sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — och rätten att bli hörd inför domstol. Den nya bestämmelsen tar sikte på alla beslutssituationer och på alla åtgärder som vidtas med stöd av LVU. Skyldigheten att så långt möjligt ta reda på barnets egen inställning och respektera densamma vid beslutsfattandet utvidgas härigenom till att gälla alla beslutssituationer och ingrip- anden som sker med stöd av lagen. Endast i undantagssituationer, där beslutet kräver extrem brådska, kan beslutsfattaren underlåta att inhämta den unges inställning i förväg (prop. 2002/03:53 s. 105). Särskilda företrädare för barn trädde lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn i kraft. Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. Enligt förarbetena till lagen (prop. 1998/99:133 s. 8 f.) finns det i dessa situationer särskilda svårigheter att ta till vara barnets rätt. Det gäller dels i fråga om att utreda brottet, dels när det gäller att i övrigt ta till vara barnets intressen under förundersökningen och i rättegången. Det saknas i dessa fall ofta någon som kan ta till vara barnets rätt. Utgångspunkten för detta resonemang var vårdnadshavarnas bestämmanderätt i enlighet med de gällande familjerättsliga reglerna i FB om ställföreträdare för barn. Av förarbetena (a. prop. s. 16 f.) framgår därutöver att den nuvarande lagstiftningen inte har ansetts ge tillräckliga garantier för att en förundersökning kan genomföras, när misstanke har upp- kommit att barnet utsatts för ett övergrepp. När barnet inte själv kan ta ställning till frågor om förhör eller läkarunderökning finns formellt ett mycket begränsat utrymme eller saknas helt stöd för att snabbt genomföra utredningsåtgärder utan vårdnadshavarens medverkan. Om utgångspunkten är att vårdnadshavaren inte bör eller kan kontaktas saknar barnet någon som företräder barnets intresse. Mot den bakgrunden har i den ovan nämnda lagen föreskrivits att domstol i vissa fall skall kunna förordna en särskild företrädare för barnet som övertar vårdnadshavarens befogenheter att ta till vara barnets rätt under förundersökning och i rättegång. 38.6Tvångsåtgärder enligt LVU och LVM Som ovan nämnts är en av de viktigaste utgångspunkterna för verksamhet att insatser i individuella ärenden skall bygga på frivillighet och självbestämmande. Samhället har emeller- tid ett ansvar för att barn och unga får den vård de behöver, även i fall där samförstånd inte kan nås med föräldrarna. I dessa fall ger rätt att gripa in till de ungas skydd i de fall det inte går att anordna vård som den unge behöver i frivilliga former. LVM är en på likartat sätt uppbyggd lagstiftning som reglerar förutsättningarna för att avvika från den grundläggande frivillig- hetsprincipen i socialtjänstlagen när det gäller vård av missbrukare. Varje medborgare har gentemot det allmänna ett skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden (2 kap. 6 och 8 §§ RF). Med påtvingat kroppsligt ingrepp avses i första hand våld, men hit hör även läkarundersökningar, smärre ingrepp som vaccineringar och blodprovstagning samt liknande företeelser som går under beteckningen kroppsbesiktning. Undantag från skyddet mot kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden kan endast föreskrivas i lag, och då bara i syfte att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarna får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett dem (2 kap. 12 § RF, jfr även artiklarna 5, 6 och 8 i ). Både LVU och LVM innehåller sådana undantag som möjliggör både frihetsberövanden och påtvingade kroppsliga ingrepp. 38.6.1Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) vårdas omkring 20 000 barn och ungdomar av sociala skäl utanför sina föräldrahem. Vården sker efter omhändertagande enligt LVU eller enligt socialtjänstlagen. Grunden för ett omhändertagande enligt LVU kan vara antingen att den unges föräldrar inte kan ge det stöd som krävs för en bra uppväxt (2 §, de så kallade miljöfallen) eller att den unge själv lever ett destruktivt liv med exempelvis missbruk eller kriminalitet (3 §, de så kallade beteendefallen). Missförhållandena skall göra att det finns stor risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas och den vård som behövs skall inte kunna ges på frivillig väg. Lagen är i första hand tillämplig på barn men vård kan i vissa fall beredas den som fyllt 18 men inte . Omhändertagandet beslutas av länsrätten efter utredning och begäran från den kommunala men kan i akuta lägen beslutas av socialnämndens ordförande. I lagen finns bestämmelser som innebär att visst tvång kan användas mot enskilda som vårdas enligt LVU. Enligt 15–19 §§ LVU får vissa särskilda befogenheter vidtas, nämligen rätt att begränsa den intagnes rörelsefrihet (15 §), rätt att begränsa telefon- samtal (15 a §), rätt att placera den intagne på låsbar enhet (15 b §), rätt att hålla den intagne i avskildhet (15 c §), rätt att omhänderta egendom (16 §), rätt att kroppsvisitera eller ytligt kroppsbesiktiga den intagne (17 §), rätt att utföra blod-, urin- eller utandningsprov (17 a §), rätt att kontrollera försändelser till den enskilde (19 §) samt rätt att förstöra omhändertagen egendom (20 §). Befogen- heterna enligt 15 §, 16, 17 och 19 §§ får endast tillgripas för den som vistas på särskilda ungdomshem. I syfte att stärka den enskildes rättssäkerhet infördes en proportionalitetsprincip i 20 a § LVU som är tillämplig vid varje tvångsåtgärd enligt 15–15 c §§ och 17–19 §§ LVU, men inte på omhändertagande av sådan egendom som avses i 16 § eftersom ett omhändertagande av sådan egendom är obligatorisk (prop. 2004/05:123 s. 59). Bestämmelsen knyter an till innehållet i 2 kap. 12 § RF och innebär att skälen för att vidta en tvångsåtgärd inom ramen för vården enligt LVU skall ställas i relation till de olägenheter ingripandet innebär för den enskilde i fråga om bland annat dennes självbestämmande och integritet. Det betyder att en tvångsåtgärd skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden och den nytta som tvångsåtgärden kan ha för den enskilde klienten. Om syftet med tvångsåtgärden kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd, skall den åtgärden väljas. Proportionalitetsregeln ger således uttryck för att minsta möjliga tvång skall användas för att nå det avsedda syftet och innebär en erinran om att tvånget får användas endast om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Vid användningen av de s.k. särskilda befogenheterna skall således en avvägning alltid göras i de avseenden som anges i Bestämmelsen kommer, som sagts, att vara tillämplig vid all tvångsanvändning enligt de angivna paragraferna såsom exempelvis beslut om vård vid låsbar enhet, beslut om vård i enskildhet eller beslut om att den enskilde skall hållas i avskildhet samt beslut om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. skärptes befogenheten att omhänderta egendom. Det är enligt 16 § LVU förbjudet för intagna vid särskilda ungdomshem att inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, dopningspreparat, varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektions- sprutor, kanyler eller andra föremål som kan användas vid narkotikamissbruk eller annan befattning med narkotika. Detsamma gäller annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Till kategorin annat räknas bland annat vapen och tillhyggen som kan skada personalen eller andra intagna (prop. 2004/05:123 s. 44). JO har uttalat att det också kan röra sig om olämpliga medicinrecept, större penningsummor, bankomat- kort och ID-handlingar (JO 1992/93 s. 411, JO 1995/96 s. 294, JO 2000/01 s. 310). Om sådan egendom påträffas skall den omhändertas. Bestämmelsen var tidigare fakultativ men blev efter ändringen obligatorisk. I förarbetena anger regeringen att insatser som innebär ett ingrepp i den personliga integriteten måste vara väl övervägda och väl motiverade och att det ur ett rättssäkerhets- perspektiv är av synnerlig vikt att ett sådant omhändertagande dokumenteras, och framför allt, motiveras. Det är enligt regeringens uppfattning inte tillräckligt att anföra att ett föremål är till men för vården eller stör ordningen vid hemmet, om det inte motiveras på vilket sätt det omhändertagna föremålet kan inverka menligt på vården eller ordningen vid hemmet. I dokumentationen skall det framgå vad som har omhändertagits samt, om det är fråga om föremål som inte skall förverkas, när och hur de skall återlämnas till ägaren (a. prop. s. 59). Rätt att överklaga beslut Det är socialnämnden som fattar beslut om läkarundersökning enligt 32 § LVU. Detta beslut får överklagas till länsrätt men länsrättens beslut kan inte överklagas (41 § tredje stycket). SiS fattar enligt 20 b § LVU beslut om de särskilda befogen- heterna i 15–20 §§ LVU. I SiS arbets- och delegationsordning regleras vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Beslut enligt 15 a–c och 20 §§ LVU får överklagas hos länsrätten men inte övriga beslut. 38.6.2Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) I lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) finns bestämmelser om förutsättningen för att bereda en person med missbruksproblem vård oberoende av eget samtycke. Tvångsvården skall syfta till att genom behövliga insatser motivera den som missbrukar så att han eller hon kan antas vara i stånd att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk. Grunden för ett beslut om tvångsvård är att någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses på något annat sätt, samt att den enskilde till följd av missbruket utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv eller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående (4 § LVM). Tvångsvård beslutas av länsrätten efter utredning och begäran från den kommunala . Tvångsvård lämnas genom LVM-hem och skall upphöra så snart syftet med vården är uppnått och senast när vården pågått . I lagen finns bestämmelser som innebär att tvång kan användas mot den enskilde i vissa situationer. Flera ändringar i syfte att stärka den enskildes rättssäkerhet infördes (prop. 2004/05:123), bl.a. genom införandet av en proportionalitetsregel i 36 a § LVM. När utredningen har inletts skall socialnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, besluta om läkarundersökning av miss- brukaren och utse en läkare för undersökningen. Läkaren skall i ett intyg ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd (9 § LVM). Om nämnden riskerar allvarliga motsättningar med den enskilde i sina försök att förmå honom att genomgå läkarundersökning, kan ansökan om vård inges till rätten utan läkarintyg. Rätten kan därefter besluta om läkarintyg, eller om det bedöms som utsiktslöst att få en läkarundersökning utförd, på annat sätt införskaffa en utredning som kan ersätta läkarintyget (11 § tredje stycket LVM). Varken socialnämndens eller länsrättens beslut att inhämta läkarintyg kan överklagas (44 § LVM). I 24 § LVM finns vissa bestämmelser om sjukhusvård för missbrukaren. I paragrafen regleras dels missbrukarens rätt till sjukhusvård (första och andra stycket) och dels verksamhets- chefens skyldigheter i samband med sådan vård (tredje stycket). Verksamhetschefen på en enhet där en missbrukare vistas skall underrätta socialnämnden eller LVM-hemmet om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset och är skyldig att fatta beslut om åtgärder för att hindra en patient från att lämna sjukhuset. Bestämmelsen som ändrades var tidigare fakultativ, dvs. den innebar en rätt men inte en skyldighet för verksamhetschefen att lämna underrättelse och att fatta beslut om åtgärder. I 31–35 §§ LVM finns vissa bestämmelser om särskilda befogenheter som får vidtas mot den som vårdas enligt LVM. De särskilda befogenheterna innebär rätt att omhänderta egendom (31 §), rätt att kroppsvisitera eller ytligt kroppsbesiktiga (32 §), rätt att utföra blod-, urin- eller utandningsprov (32 a §), rätt att begränsa telefonsamtal (33 a §), rätt att begränsa den intagnes rörelsefrihet (34 §) rätt att kontrollera försändelser till den enskilde (35 §), samt rätt att förstöra omhändertagen egendom (36 §). Enligt 36 a § LVM skall åtgärder enligt 32–35 §§ tillgripas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Innebörden i bestämmelserna är enligt förarbetena att skälen för att vidta en tvångsåtgärd skall ställas i relation till de olägenheter ingripandet innebär för den enskilde, bl.a. i fråga om dennes självbestämmande och integritet. Det betyder att en tvångsåtgärd skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden och den nytta som tvångsåtgärden kan ha för den enskilde (a. prop. s. 42 ff.). Den tidigare fakultativa bestämmelsen i 31 § LVM om omhändertagande av viss egendom, i huvudsak samma egendom som enligt 16 § LVU, blev genom ändringen obligatorisk. Skyldigheten att omhänderta omfattar de i paragrafen uppräknade föremålen och andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. Även annan egendom som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet skall omhändertas. I beslutet skall enligt förarbetena anges på vilket sätt den omhändertagna egendomen är till men för vården eller ordningen vid hemmet (a. prop. s. 55). Enligt 32 § LVM får den som vårdas vid ett LVM-hem vid ankomsten till hemmet kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för att kontrollera att han eller hon inte bär med sig sådant som inte får innehas på hemmet. Med ytlig kroppsbesiktning avses en yttre granskning av kroppen (prop. 1993/94:24). Kontrollen får ske när den intagne anländer eller efter en permission. Genom en ändring i 32 a § LVM kan prover numera tas på patienterna när som helst under vistelsen vid LVM-hemmet, om man misstänker att de är alkohol- eller drogpåverkade. Det innebär att skyldigheten för en intagen person att lämna blod-, urin- eller utandningsprov har utökats något. hade den intagne personen en sådan skyldighet enbart vid ankomsten till LVM- hemmet och i samband med vistelse i annan form enligt 27 §. Som en allmän förutsättning för skyldigheten att lämna prov gäller fortfarande att det kan misstänkas att den intagne är påverkad av något förbjudet medel. I LVM-hemmets dokumentation av åtgärden skall orsaken till misstanken samt resultatet av provet framgå (a. prop. s. 43 f.). Rätt att överklaga beslut Det är socialnämnden som fattar beslut om läkarundersökning enligt 32 § LVU. Detta beslut får överklagas till länsrätt men länsrättens beslut kan inte överklagas (41 § tredje stycket). SiS fattar enligt 36 b § LVM beslut om de särskilda befogen- heterna i 31–36 §§ LVM. I SiS arbets- och delegationsordning regleras vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Beslut enligt 33 a, 34 eller 36 § LVM får överklagas hos länsrätten. Övriga beslut om särskilda befogenheter kan inte överklagas. I svensk lagstiftning finns ingen legaldefinition av begreppet socialförsäkring. När socialförsäkringen diskuteras utifrån ett internationellt perspektiv används ibland i begreppet social trygghet (social security) som ett mer eller mindre synonymt uttryck. Begreppet återfinns inom EU bl.a. i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen. Lagstiftning om social trygghet är i spridd över ett flertal regelverk. En del av det sociala trygghetssystemet är de förmåner som här i landet räknas till socialförsäkringen. Dit hänförs de flesta trygghetssystem som administreras av Försäk- ringskassan och . Sådana system som arbetslöshetsförsäkringen och utbildningsbidragen, vilka inte ryms inom begreppet socialförsäkringen, hör också i vid mening till begreppet social trygghet. Socialförsäkringens administration har omorganiserats. lades och de 21 försäkringskassorna ned och en ny sammanhållen statlig myn- dighet, , inrättades. Skillnaden mellan den gamla och nya organisationen är framför allt att ansvaret i den tidigare organisationen delades mellan och de formellt självständiga allmänna försäkringskassorna, medan För- säkringskassan nu har fullt ansvar för hela verksamheten. Målet med reformen var att skapa ett tydligt ledningsansvar, nationell samsyn och likformighet. handlägger närmare femtio olika förmåner som regleras i ett trettiotal lagar. Bestämmelser om social- försäkringen finns i socialförsäkringslagen (1999:799) som reglerar vem som omfattas av de olika försäkringarna och bidragen. Socialförsäkringslagen delar upp försäkringen i två delar, en bosättningsbaserad och en arbetsbaserad. baserad försäkring gäller att man skall vara bosatt i för att ha rätt till den aktuella förmånen, t.ex. barn- och bostadsbidrag. För en arbetsbaserad försäkring gäller att man skall arbeta i som anställd eller som egen företagare för att ha rätt till förmånen, t.ex. sjukpenning eller föräldrapenning över garantinivån. Varje socialförsäkringsförmån liksom handläggning av förmånen har sina särskilda regelverk. Av central betydelse är dock de bestämmelser som finns i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) och lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålders- pension eftersom flertalet övriga regelverk avseende social- försäkringsförmåner hänvisar till bestämmelserna i dessa lagar. 39.1Bestämmelser om sekretess inom socialförsäkringssystemet Det intresse som skyddas på socialförsäkringsområdet är den enskildes personliga förhållanden. För uppgifter om enskilda i socialförsäkringsärenden finns en särskild bestämmelse i 7 kap. 7 § SekrL. Bestämmelsen innebär att sekretess gäller hos Försäkrings- kassan och () i olika slag av ärenden om förmåner och ersättningar. Sekretessen skyddar upp- gift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. I princip omfattar uttrycket personliga förhållanden alla uppgifter som kan hänföras till en enskild person och kan gälla allt från uppgift om hans eller hennes adress till arbetsförmåga. Även ekonomiska förhållanden som exempelvis sjukpenninggrundande inkomst och sjukpenning faller under begreppet personliga förhållanden. Även om sekretess således gäller för enskilds ekonomiska förhållanden är utrymmet för sekretess begränsat med hänsyn till kravet på att ett utlämnande skall vara till men för den enskilde. Avgörande vid bedömningen är om uppgiften som sådan är av den arten att ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada för det intresse som skall skyddas genom bestämmelsen. I förarbetena uttalas angående uppgifter om enskildas sjuk- skrivningsperioder att det i regel finns skäl anta att det är en sådan risk förenad med ett utlämnande att sekretess skall iakttas. Detta gäller särskilt om den som begär att få del av uppgifterna inte vill tala om ändamålet med sin begäran eller uppträder anonymt (prop. 1979/80:2, del A s. 188 och 189). uttalas att även om begreppet men omfattar uppgifter om en persons ekonomi torde det mera sällan kunna hävdas att det medför men för den enskilde att lämna ut sådana uppgifter (a. prop. del A s. 190). Uppgifter om namn, ålder, personnummer, civilstånd och adress omfattas i regel inte av sekretess. Det kan dock medföra men för en enskild om till exempel adressuppgifter lämnas ut och det framgår att han eller hon är intagen för vård på ett hem för alkohol- missbrukare, ett psykiatriskt sjukhus, ett särskilt ungdomshem eller någon liknande vårdinrättning. Uppgifter om den försäkrades yrke och arbetsgivare omfattas i många fall inte av sekretess. Uppgifter till exempelvis en inkassobyrå om en försäkrads arbets- givare eller sjukpenninggrundande inkomst är oftast till men för den försäkrade själv och får därför inte lämnas ut. Försäkrings- kassan får heller inte lämna ut sammanställningar av sjukperioder till arbetsgivare som överväger att anställa en person. Sekretess gäller även för uppgifter i beslut i socialförsäkrings- ärenden. Det huvudsakliga skälet till att sekretess gäller även för beslut är att det finns ett behov av sekretess för uppgifter om enskildas sjukperioder. Uppgifter om sjukperioder kan om det inte fyller ett legitimt behov hos beställaren, få stötande konsekvenser för den enskilde och utgöra ett ingrepp i den personliga integriteten. Offentlighetsintresset anses i socialförsäkringsärenden tillgodosett genom utformningen av skaderekvisitet och genom begränsningen av sekretessen till uppgifter om enskilds personliga förhållanden (a. prop. del A s. 191, jfr prop. 1973:188 s. 10 f.). I 7 kap. 7 § andra stycket SekrL finns en bestämmelse om att sekretess i vissa fall även gäller mot den enskilde som en uppgift om hälsotillstånd avser, nämligen om det är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas ut. En motsvarande bestämmelse finns också inom hälso- och sjukvårdens verksamhet. En anmälan eller utsaga om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden omfattas av sekretess om anmälaren eller en närstående till denne riskerar att utsättas för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs (7 kap. 7 § tredje stycket SekrL). Anmälan kan hemlighållas även för den som anmälan avser. Båda de angivna bestämmelserna utgör undantag från principen att sekretess inte gäller gentemot den enskilde själv (se nedan). Av bestämmelsens fjärde stycke framgår att sekretessen kan brytas i bl.a. lagstiftningen om allmän försäkring och lagstiftningen om inkomstgrundad ålderspension. I dessa fall anses utlämnande vara legitimt även om det kan bli till men för den enskilde. Exempel på sådana bestämmelser är 20 kap. 9 a § AFL och 15 kap. 15 § lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension där det föreskrivs att uppgifter får lämnas av till bl.a. arbetslöshets- kassor för samordning av ersättning därifrån. Som huvudregel gäller sekretess även mellan myndigheter. För att samarbetet mellan dem skall fungera väl finns dock flera undantag från sekretess. 39.2.1Utlämnande som är nödvändigt för den egna verksamheten Sekretess hindrar inte att lämnar ut uppgifter om det är nödvändigt för att skall kunna fullgöra sin verksamhet (1 kap. 5 § SekrL). Ett exempel på en sådan situation är att behöver lämna ut sekretess- belagda uppgifter till en utomstående medicinsk expert för att få in ett yttrande som har begärt. måste det också anses vara nödvändigt för verksamhet att misstankar om brott inom socialförsäkringsområdet utreds, vilket också ligger i linje med uttalanden i förarbetena till bestämmelsen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 123). En myndighet får lämna en sekretessbelagd uppgift till en annan myndighet om det finns en uppgiftsskyldighet i lag eller förordning (14 kap. 1 § SekrL). Denna bestämmelse gör det möjligt att lämna ut en uppgift till en annan myndighet trots att sekretess gäller. Kravet är att det skall vara en uttalad skyldighet för myndigheten att lämna ut uppgiften, vilket innebär att en bestämmelse som endast föreskriver att en myndighet får lämna uppgifter till annan inte utgör en uppgiftsskyldighet som enligt 14 kap. 1 § SekrL bryter sekretess för uppgifterna. Frågan om uppgifter kan lämnas ut enligt en sådan bestämmelse får avgöras i varje särskilt fall med tillämpning av sekretessbestämmelsens skaderekvisit och bestäm- melsen i 14 kap. 3 § SekrL (se nedan). Det finns flera exempel på bestämmelser om uppgiftsskyldighet inom socialförsäkringsområdet. Nästan uteslutande handlar det om uppgifter om personliga förhållanden, till exempel uppgifter av ekonomiskt slag.