sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — -mot en person på grund av dennes sexuella läggning, -mot gärningsmannens make, maka eller sambo, -av en myndighetsperson eller annan person i offentlig tjänst, -av två eller flera personer tillsammans, -med berått mod, eller -med användning av vapen eller under vapenhot Om brottet har begåtts mot en person av en släkting i direkt uppstigande led eller en förmyndare döms till fängelse . För misshandel som har lett till att gärningsmannen av oakt- samhet vållat offrets död döms enligt artikel 222-7 till fängelse . Det föreskrivna straffet höjs till om brottet har begåtts under någon av de i artikel 222-10 uppräknade försvårande omstän- digheterna (se ovan). Om brottet har begåtts mot en person under Straffmätning i några andra europeiska länder av en släkting i direkt uppstigande led eller en förmyndare döms till fängelse . Rån regleras i artikel 311. För rån som inte har lett till någon arbetsförmåga hos offret döms till fängelse . Om brottet har lett till att offret har åsamkats arbetsoförmåga i döms till fängelse . Vid arbetsoförmåga i döms till fängelse . Om våldet har lett till en bestående all- varlig kroppsskada döms till fängelse . För rån som har be- gåtts med användning av vapen eller under vapenhot eller om gärn- ingsmannen har varit beväpnad med ett licenspliktigt eller för- bjudet vapen döms till fängelse . Samma sak gäller om brottet har begåtts i organiserad form. Om brottet har begåtts i organi- serad form och med användning av vapen döms till fängelse . Enligt fransk rätt kan ett utdömt fängelsestraff förkortas med hjälp av särskilda s.k. strafförkortningspoäng. Strafförkortningspoängen, som kan förverkas om den dömde missköter sig, berättigar till sju dagars förkortning av straffet för den som har dömts till fängelse i . För fängelsestraff eller mer sker strafförkortning och därefter . Om den dömde an- stränger sig för att följa sociala anpassningsåtgärder kan straffet förkortas med ytterligare , eller om straffet understiger . Vid fängelsestraff kan domstolen besluta att strafförkortning inte får ske under straffets första hälft. För vissa mycket allvarliga brott, som t.ex. mord, terrorism och vissa fall av grov våldtäkt, där fängelsestraff eller mer har dömts ut får strafförkortning aldrig ske under straffets första hälft. I sådana fall kan domstol besluta att strafförkortning inte får ske under de första två tredjedelarna av straffet. Villkorlig frigivning sker enligt huvudregeln efter halva straff- tiden. Den som har återfallit i brott måste emellertid avtjäna två tredjedelar av det utdömda straffet, dock högst , innan vill- korlig frigivning sker. Straffmätning i några andra europeiska länder 6.4Sammanställning av svar på förfrågningar om straffnivån för allvarliga våldsbrott Som nämnts i avsnitt 6.1 har vi skickat ut en förfrågan om straff- nivån för allvarliga våldsbrott till justitiedepartementen i , , , , och . I för- frågan har vi formulerat tre enkla exempel på gärningar, vilka enligt vår bedömning i hade rubricerats som grov misshandel, dråp respektive grovt rån, samt efterfrågat svar på vilka straff de olika exemplen skulle rendera i de olika länderna. Förfrågan i dess helhet finns fogad till betänkandet som bilaga 7. Efter en ordväxling utanför en bar slår gärnings- mannen offret till marken med ett knytnävsslag och sparkar därefter honom upprepande gånger, bland annat i huvudet, medan offret för- svarslös ligger ned. Offret får skador i form av blåmärken och blöd- ningar samt en fraktur på ena armen. Skadorna kräver behandling. Offret blir dock helt återställt och får alltså inte några bestående men. Gärningsmannen döms för att uppsåtligen ha orsakat offrets skador. Gärningsmannen skulle sannolikt dömas för misshandel av normal- graden till villkorligt fängelse . Straffen för miss- handel överstiger sällan och genomsnittsstraffet är villkorligt fängelse . Om gärningsmannen tidigare hade dömts för brott hade straffet kunnat bli ovillkorligt. I så fall hade villkorlig frigivning skett efter två tredjedelar av strafftiden. Gärningen skulle sannolikt hänföras under § 245 första stycket straffeloven och bestraffas med fängelse i mellan fyra och sex måna- der. Om den tilltalade tidigare hade dömts för likartad brottslighet hade straffet blivit högre, då återfall i likartad brottslighet har stor betydelse vid straffmätningen i . Straffmätning i några andra europeiska länder Gärningen skulle troligen hänföras under § 229 straffeloven. En bruten arm omfattas av begreppet sjukdom i bestämmelsens andra stycke, vilket innebär att straffskalan är fängelse i högst . Departementet anger inte någon straffnivå för det aktuella brottet, utan hänvisar till ett antal rättsfall. Rättsfallen tyder på att på- följden i exemplet skulle bestämmas till fängelse . Gärningen skulle hänföras under § 18 eller § 20 Offences Against the Person Act 1861. Enligt riktlinjerna från the skulle startvärdet vid straffmätningen sannolikt vara fängelse i fyra eller vid tillämpning av § 18 och fängelse vid tillämpning av § 20. Gärningen skulle hänföras under § 224 Strafgesetzbuch. Av kriminal- statistiken framgår att de flesta som döms enligt denna bestämmelse döms till fängelse mellan och . Påföljden skulle bestämmas till fängelse i högst tre eller högst , beroende på hur offret blivit arbetsoförmögen.TPF37FPT Gärningsmannen och offret, som är bekanta med varandra, befinner sig i en lägenhet. Efter ett hastigt uppkommet bråk mellan dem får gärningsmannen tag i en kökskniv som han stöter i offrets bröst. Offret avlider av knivsticket. Gärningsmannen döms för att uppsåtligen, i hastigt mod, ha dödat offret. 37TP PT I svaret anges endast tillämplig straffskala utan någon närmare precisering av vilket straff som hade kunnat bli aktuellt i det enskilda fallet. Straffmätning i några andra europeiska länder Gärningsmannen skulle sannolikt dömas till fängelse . Om han är tidigare ostraffad skulle han avtjäna halva tiden i anstalt. Utgångspunkten för straffmätningen för manddrab är fängelse . Om det finns förmildrande omständigheter, som t.ex. om gärningen har begåtts i ett upprört sinnestillstånd kan ett kortare straff, omkring , dömas ut. Gärningen skulle hänföras under § 223 straffeloven, där straff- skalan är fängelse i lägst sex och högst . Departementet anger inte någon straffnivå för det aktuella brottet, utan hänvisar till ett antal rättsfall. Rättsfallen tyder på att påföljden skulle bestämmas till fängelse i tio eller . Påföljden skulle bli fängelse på livstid. Gärningen skulle hänföras under § 212 Strafgesetzbuch. Av kriminal- statistiken framgår att de flesta som döms enligt denna bestämmelse döms till fängelse mellan fem och . Under förutsättning att gärningsmannen hade uppsåt att döda offret skulle påföljden bestämmas till fängelse i högst 30 år.TPF38FPT 38TP PT Se föregående not. Straffmätning i några andra europeiska länder Gärningsmannen, som är beväpnad med ett skarpladdat vapen, beger sig till en mindre livsmedelsbutik strax före stängningstid. Offret arbetar ensam som kassapersonal i butiken. Genom att hota med vapnet förmår gärningsmannen offret att lämna över dagskassan. Innan gärningsmannen lämnar butiken bakbinder han offret och förser denne med munkavle. Genomsnittsstraffet för grovt rån är fängelse och nio måna- der. Gärningsmannen blir villkorligt frigiven efter halva strafftiden. Om han hade avtjänat fängelsestraff som föregick brottet hade villkorlig frigivning skett efter två tredjedelar av straff- tiden. Gärningen skulle sannolikt hänföras under § 288 andra stycket straffe- loven, om vapnet inte var en luftpistol eller ett luftgevär. Om ett brott mot § 288 andra stycket straffeloven begås mot en penninginrätt- ning blir straffet som regel fängelse . För rånet i exemplet skulle påföljden sannolikt bli fängelse mellan två och ett halvt och . Det faktum att skjutvapen kommit till användning och att offret har bakbundits innebär att rånet är att bedöma som grovt. Genom- snittsstraffet för grovt rån är fängelse . Gärningen skulle hamna i mittenkategorin av rånbrotten i Robbery Guideline. Startvärdet vid straffmätningen skulle vara fängelse , men på grund av det övervåld som använts skulle straffet sannolikt hamna i den övre delen av skalan, uppemot fängelse. Straffmätning i några andra europeiska länder Gärningen skulle hänföras under § 250 andra stycket 1 Strafgesetz- buch. Av kriminalstatistiken framgår att de flesta som döms enligt denna bestämmelse döms till fängelse mellan tre och , men att ett inte obetydligt antal döms till fängelse mellan ett och eller mellan fem och . Eftersom vapen har kommit till användning döms gärningsmannen till fängelse i högst 20 år.TPF39FPT Som vi anfört inledningsvis i detta kapitel är det förenat med svårig- heter att jämföra reaktioner på brott i olika länder. Ovanstående genomgång utvisar emellertid att lagstiftning och praxis är relativt likartad i de nordiska länderna. Uttalandena i de olika ländernas förarbeten visar också att man ofta har tagit likartade hänsyn vid utformningen av respektive strafflag, även om lagtexten inte alltid är formulerad på samma sätt. Av danska och norska förarbeten framgår att den uppvärdering av våldsbrott framför allt i förhållande till förmögenhetsbrotten som i föreslogs av har varit aktuell även i dessa länder. Vidare utvisar förarbetsuttalanden från , och att de straff som döms ut huvudsakligen ligger i den nedre delen av straffskalan. Detta förhållande är alltså inte något specifikt för . Straffskalorna för våldsbrott är förhållandevis lika i och . De danska och norska strafflagarna är något annorlunda utformade, då de sällan föreskriver några minimistraff. Straff- skalorna är därför överlag betydligt vidare än i svensk och finsk lagstiftning. Dessutom tillämpar och ett system där straffskalorna varierar beroende på vilka omständigheter som förelegat vid gärningen. Skillnaderna märks framför allt vid de 39TP PT Se not 37. Straffmätning i några andra europeiska länder avviker ytterligare genom att man har högre maximistraff för t.ex. grov misshandel och grovt rån. De norska straffskalorna är alltså generellt sett mycket vida. I samman- hanget bör dock noteras att den norska strafflagstiftningen är före- mål för översyn och att det är osäkert hur straffskalorna kommer att se ut i den nya strafflag som håller på att utarbetas. I och finns dels särskilda bestämmelser som reglerar de allmänna straffmätningsprinciperna, motsvarande 29 kap. 1 § BrB, dels kataloger över sådana försvårande och förmildrande omständigheter som ska beaktas särskilt vid straffmätningen, mot- svarande 29 kap. 2 och 3 §§ BrB. Dessa bestämmelser är uppbyggda på ungefär samma sätt som i . Motsvarande bestämmelser finns än så länge inte i den norska lagstiftningen. Enligt det lagför- slag som har lagts fram i kommer man dock att införa bestämmelser som reglerar vilka försvårande respektive förmildrande omständigheter som ska beaktas särskilt vid straffmätningen. Några generella straffmätningsregler av samma karaktär som 29 kap. 1 § BrB kommer däremot inte att finnas i den nya norska strafflagen. Bestämmelserna om vilka försvårande omständigheter som ska beaktas särskilt vid straffmätningen ser något olika ut i de nordiska länderna. Samtliga länders kataloger över försvårande omständig- heter innehåller någon punkt som omfattar planering. Inte i något fall är denna bestämmelse lika snävt utformad som i . Fram- för allt kan det konstateras att det svenska kravet på att den till- talade ska ha spelat en betydande roll i den brottsliga verksamheten inte finns i något av de övriga länderna. I och i det norska lagförslaget föreligger grund för straff- skärpning om brottet har begåtts av flera i gemenskap. Någon sådan bestämmelse finns inte i eller . I de norska för- arbetena anges särskilt att brott som begås av flera i gemenskap inte alltid är sådana att de kan anses ha utgjort ett led i en planerad eller organiserad verksamhet, och att det därför finns behov av en sär- skild straffskärpningsgrund som tar sikte just på brott som begåtts i gemenskap. Det norska lagförslaget innehåller ett par försvårande omständig- heter som inte anges särskilt i någon av de andra nordiska ländernas strafflagstiftning, nämligen dels att brottet har begåtts med medel eller metoder som är särskilt farliga eller har särskilt stor skade- potential, dels att brottet har satt människors liv eller hälsa i fara eller vållat välfärdsskada. Det kan antas att dessa straffskärpnings- grunder främst kommer att tillämpas vid våldsbrott. Straffmätning i några andra europeiska länder Samtliga nordiska länder utom tar upp återfall i brott som en omständighet som ska beaktas som försvårande vid straff- mätningen. Återfall ska därvid beaktas som en av flera försvårande omständigheter. I sammanhanget bör dock anmärkas att det vare sig i , eller görs någon distinktion mellan be- greppen straffvärde och straffmätningsvärde, på det sätt som görs i svensk strafflagstiftning. Återfall kan i samtliga nordiska länder också leda till att villkorligt medgiven frihet förverkas eller att ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff leder till verkställighet i anstalt. I kan återfall i brott härutöver i vissa fall föran- leda tillämpning av en strängare straffskala, exempelvis när det gäller misshandel och vissa andra våldsbrott. I tillämpas ett förhöjt maximistraff för den som återfaller i brott av samma art. I privilegieras den som inte har avtjänat fängelsestraff i anstalt som föregått brottet genom att tidpunkten för villkorlig frigivning tidigareläggs. Både den finska, den danska och den norska strafflagen inne- håller bestämmelser om att domstolarna kan gå utöver föreskrivet maximistraff om den tilltalade döms för flera brott. Inget av länderna har bestämmelser som närmare reglerar hur straffmätningen vid flerfaldig brottslighet ska gå till, utan frågan tycks liksom i ha överlämnats till rättspraxis. Av svaren på de förfrågningar som vi har sänt till de nordiska länderna framgår att straffet för dråp ligger något högre i och än vad som är fallet enligt svensk praxis. Det exempel som av oss har rubricerats som grovt rån har bedömts något mildare i de övriga nordiska länderna än vad som kan antas ha blivit fallet i . Den största skillnaden syns dock när det gäller det exem- pel som vi har rubricerats som grov misshandel, där vi har antagit att påföljden i skulle bestämmas till fängelse i omkring . I detta fall skulle straffet i övriga nordiska länder bli några månaders fängelse. Som nämnts redan inledningsvis är straffsystemen i de europeiska länderna förhållandevis olika uppbyggda, något som märks vid en jämförelse mellan de länder utanför som vi har studerat. I de brittiska brottsbeskrivningarna anges endast maximistraff. Criminal 2003 ger dock vissa riktlinjer för hur straff- Straffmätning i några andra europeiska länder mätningen ska gå till, och dessa preciseras ytterligare genom de riktlinjer som publiceras av the . De omständigheter som enligt riktlinjerna ska betraktas som försvår- ande respektive förmildrande vid straffmätningen överensstämmer till stor del med dem som anges i 29 kap. 2 och 3 §§ BrB. Till skill- nad från vad som gäller i är emellertid återfall i brott en omständighet som alltid ska beaktas som försvårande. De straff- skalor och startvärden för straffmätningen som riktlinjerna anger för misshandel och rån är generellt högre än straffskalorna och påföljds- praxis i för motsvarande brott, vilket också bekräftas av de svar som lämnats på den förfrågan som vi har skickat ut. Om man beaktar att tillämpar villkorlig frigivning efter halva strafftiden blir emellertid skillnaden inte så betydande. De tyska straffskalorna för misshandel och rån avviker inte i någon större utsträckning från vad som gäller i och av svaret på vår förfrågan till det tyska departementet framgår att de straff som döms ut för våldsbrott ligger ungefär i linje med svensk praxis. I sker villkorlig frigivning, liksom i , som regel efter två tredjedelar av strafftiden. Den franska lagstiftningen skiljer sig från den svenska, inte minst genom att varierande straffskalor tillämpas beroende på omständig- heterna i det enskilda fallet. När det gäller såväl misshandel som rån tycks stor vikt läggas vid de skador som offret tillfogats genom brottet. Vilken straffskala som är tillämplig avgörs i första hand av hur länge offret har varit oförmögen att arbeta till följd av brottet. I övrigt är flera av de omständigheter som utgör skäl att tillämpa ett högre maximistraff likartade dem som anges som försvårande i 29 kap. 2 § BrB. I svaren på vår förfrågan anges endast tillämplig straffskala för respektive brott och inte någon närmare precisering av hur strängt straff som hade kunnat komma i fråga i det enskilda fallet. Det är därmed inte möjligt att dra några slutsatser i anled- ning av de svar som har lämnats. Under alla förhållanden finns det dock anledning att beakta att det inom fransk lagstiftning tillämpas förhållandevis generösa bestämmelser när det gäller frigivning från fängelsestraff; dels sker villkorlig frigivning efter halva strafftiden, dels finns det särskilda bestämmelser om förkortning av straffet före det att villkorlig frigivning sker. Dessa bestämmelser leder samman- taget till att många av dem som döms till fängelse verkställer mindre än hälften av det utdömda straffet i anstalt. Tidpunkten för villkorlig frigivning senareläggs dock för den som har återfallit i brott. I detta kapitel behandlar vi de allmänna utgångspunkterna för våra överväganden. Vi redogör för de straffteoretiska grunderna för vårt nuvarande påföljdssystem och går igenom de skäl som på ett mer allmänt plan kan anföras för en höjd straffnivå för allvarliga vålds- brott. Därefter tar vi upp de övriga utgångspunkter som bör gälla för våra överväganden. Kapitlet avslutas med en sammanfattande diskussion om utgångspunkterna för bedömningen av de frågor som vi enligt våra direktiv ska behandla. Inom den straffrättsliga doktrinen brukar syftet med straffsystemet beskrivas så att det ska förhindra oönskade beteenden i samhället. Att straff föreskrivs för vissa gärningar och att straffhotet förverk- ligas på ett konsekvent sätt bidrar till en allmän föreställning om att kriminaliserade gärningar är förkastliga. Straffsystemet fyller där- igenom en moralbildande funktion. betonas i doktrinen att straffnivån har en underordnad betydelse i detta hänseende. Det finns, enligt den straffrättsliga doktrinen, ingenting som visar att högre straff skulle leda till påtagligt minskad brottslighet. Straff- nivån bör i stället ses som ett mått på hur förkastlig den krimi- naliserade gärningen är. Inom straffsystemet bör därför råda en proportionalitet som innebär att svårare brott bestraffas strängare än lindringare brott och att lika svåra brott ger lika strängt straff. Det torde numera råda ganska stor enighet om att straff ska bestämmas enligt dessa principer som betecknas proportionalitets- och ekvivalensprinciperna. Av våra direktiv framgår också att bl.a. proportionalitets- och ekvivalensprinciperna ska ligga till grund för våra överväganden. Vi har i vårt delbetänkande, Straffskalan för mord (SOU 2007:90), närmare beskrivit de straffteoretiska grunderna för påföljdssystemet enligt följande. Proportionalitets- och ekvivalensprinciperna inom straffrätten kan kort- fattat beskrivas så att straff ska utdömas i relation till brottets svårhet, vilket innebär att svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare brott och att brott som är lika svåra ska bestraffas lika strängt. Det straff som döms ut för ett visst brott ska således indikera hur svår gär- ningen är i förhållande till andra brott. I det svenska påföljdssystemet kommer detta till uttryck i 29 kap. 1 § BrB, där det sägs att straffet ska bestämmas efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. En utgångspunkt för bedömningen av ett brotts straffvärde är straff- skalan för brottet. Straffskalan kan sägas ange brottets abstrakta straff- värde, dvs. hur lagstiftaren värderar brottstypens svårhet i relation till andra brott. Domstolen ska alltså med utgångspunkt i straffskalan för brottet, och med tillämpning av proportionalitets- och ekvivalensprin- ciperna, fastställa det konkreta straffvärdet med beaktande av bl.a. vilka försvårande och förmildrande omständigheter som föreligger i det en- skilda fallet. Proportionalitetsprincipen baseras på tanken att straff ger uttryck för och därför bör utdömas efter kriterier som baseras på ett förtjänsttänkande. Eftersom ett strängare straff ger uttryck för starkare bör ett brott med högre straffvärde tilldelas ett strängare straff än ett brott med lägre straffvärde. Principerna om proportionalitet och ekvivalens vid straffbestäm- ningen, både på lagstiftnings- och tillämpningsnivå, kan delvis sägas ha sin bakgrund i kritiken av preventionsteoriernas betydelse vid påföljds- bestämningen, särskilt den s.k. behandlingstanken som var förhärskande vid tillkomst. Behandlingstanken kom till uttryck i den dåvarande lydelsen av 1 kap. 7 § BrB, enligt vilken domstolen med iakttagande av vad som kräves för att upprätthålla allmän laglydnad vid påföljdsvalet skulle fästa särskilt avseende vid att påföljden ska vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Bestäm- melsen innebar bl.a. att domstolen skulle göra en prognos av den till- talades möjligheter till återanpassning till samhället och utforma på- följden så att dennes behov av behandling för sin kriminalitet tillgodo- sågs. Detta kunde exempelvis leda till att en tilltalad med en sämre prog- nos kunde drabbas av en mer ingripande påföljd än vad som var moti- verat enbart med utgångspunkt från brottet. Rätten hade också möjlig- het att under vissa förutsättningar döma till tidsobestämda påföljder såsom internering och ungdomsfängelse. Kritiken av behandlingstanken utgår både från de ovan nämnda argumenten som baseras på förtjänst och rättvisa och från undersök- ningar som visar att preventionstänkandet är mer eller mindre otjänligt som grund för påföljdsbestämningen. Även om man kan förutse att en viss andel av dem som begår brott kommer att återfalla, går det inte att göra några säkra prognoser på individnivå. Det saknas därför grund för att låta vissa personer bli föremål för ett strängare ingripande än andra enbart på grund av ett prognostiskt tänkande. Detta gäller särskilt som en sådan tillämpning kan ifrågasättas från rättvisesynpunkt. Straff bör i stället mätas ut i proportion till brottets allvar, dvs. i förhållande till hur förkastlig den begångna gärningen är. Detta kan uttryckas så att straff ska mätas ut efter förtjänst och inte efter behov. Proportionalitets- och ekvivalensprinciperna ligger till grund för de bestämmelser om straffmätning och påföljdsval som finns i 29 och 30 kap. BrB och som trädde i kraft . Helt konsekvent är dessa principer dock inte genomförda. Bland annat ger lagstiftningen, genom hänvisningen till brottslighetens art, allmänpreventiva intressen visst genomslag vid påföljdsvalet och det finns också vissa möjligheter att beakta vilka åtgärder som de tilltalade kan tänkas vara i behov av för att inte återfalla i brott. Härutöver finns i betydande utsträckning möjlig- het att vid straffmätning och påföljdsval i mildrande riktning beakta andra faktorer än brottets straffvärde, bl.a. så kallade billighetsskäl. Också vad gäller frågor som rör verkställigheten finns regler som kan sägas innebära avvikelser från proportionalitetsprincipen. Sålunda är enligt lagen om omvandling av fängelse på livstid flera andra faktorer än brottslighetens straffvärde av betydelse vid en sådan omvandling, bl.a. den dömdes skötsamhet under verkställigheten och risken för åter- fall i brottslighet av allvarligt slag. På motsvarande sätt kan systemet med villkorlig frigivning från fängelse i viss utsträckning sägas bygga på andra grunder än proportionalitet.