysas om möjligheten att få ett målsägandebiträde eller en stödperson enligt 29 § förundersökningslagen. En ansökan om målsägandebiträde eller stödperson kan avgöras vid huvudförhandling, i kansliet eller vid ett sammanträde med en domare. Om ett biträde har förordnats med stöd av rättshjälpslagen är det inte längre nödvändigt att förordna ett målsägandebiträde. I ursprungspropositionen uttalade regeringen att målsägande- biträde skulle kunna förordnas för att biträda målsäganden redan under förundersökningen. Det ansågs viktigt för att målsäganden skulle ha lika goda möjligheter som svaranden i brottmål att förbereda sig för rättegången. Regeringen påpekade också att särskilt när brottsutredningen befinner sig i förundersök- ningsskedet, är målsäganden i behov av juridisk hjälp och psykiskt stöd. Ett förordnande till målsägandebiträde kan återkallas om målsägandebiträdet inte sköter sin uppgift på lagstadgat sätt. Enligt 2 kap. 7 § BRL ska målsägandebiträdet överlägga med målsäganden och inleda sitt arbete som biträde till målsäganden samt vidta de åtgärder som behövs för att målsägandens rätt ska kunna tillvaratas. Han skall även biträda målsäganden om denne överklagar domen hos en högre domstol. Målsägandebiträdet ska kallas till huvudförhandlingen enligt 5 kap. 15 § BRL. I ursprungspropositionen utvecklades målsägandebiträdets uppgifter: Målsägandebiträdet ska först och främst sörja för att målsägandens fördel beaktas under behandlingen. Han ska utöva tillsyn över att målsäganden bemöts sakligt under förundersök- ningen och rättegången. Han ska även undanröja missförstånd på bägge sidor och se till att ledande frågor inte ställs till målsäganden eller till t ex vittnen i ett sådant skede av rättegången då sådana inte är tillåtna. Enligt paragrafen ska målsägandebiträdet även se till att målet blir sakligt behandlat med hänsyn till målsägandens fördel. Målsägandebiträdet är skyldigt att föra fram sådana omständigheter och bevis som talar för målsägandens ståndpunkt i saken och ska på detta sätt arbeta för utredningen av målet. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna hålla sig till sanningen och verka för att målet blir sanningsenligt utrett. Målsägandebiträden och stödpersoner som förordnats enligt kapitel 2 BRL arvoderas av statens medel. När det gäller ersätt- ningen till ett målsägandebiträde hänvisar BRL till rättshjälpslagen. För ett privat biträde, d v s den som inte är ett offentligt rättsbiträde, fastställs enligt 17 § rättshjälpslagen, ett skäligt arvode för nödvändiga åtgärder och tidsspillan samt ersättning för kostnader.