sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — Den föreslagna regeln om skyldigheten att bistå med nödhjälp i vissa fall kommer att tillämpas oftare än den berörda. En vete- rinär måste då vara beredd på att rycka ut för att bistå med nöd- hjälp. Ersättning skall betalas av djurägaren eller den som har djuret i sin vård. Det innebär att veterinärer måste påta sig en viss kredit- risk i samband med nödhjälp. Sammantaget går de föreslagna nya skyldigheterna inte längre än vad som gäller i andra länder med en veterinärorganisation som bygger på privat entreprenörskap. De bedöms vara nödvändiga också i om privat marknadslösning skall fungera tillfreds- ställande. Veterinärföretagen påverkas positivt av de föreslagna förändring- arna. Orsakerna härtill har berörts i avsnitt 15.1. Konkurrensen kommer att förstärkas genom att konkurrenssnedvridningarna minskar i betydelse. Det gynnar de små företagen. De administrativa rutinerna kring bidragssystemet utgör dock en ny pålaga jämfört med tidigare ordning, som mest drabbar de små företagen. Den mest betungande delen avser den rapportering av data om verksamheten, som krävs för att systemet skall kunna fun- gera på ett så effektivt och konkurrensneutralt sätt som möjligt. Här förutsätts dock att webbaserade informationslösningar skall kunna användas i stor utsträckning. De gamla rutinerna, t.ex. med rapportering av djursjukdata på pappersblanketter, bör därmed kunna avvecklas. När roll som en neutral förvalt- ningsmyndighet på veterinärmarknaden förstärks minskar risken för misstankar om att verket särbehandlar eller gynnar den egna veterinärverksamheten. Det kan antas underlätta en allmän över- gång till datorstödda och mer eller mindre automatiserade rapp- orteringsrutiner. De tekniska lösningarna bör väljas så att kost- nader för företagen kan undvikas eller minimeras. För de enskilda lantbruksföretagen kan inga mer påtagliga kon- sekvenser av förslagen identifieras. Priserna på veterinärtjänster kan enligt SLI:s rapport komma att höjas i djurglesa områden. Privati- seringsåtgärderna skall dock i första hand genomföras i djurtäta områden. Där kommer konkurrensen på veterinärmarknaden att öka, vilket leder till en press på priserna. Företrädare för lantbruksnäringen har pekat på att det nuvarande systemet innebär fördelar bl.a. i samband med verksamheten inom djurhälsovårdsprogrammen. Det har bl.a. framhållits att de statliga distriktsveterinärerna utgör en sammanhållen motpart, vilket un- derlättar kommunikationen. I den föreslagna ordningen däremot kommer verksamheten att bedrivas i ett stort antal små företag. Det är inte sannolikt att en stor privat aktör uppstår på marknaden. De fördelar som lantbrukets företrädare pekat på innebär också nackdelar från konkurrenssynpunkt, genom att de privata fältvete- rinärerna utestängs från samarbeten inom t.ex. djurhälsovården. Företrädare för privata veterinärer har tex. påpekat att regelverken i föreskrifter (1993:42) om organiserad hälsokon- troll av husdjur är utformade så att de utestänger små aktörer från marknaden för förebyggande djursjukvård. anser att de behov lantbrukets företrädare pekat på kan tillgodoses genom nätverk och andra åtgärder av lik- nande slag. Sådana har berörts i kapitel 14 i samband med att frågan om en sammanhållen smittskyddsorganisation behandlas. Sådana nätverk av aktörer måste dock utformas så att nätverkseffekter av den typ som beskrivits i kapitel 11, och som kan skada konkurren- sen, inte uppstår. 15.3.1Jämställdhet mellan kvinnor och män Den veterinära arbetsmarknaden förändras genom förslagen. Möj- ligheten att vara statsanställd veterinär med de villkor som följer av en sådan anställning minskar betydligt. Andelen kvinnor i veteri- närkåren har ökat och bedöms fortsätta att öka . Frågan är då om den föreslagna ordningen ger några strukturella effekter, som kan motverka strävan mot jämställdhet mellan kvinnor och män. Det har under utredningsarbetet framhållits att en statlig myn- dighet bättre än andra arbetsgivare kan tillgodose önskemål och anställningsförhållanden som underlättar småbarnsföräldrars situa- tion. Den statliga distriktsveterinärorganisationen erbjuder dock inte någon generell möjlighet till befrielse från jour- eller bered- skapstjänstgöring. Det nya systemet ger en större frihet för de enskilda veterinä- rerna än det tidigare. En egen förtagare kan, i högre grad än vad som är möjligt i ett anställningsförhållande, styra sin verksamhet. Den föreslagna ordningen bygger också på att fler veterinärer skall dela på bördan med att hålla jour. Det ger ett större spel- rum för både män och kvinnor att kunna välja mellan arbetsliv och att ägna sig åt familj eller fritidsintressen. Sammantaget finner ut- redningen att förslagen inte leder till några negativa konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män. Försörjningen med veterinärtjänster kommer inte att påverkas av förslagen mot bakgrund av de styr- och säkerhetsfunktioner som byggs in i systemet. Inte heller kan förslagen antas få några mätbara effekter på varu- och tjänsteförsörjningen i övrigt. En möjlig dynamisk effekt är dock, som nämnts, att denna kan stimule- ras på vissa lokala marknader. kan inte finna att förslagen ge några effekter i de övriga avseenden som berörs i 15 § kommittéförord- ningen. 16.1Förslaget till lag om ändring i Lag (1994:844) om behörighet att utöva veterinäryrket En ny bestämmelse införs med en allmän skyldighet för veterinärer som bedriver yrkesverksamhet med djursjukvård att under vissa förutsättningar bistå allmänheten med veterinär nödhjälp. Yrkesverksamhet med djursjukvård innebär att veterinären till- handahåller djursjukvård mot betalning i mer än obetydlig ut- sträckning. Det saknar därvid betydelse i vilken form djursjuk- vården bedrivs. Bestämmelsen omfattar således både egenföreta- gande veterinärer och veterinärer som är anställda vid kliniker och djursjukhus. I en veterinärverksamhet där bokföringsskyldighet och skyldighet att deklarera moms gäller enligt bokföringslagen (1999:1078) och mervärdesskattelagen (1994:200), föreligger en presumtion för att verksamheten är yrkesmässig. För anställda veterinärer bör verksamheten anses yrkesmässig när den präglas av en viss kontinuitet genom tillsvidareanställning eller liknande för- hållanden. Däremot krävs inte att djursjukvården bedrivs på heltid. Med djursjukvård avses åtgärder för att lindra eller bota en skada eller ett sjukdomstillstånd samt de åtgärder som behövs för att ställa diagnos. Veterinärer som är verksamma med förebyggande djurhälsovård omfattas däremot inte av nödhjälpsskyldigheten, förutsatt att de inte också bedriver yrkesverksamhet med djursjuk- vård. Nödhjälpsskyldigheten förutsätter att nödhjälp uttryckligen efterfrågas av den som har djuret i sin vård. Den senare kan vara djurägaren eller en tillfällig vårdare. Vidare förutsätts att omedel- bart bistånd är påkallat från djurskyddssynpunkt utifrån tillgängliga upplysningar. Det innebär att veterinären vid behov måste bilda sig en uppfattning om djurets tillstånd genom frågor till den som begär Frågan om djuret lider eller kan antas lida till följd av skadan eller sjukdomen är central för bedömning av om det före- ligger djurskyddsskäl. Bedömningen av om nödhjälp är påkallad i ett enskilt fall görs av veterinären på eget ansvar. Undantag från skyldigheten att bistå med nödhjälp gäller då veterinären har särskilda skäl att neka nödhjälp. Så kan vara fallet vid sjukdom eller då veterinären saknar nödvändiga kunskaper om det aktuella djurslaget. Vad som är nödvändiga kunskaper måste bedömas från fall till fall. En veterinär som aldrig bedriver praktik med häst, bör inte generellt kunna neka nödhjälp för häst enbart på denna grund. Om t.ex. avlivning av en trafikskadad häst är påkallad från djurskyddssynpunkt, skall veterinären med stöd av bestäm- melsen bistå med det, såvida inte andra skäl att neka nödhjälp före- ligger. Det alternativ som står till buds kan i många fall vara avliv- ning genom hästägarens eller polisens försorg. Normalt bör nödhjälp utövas av den eller de veterinärer som för tillfället har jour i området. Det kan dock förekomma att jour- havande veterinär utför en förrättning långt från en skadeplats där nödhjälp behövs. I sådana fall bör andra veterinärer i området kunna anmodas och då i första hand den veterinär som lämpligast utövar nödhjälp. En veterinär kan neka nödhjälp om det finns en annan veterinär, som med hänsyn till avstånd, kunskaper eller andra omständigheter i det enskilda fallet är närmare till att erbjuda nöd- hjälp och därmed lämpligen bör fullgöra skyldigheten. Bestämmelsen är inte förenad med straffansvar. Däremot skall brott mot bestämmelsen kunna föranleda disciplinansvar. Kostnaderna för nödhjälp skall betalas av den som påkallat nöd- hjälp. I § 8 införs en lagstadgad rapporteringsskyldighet för veterinärer som bedriver yrkesverksamhet med djursjukvård. Några exempel på data som skall rapporteras ges också i lagtexten. Det gäller bl.a. kontaktuppgifter, verksamhetens inriktning, förekomst av jour och uppgifter om förrättningar och diagnoser. Begreppet yrkesverksamhet med djursjukvård avses i princip ha samma innebörd som i 7 b §. Skyldigheten åligger de enskilda veterinärerna, oavsett om de är egenföretagare eller anställda. När veterinären är anställd, vid t.ex. ett djursjukhus, förutsätts att arbetsgivaren tillämpar rutiner för dokumentation och rapporte- ring, som underlättar för de anställda veterinärerna att fullgöra sin rapporteringsskyldighet. Regeln är avsedd att utgöra lagstöd för en rad olika rapporte- ringsfunktioner som myndigheterna behöver för tillsyn, marknads- bevakning och för uppföljning av systemets funktionssätt. Det gäller t.ex. data om jourverksamheten i olika delar av landet, som underlag för utvärdering av systemet med jourbidrag och för be- stämning av kriterier för sådana bidrag. En annan viktig rapporte- ringsfunktion avser inrapportering av diagnosdata till Jordbruks- verkets centrala djurhälsoregister. Det förutsätts att regeln fylls ut med närmare bestämmelser i förordning och föreskrifter om vilka data som skall rapporteras och hur det skall ske. Flera myndigheter berörs, varför regeringen först i förordning bör fastställa rapporteringsskyldighetens omfattning, dvs. vilka data som skall rapporteras samt vid behov bemyndiga myndigheterna att utfärda närmare föreskrifter. Den som underlåter att rapportera data eller att systematiskt samla underlag för sin rapportering enligt 8 §, kan med stöd av den föreslagna 9 h § föreläggas vid vite att fullgöra dessa skyldigheter. Regeln är däremot inte förenad med straffansvar. I § 9 föreslås ett nytt andra stycke av innebörden att uppgifter som rapporteras med stöd av 8 § inte innebär sekretessbrott. Första stycket har, enligt lagförarbetena, tillkommit för att reglera sekretessen för veterinärer i enskild tjänst. För veterinärer i allmän tjänst gäller bestämmelserna i sekretesslagen, till vilka hän- visas i 9 § 2 stycket i nuvarande lydelse. För offentligt anställda gäller, enligt 14 kap 1 § sekretesslagen, undantag från sekretessen för uppgifter som skall rapporteras en- ligt lag eller förordning. För de privatpraktiserande veterinärerna finns dock inget motsvarande undantag. Med en ordning där veterinär fältverksamhet uteslutande eller i huvudsak tillhandahålls av enskilda entreprenörer, krävs att ett ut- tryckligt lagstadgat undantag från rapporteringsskyldigheten in- föras även för privatpraktiserande veterinärer. I den mån staten alltjämt bedriver veterinärverksamhet innebär den föreslagna kom- pletteringen att en enhetlig reglering införs för veterinärer i statlig och enskild tjänst när det gäller undantag från sekretessbestämmel- serna i denna del. 9 a § Officiella veterinärer Bestämmelsen är ny och innebär att en förvaltningsuppgift, som skall utföras av en officiell veterinär, får delegeras exempelvis till en privatanställd eller egenföretagande veterinär. Det krävs dock, mot bakgrund av om officiella veterinärer, att veterinären utsetts att vara officiell veterinär av en behörig myndighet. Regeln innebär att de behöriga myndigheterna, liksom , kan välja mellan statsanställda veterinärer och veterinärer från enskild sektor när de utser officiella veterinärer. Skillnaden mot den nuva- rande ordningen är att veterinärer från enskild sektor inte först måste anställas i myndigheten för att kunna komma ifråga för offi- ciella veterinäruppdrag. Det förutsätts att vissa kompetenskrav ställs på de veterinärer som skall förordnas att vara officiella veterinärer. Mot den bak- grunden krävs att de myndigheter regeringen bestämmer utfärdar föreskrifter om formerna för hur de officiella veterinärerna skall förordnas, om återkallelse av sådana förordnanden och om kom- petenskrav på officiella veterinärer. Beslut av en officiell veterinär som bedriver enskild verksamhet och som utsetts med stöd av den föreslagna regeln skall kunna överklagas på samma sätt som gäller för officiella veterinärer an- ställda av staten. Mot den bakgrunden föreslås att bestämmelserna om överklagande i bl.a. livsmedelslagen (2006:804) kompletteras i detta avseende. Detta innebär att reglerna om överklagande i för- ordningarna (1994:1830) och (1994:542) om in- och utförsel av levande djur m.m. behöver ses över. Enligt 3 § förvaltningslagen (1986:223) omfattas inte enskilda kontrollorgan av lagens bestämmelser, om det inte föreskrivs i sär- skild ordning. Beslut av en officiell veterinär, som förordnats med stöd av 9 a §, innebär myndighetsutövning. Med hänsyn härtill och då det rör sig om samma slags beslut som skulle ha meddelat om beslutanderätten inte delegerats, bör en bestäm- melse införas i vilken vissa av reglerna i förvaltningslagen, som kan anses vara av särskild vikt för den enskilde, tillämpas också för veterinärer i enskild tjänst som utövar myndighet. Mot den bak- grunden skall bl.a. förvaltningslagens regler om jäv, anteckning av uppgifter och motivering av beslut gälla också för officiella veteri- närer i enskild tjänst. 9 c § Tillsyn över veterinär yrkesverksamhet En ny samlad reglering av tillsynen över veterinär verksamhet före- slås i 9c-9h §§. Syftet med de nya reglerna är att tillhandahålla ett modernt och ändamålsenligt regelverk för tillsyn som också över- ensstämmer med vad som gäller inom andra tillsynsområden, t.ex. inom djurskyddet. I 9 c § första stycket anges att tillsynsobjekten utgörs av veteri- närer som utövar veterinäryrket. Härmed avses i princip all praktisk veterinär yrkesverksamhet, såväl djursjukvård som förebyggande djurhälsovård. och länsstyrelserna skall vara tillsynsmyndig- heter i enlighet med vad regeringen föreskriver. I gällande rätt föl- jer tillsynsroll av 3 § i förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion, medan tillsynsupp- gifter regleras i förordningen (2002:864) med länsstyrelseinstruk- tion. Det förutsätts att alltjämt har ett nationellt statligt ansvar för tillsynsuppgifter och att den operativa tillsynen, liksom , utövas av länsstyrelserna genom länsveterinärerna. Bestämmelsen innebär ingen förändring i den övergripande an- svarsfördelningen mellan myndigheterna. Däremot finns i andra stycket ett förtydligande av uppgifter, så att det klart framgår att verket skall lämna bistånd till länsstyrelserna i den operativa tillsynsverksamheten. Verket skall också svara för sam- ordning på nationell nivå av tillsynsverksamheten. Möjligheten att utfärda närmare riktlinjer för tillsynens omfattning och inriktning bör delegeras till regeringen och till Jordbruks- verket. För att den centrala uppföljningsfunktionen vid Jordbruks- verket skall fungera krävs att länsstyrelserna rapporterar resultaten av de operativa tillsynsinsatserna i länen. I 9d § föreslås i första stycket en skyldighet att till tillsynsmyndig- heten på begäran lämna ut handlingar, prover, föremål och annat material som behövs för tillsynen. Med handlingar avses även elek- troniskt lagrade dokument. Föremål kan t.ex. utgöra delar av den utrustning som används i verksamheten. Veterinären är också skyl- dig att lämna de upplysningar som tillsynsmyndigheten behöver för att tillsynen skall kunna bedrivas. En veterinär som inte medverkar enligt första stycket kan före- läggas att fullgöra sin skyldighet. Sådant föreläggande kan förenas med vite. Närmare bestämmelser om hur vite fastställs och om ut- dömande av vite finns i lag (1985:805) om viten. ges i 9 f § liknande befogenheter som inom djurskyddslagstiftningen (27 § djurskyddslagen). Det gäller t.ex. en rätt för tillsynsmyndigheten att få tillgång till utrymmen, områden och fordon där den veterinära verksamheten bedrivs samt att där göra de undersökningar och besiktningar som tillsynen kräver. Till- synsmyndigheten skall enligt 2 stycket ha rätt att tillfälligt omhän- derta de handlingar, föremål etc., som veterinären enligt § 9 e är skyldig att lämna ut. Orsaken härtill är att föremål och handlingar kan behöva granskas närmare än vad som är möjligt i samband med tillsynsbesöket. Någon möjlighet till vitesföreläggande finns inte när det gäller tillträde till lokaler m.m. Däremot skall polismyndigheten vara skyldig att på begäran lämna det bistånds som krävs för att tillsy- nens skall kunna utföras i aktuell del. I anledning de nya reglerna om tillsyn och med hänsyn till de föreslagna möjligheterna till vitesföreläggande och bistånd av polismyndighet, föreslås att regeln i 36 § 3 stycket om straffan- svaret för den som hindrar eller undandrar sig inspektion skall upphöra att gälla. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 § 2 stycket och flyttas av redak- skäl. I bestämmelsen föreslås en generell möjlighet för tillsynsmyndig- heten att utfärda de förelägganden som behövs för att ett missför- hållande i den veterinära yrkesutövningen skall kunna rättas. Missförhållanden kan t.ex. avse brister i journalföring eller annan dokumentation eller fysiska brister i lokaler och utrustning. Sådana förelägganden får förenas med vite. Brister av denna typ kan normalt inte prövas av Veterinära an- svarsnämnden. Nämnden prövar i princip bara fall som lett till skadliga konsekvenser för de behandlade djuren. I syfte att före- bygga sådana konsekvenser bör en möjlighet införas för tillsyns- myndigheten att förelägga en veterinär att avhjälpa brister av detta slag. Närmare bestämmelser om viten och om utdömande av viten finns i lag (1985:805) om viten. Det har tidigare saknats möjlighet för en tillsynsmyndighet att ut- färda förelägganden för veterinärer att vidta en viss åtgärd. Sådana förelägganden innefattar myndighetsutövning. Mot den bakgrun- den införs i 31 § en lagstadgad möjlighet att överklaga tillsynsmyn- dighets beslut enligt lagen. 16.2Förslaget till lag om ändring i epizootilagen (1999:657) En ny bestämmelse föreslås om tjänsteplikt för praktiserande vete- rinärer i vissa fall. Syftet är att ge staten möjlighet att mobilisera extra veterinära resurser i extraordinära situationer eller när faran för en sådan situation är överhängande. Bestämmelsen innebär att regeringen eller en myndighet under vissa förutsättningar kan beordra veterinärer arbete som behövs för att bekämpa en epizooti eller motverka att en epizooti bryter ut eller sprids. Det krävs således inte att en epizooti redan brutit ut för att bestämmelsen skall kunna tillämpas. En rad förutsättningar skall vara uppfyllda för att en enskild veterinär, som inte redan till följd av avtal eller myndighetsbeslut är skyldig att medverka, skall kunna beordras att tjänstgöra enligt be- stämmelsen. För det första krävs att det finns särskilda skäl. Det innebär att en extraordinär händelse skall ha inträffat eller vara förestående. För det andra skall de veterinära resurserna i den ordinarie smitt- skyddsorganisationen vara otillräckliga för att sjukdomsutbrottet skall kunna hindras eller begränsas effektivt. Det kan antas att minst 300 veterinärer frivilligt ansluter sig till smittskyddsorganisa- tionen genom avtal med myndigheterna eller som en följd av att de uppbär statliga bidrag för att tillhandahålla samhällsviktiga veteri- närtjänster. Dessa utgör en del av den ordinarie smittskyddsorgani- sationen. har de reguljära veterinära resurserna varit tillräckliga för ett effektivt bekämpande av epizootiutbrott. I praktiken har alltså ännu ingen situation uppstått i där den nu föreslagna regeln skulle ha varit tillämplig. En tredje förutsättning är att veterinären inte på grund av ålder, bristande hälsa eller kroppskrafter eller brist på kunskap är för- hindrad att medverka. Ett liknande undantag gäller för den all- männa tjänsteplikten i 6 kapitlet 1 § lag (2003:778) om skydd mot olyckor. Tjänsteplikt föreligger således inte om veterinären på grund av sjukdom eller andra fysiska eller medicinska omständig- heter är förhindrad att delta. Härtill kommer att den myndighet som beordrar tjänstgöring skall ta rimlig hänsyn till veterinärernas enskilda förhållanden i öv- rigt och till behovet av djursjukvård i området. Detta innebär bl.a. att myndigheten i första hand skall utse de veterinärer som utifrån sin personliga situation har lättast att komma ifrån sina ordinarie arbetsuppgifter. Häri ligger också att veterinärer som kan förväntas ha stor kunskap om aktuella djurslag beordras före veterinärer som mindre kunskap om djurslaget. En enskild veterinär skall inte be- ordras arbete i oskäligt stor omfattning. Myndigheterna måste där- för ordna med avlösning . Hänsyn till behovet av djursjukvård innebär att det inom varje område också måste finnas veterinärer, som åtminstone på en grundläggande nivå, kan upprätthålla den ordinarie verksamheten med djursjukvård. För arbete som utförs med stöd av bestämmelsen utgår skälig er- sättning av allmänna medel. Skyldigheten att i vissa fall bistå med smittskyddsarbete är av sådan betydelse att den bör straffsanktioneras. Mot den bakgrunden för- slås en ny tredje punkt i 20 § av denna innebörd. Regeln innebär att den som utan laglig grund dvs. i strid med bestämmelserna i 12 b §, uteblir eller avviker från beordrad tjänst- , kan dömas till böter eller fängelse i högst . Vid straff- mätningen bör särskilt beaktas i vilken grad veterinärens handlande inneburit fara för att en epizooti bryter ut eller sprids. fall skall inte leda till straffansvar. 16.3Förslaget till lag om ändring i zoonoslagen (1999:658) 9 b och 12 §§ I zoonoslagen föreslås en liknade, straffsanktionerad regel om skyldighet att bistå med smittskyddsarbete som i epizootilagen. Bestämmelserna är avsedda att tillämpas på samma sätt som mot- svarande regler i epizootilagen. 16.4Förslaget till lag om ändring i djurskyddslagen (1988:534) Den föreslagna regeln i 9 a § i lag (1994:844) om behörighet att ut- öva veterinäryrket innebär att officiella veterinäruppgifter som innefattar myndighetsutövning kan delegeras till enskilda veterinä- rer. Även myndighetsbeslut som meddelas av sådana veterinärer skall kunna överklagas på det sätt som gällt för beslut av eller livsmedelsverkets officiella veterinärer. Med hänsyn härtill införs en möjlighet att överklaga beslut av en officiell veterinär, som förordnats med stöd av 9 a § i lagen om behörighet att utöva veterinäryrket, i flera lagar som kompletterar EG-rätts- akter inom det aktuella området. Dessutom bedöms lämpligt att de enskilda veterinärerna inte skall behöva föra talan i mål som gäller överklagade beslut veterinä- ren meddelat i egenskap av officiell veterinär. Mot den bakgrunden bör aktuella lagar även kompletteras med en regel som innebär att berörd myndighet, i regel , för det allmännas talan hos allmän förvaltningsdomstol om det överklagade beslutet har meddelats av en officiell veterinär som avses i det föregående. 16.5Förslaget till lagar om ändring i livsmedelslagen (2006:804) m.fl. lagar Vad som anförts beträffande 38 § djurskyddslagen gäller på mot- svarande sätt även 32 § livsmedelslagen (2006:804), 24 § lag (2006:806 om provtagning på djur och 20 § lag (2006:807) om kontroll av husdjur. Veterinär fältverksamhet och viss veterinär