sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Det är angeläget att sådana prover kan analyseras i sådan tid att det är praktiskt möjligt för myndigheten att besluta om vattenförorenings- avgift eller att lagföring kan komma till stånd. finns det inga garantier för det. Särskilt i de situationer där SKL har många andra Andra frågor som rör verksamheten undersökningar riskerar att få vänta på resultaten. behov av undersökningar är litet i förhållande till rättsväsendets myndigheter totalt sett. Att låta ingå i kretsen av myndigheter som har företräde skulle därför få stor praktisk betydelse för men knappast påverka de andra myndigheterna alls. Vi föreslår därför att räknas upp bland de myndigheter som har företräde. Det finns enligt vår mening inte heller skäl att låta Kustbevak- ningen bekosta sådana undersökningar. Även om kostnaden för rätts- väsendets myndigheter finansieras genom så kan man konstatera att det för dessa myndigheter rör sig om ett mycket stort antal ärenden och dessutom även andra typer av tjänster, såsom utbildning. Vi föreslår därför att förordningen med instruktion för SKL ändras så att befrias från avgiftsskyldigheten. Vår bedömning: kommer i fortsättningen att kunna biträda polisen med dykning som ett led i biträdesrollen. utför i viss utsträckning dykningsuppdrag för polisens räkning. Det kan t.ex. röra sig om att leta efter offret för ett misstänkt våldsbrott eller att genomföra dykning på en olycks- plats som ett led i en förundersökning. Det kan också vara fråga om att söka efter ett objekt som kan ha varit föremål för brott eller använts som hjälpmedel vid brott och som misstänks ha dumpats i exempelvis en sjö eller ett gruvhål. Eftersom enligt sin instruktion får bedriva uppdragsverksamhet, och är skyldig att ta ut ersättning för sådana uppdrag, får polisen ofta betala för de dykningsuppdrag som genomförs. Enligt vår mening är det en effektiv och praktisk lösning att polisen vid behov kan vända sig till för att få upp- drag av detta slag utförda. från sekretessynpunkt är det en för- del för samhället om uppdraget kan utföras av en myndighet med samma typ av sekretess som polisen. Likaså är det bra att tjänste- männen vid har vana vid att hantera föremål som ska tas i beslag. Eftersom vissa typer av undersökningar kan kräva särskild utbildning och erfarenhet, t.ex. att dokumentera en brotts- Andra frågor som rör verksamheten plats under vatten, är det också en fördel om till- sammans med polisen kan utveckla goda rutiner för sådant samarbete. Mot den nu angivna bakgrunden ser vi det som en stor fördel att vårt förslag om utökat biträde till polisen vid brottsutredningar innebär att de allra flesta dykningsuppdrag som polisen begär hjälp med inryms under biträdesrollen. Det torde endast vara i de fall där polisen t.ex. söker efter en försvunnen person och det inte finns någon som helst anledning att tro att försvinnandet har samband med brott som uppdraget, liksom , måste hänföras till uppdragsverksamhet. Vårt förslag: Bestämmelsen i 7 kap. 1 § vägmärkesförordningen (2007:90) om anvisningar i trafiken ska gälla även för en kustbe- vakningstjänsteman som stoppar fordon. En kustbevakningstjänsteman får stoppa fordon för kontroll av förare eller last. Det aktualiserar frågan om rätten att ge anvisningar för trafiken. För polisens del regleras detta i 7 kap. 1 § vägmärkesför- ordningen (2007:90). Enligt den bestämmelsen ska en polisman använda vissa tecken för att ge anvisningar till trafiken. Bestäm- melsen gäller även bl.a. för den som ska utföra punktskattekontroll. I 2 § anges närmare vilka tecken det är fråga om. Främst rör det sig om olika tecken för att få en fordonsförare att stanna. Det är enligt vår mening av stor betydelse för trafikanterna att teckengivningen är enhetlig och att kustbevakningstjänstemän an- vänder samma tecken, och har samma reglering, som andra myndig- heter. Vi anser därför att en kustbevakningstjänsteman bör omfattas av regleringen i 7 kap. 1 § vägmärkesförordningen när denne stoppar fordon i tjänsten. Vi föreslår således ett tillägg i den bestämmelsen. Andra frågor som rör verksamheten 22.10 Flyttning av fordon Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman eller tulltjänsteman, som i sin tjänsteutövning ingriper vid misstanke om rattfylleri, och som av trafiksäkerhetsskäl måste flytta ett fordon, ges på samma sätt som en polisman rätt att göra detta utan hinder av att tjänstemannen endast har körkort med B-behörighet. Utredningen har uppmärksammats på att regeringens förslag om utökade möjligheter att ingripa mot rattfylleri och sjöfylleri (prop. 2007/08:53) kan kräva en ändring i körkortslagen. Enligt 2 kap. 12 § körkortslagen (1998:488) får en polisman i tjänsteutövning köra varje typ av körkortspliktigt fordon en kortare sträcka, trots att han eller hon endast innehar körkort med behörigheten B. Bestämmelsens syfte är att polismän ska kunna köra alla typer av fordon en kortare sträcka, bl.a. för att kunna avvärja farliga situationer. var det tillåtet att med innehav av endast B-behörighet köra vissa tyngre fordon en kortare sträcka under bärgning, reparation eller annan liknande åtgärd. Denna rätt har emellertid upphört, eftersom det bedömdes att trafiksäkerheten kräver att föraren innehar full behö- righet även i dessa situationer (prop. 1997/98:124 s. 73 f.). Vid trafiknykterhetskontroller kan framför allt polismän och tulltjänstemän, men även kustbevakningstjänstemän, behöva flytta ett fordon som genom sin placering hindrar trafiken i övrigt, men där föraren p.g.a. konstaterad onykterhet inte får föra detta vidare. För en kustbevakningstjänsteman lär behovet i första hand aktua- liseras i hamnars landområden. Det innebär att det eventuellt kan finnas möjlighet att i en sådan situation ta hjälp av hamnpersonal eller andra privatpersoner. En sådan lösning är emellertid osäker, både med hänsyn till om det finns någon person med rätt förar- behörighet tillgänglig. Det krävs också att han eller hon i så fall medverkar frivilligt. Dessutom kan det från andra synpunkter vara olämpligt med en sådan lösning, t.ex. om det i efterhand riktas ska- deståndskrav för påstådd felaktig hantering av fordonet. Ett annat alternativ är att låta polisen ta över handläggningen enbart av det skälet att ett fordon måste flyttas, men det innebär att en av fördelarna med att låta tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän utföra nykter- hetskontroller går förlorade. Därför finns det enligt vår mening skäl att ge en kustbevakningstjänsteman samma rätt som en polisman att tillfälligt föra ett fordon även om han eller hon inte har formell Andra frågor som rör verksamheten behörighet för just det fordonet. Om det rör sig om större fordon får det dock förutsättas att endast en tjänsteman som har kunskap om sådana fordon flyttar det. Givetvis måste konsekvenserna för trafiksäkerheten beaktas. Det kan å ena sidan hävdas att det är trafikfarligt att låta en tjänsteman flytta ett fordon som denna person inte är behörig att köra. Å andra sidan är det vanskligt ur trafiksäkerhetssynpunkt att låta t.ex. en lastbil stå kvar på en plats där den hindrar annan trafik eller för- svårar sikten. Från effektivitetssynpunkt är det rimligt att den tjänste- man som av trafiksäkerhetsskäl måste se till att ett fordon flyttas kan göra detta på egen hand. Detta gäller såväl kustbevaknings- tjänstemän som tulltjänstemän. Det finns alltså starka sakliga skäl som talar för en lagändring. Vi föreslår därför att körkortslagen ändras så att, utöver kustbevakningstjänstemän, även tulltjänste- män får den beskrivna rätten att flytta fordon. Vårt förslag: ska låta utge en egen författ- ningssamling. Enligt 8 kap. 19 § andra stycket regeringsformen ska regeringen så snart det kan ske, utöver lagar, också kungöra förordningar om inte annat föreskrivs i lag. Regeringsformen anger däremot inte i vilken form kungörandet ska ske. Närmare bestämmelser om kungöran- det av författningar finns i lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar (kungörandelagen) och i författningssam- lingsförordningen (1976:725). Av 4 § kungörandelagen följer att författningar som utfärdas av regeringen som huvudregel ska utfärdas i den tryckta publikationen ().TPF3FPT Författningar som beslutas av centrala myndigheter under regeringen ska kungöras i myndighetens författningssamling. har cirka 70 myndigheter en egen författ- ningssamling. Saknas en särskild författningssamling för myndig- heten ska myndighetens författningar kungöras i en författningssam- ling som ges ut av en annan centralmyndighet och i sista hand i SFS 3TP PT Regeringen har tillsatt en utredning för att se över frågan om elektroniskt kungörande av författningar (Ju 2007:11), se dir. 2007:107. Uppdraget omfattar endast lagar och förord- ningar, dvs. kungörande som sker i SFS. Andra frågor som rör verksamheten (6 § kungörandelagen). Om det finns synnerliga skäl, får regeringen tillåta att en centralmyndighet under regeringen kungör en författ- ning på annat sätt än i en författningssamling (7 § kungörandelagen). I 9 § författningssamlingsförordningen föreskrivs att de centrala myndigheter som anges i bilaga 1 till förordningen ska låta ge ut författningssamling. I den utsträckning det anges i bilagan ska en författningssamling ska vara gemensam för den myndighet som låter ge ut författningssamlingen och en eller flera andra myndigheter. Enligt bilagan ska , , utnyttjas också av . I praktiken förekommer det emellertid inte någon sådan gemensam utgivning . En konsekvens av utredningens förslag torde bli att Kustbevak- ningen får ett ökat behov av att ge ut författningar. Antalet föreskrifter som inte enbart rör myndighetens interna för- hållanden, utan också direkt eller indirekt berör tredje man, kan förväntas öka. Det kan röra sig om föreskrifter för verksamhet i den ekonomiska zonen, transport av farligt gods, föreskrifter om användning av vapen och andra hjälpmedel vid våldsanvändning eller tillämpningen av ordningsbot. Kungörandet i sig har såväl en rättslig sida som en mer praktisk, informativ sida. I förarbetena till kungö- randelagen (prop. 1975/76:112 s. 33 och 61 f.) diskuterades bl.a. just den juridiska betydelsen av kungörandet av en författning och konsekvenserna av att föreskrifter om kungörande inte iakttas. En allvarlig underlåtenhet att följa föreskrifterna kan i princip medföra att författningen inte blir gällande (a. prop. s. 61). Ett mindre all- varligt åsidosättande har bedömts innebära att författningen inte kan föranleda straff eller annan ingripande påföljd för den som inte har känt till författningen. Enligt vår mening talar ökade behov av att utge författningar, tillsammans med det förhållandet att kungöran- det i en annan myndighets författningssamling gör det betydligt svårare för allmänheten att ta del av föreskrifterna, för att Kust- bevakningen bör ha en egen sådan. Vi föreslår därför en ändring i bilaga 1 till författningssamlings- förordningen som innebär att ska låta ge ut en egen författningssamling. En lämplig benämning kan vara Kustbevak- ningens författningssamling, KBVFS. 23Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter än Våra förslag får naturligtvis återverkningar inte bara för Kustbevak- ningen – vilket vi återkommer till i avsnitt 24 – utan även för de myndigheter som samverkar med. Även om för- slagen inte har någon betydelse för den grundläggande rollfördel- ningen mellan myndigheterna, så påverkas ändå de övrigas arbete i olika avseenden. I detta kapitel beskriver vi kort vilka effekter för- slagen får utanför verksamhet. Inledningsvis be- handlas konsekvenserna för polisen (avsnitt 23.2). Vi tar därefter upp (avsnitt 23.3) och (avsnitt 23.4). Vidare redogör vi för vissa konsekvenser av förslagen för Fiskeri- verket (23.5), (23.6) och (23.7). Genom att kommer att hantera ett större antal utredningar om sjörelaterade brott kan polisen avlastas. Det gäller inte bara den kontakt som krävs i ett enskilt ärende, utan även avrapporteringen av alla ingripanden och framför allt det fortsatta utredningsarbetet. kommer sannolikt många ärenden att rapporteras av direkt till åklagare för beslut, vilket också innebär att polisen avlastas de administrativa rutinerna kring varje brottsutredning. Det gäller i princip alla typer av brott inom det direkta verksamhetsområdet. I vilken närmare utsträck- ning polisen avlastas arbete beror på hur utnyttjar Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter möjligheten att slutföra ärenden. Däremot måste alltid lämna över ett ärende om det är fråga om brott utanför det direkta verksamhetsområdet och polisen inte begär biträde, t.ex. om vid misstanke om sjöfylleri upptäcker att båten är stulen. Eftersom stölden ska utredas av polisen och båda brotten bör utredas , kan det i sådana fall vara lämpligt att polisen utreder även sjöfylleriet, men vår reglering ger utrymme för att får i uppdrag att biträda polisen. Vad som är lämp- ligt i det enskilda fallet får avgöras av förundersökningsledaren. Om och polisen bedriver var sin förundersökning är det åklagarens sak att i egenskap av förundersökningsledare se till att en samordning kommer till stånd. självstän- diga brottsbekämpande roll hindrar således aldrig polisen från att ingripa och utreda brott inom samma område, om detta är lämpligt och effektivt. Polisen kommer att få betydligt större möjligheter att begära bi- träde av och dess personal i brottsbekämpningen. För det första kommer kustbevakningstjänstemännen, när de biträ- der polisen, att ha en generell rätt att vidta primärutredningsåt- gärder, dvs. även vid sådana brott som ligger utanför myndighetens direkta verksamhetsområde. För det andra får polisen, inom det indirekta verksamhetsområdet, möjlighet att begära biträde med både akuta ingripanden och olika utredningsåtgärder. Möjligheten att begära biträde av omfattar alla brottstyper och är inte inskränkt i tiden. Endast polisens förundersökningsledare får begära biträde i situationer som inte är akuta. Vidare får polisen en utökad rätt till biträde i brottsutredningar som kräver att dykning utförs. Polisen behöver i dessa fall inte längre anlita uppdragsverksamhet och kan därmed und- vika de kostnader som ska tas ut vid sådan verksamhet.TPF1FPT Genom att en kustbevakningstjänstemans befogenheter i fråga om både straffprocessuella tvångsmedel och användning av våld vid tjänsteutövning anpassas så att regleringen i allt väsentligt överens- stämmer med vad som gäller för en polisman, underlättas sam- arbetet vid gemensamma ingripanden. Ju mer lika reglerna är, desto lättare är det att samarbeta över myndighetsgränserna. Det innebär också att inte måste tillkalla polisen för att få en viss åtgärd vidtagen utan själv kan utföra den. Som exempel kan nämnas att utökade beslagsrätt och skyldighet 1TP PT Se 25 § förordningen (2007:853) med instruktion för . Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter att hantera beslagtagen egendom i motsvarande mån minskar polis- ens beslagshantering. och polisen kommer att behöva bygga upp nya rutiner för samarbetet, eftersom förutsättningarna för detta delvis ändras. Det kan också finnas skäl att överväga en kort utbild- ning för polistjänstemännen, där man övergripande går igenom den nya lagstiftningen och hur denna påverkar kontakterna mellan tjänstemännen och vakthavande befäl inom respektive myndighet. Ordningshållningen har stark anknytning till en av polisens huvud- uppgifter; att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, att hindra störningar av den och att ingripa när störningar har inträffat. Någon motsvarande uppgift har varken eller någon annan myndighet och tanken är inte att rubba denna ordning. De självständiga uppgifter och de befogenheter som kustbevaknings- tjänstemännen har vid ordningshållning är i huvudsak oförändrade, men lagstiftningen anpassas så att den mera liknar polisens. Även om nuvarande ordning består öppnar emellertid våra för- slag för att polisen i större utsträckning än kan anlita Kust- bevakningen som biträde också när det gäller ordningshållande uppgifter. Det innebär bl.a. att polisen i fler situationer kan begära biträde vid inträffade ordningsstörningar eller avseende planerade insatser där ordningsstörningar förväntas. I och med att en kustbevakningstjänstemans rätt att använda våld och tvång vid tjänsteingripanden anpassas till vad som gäller för en polisman kommer samarbetet att underlättas även i de fall där man arbetar tillsammans vid ordningsstörningar. Den enda kontroll- och tillsynsverksamhet som bedriver på direkt uppdrag av eller tillsammans med polisen är gränskontroll av personer. Där föreslår vi en ändring av 9 kap. 9 § utlänningslagen i syfte att underlätta samarbetet. Ändringen inne- bär att biträdesroll inte enbart är knuten till sjö- trafiken, utan också kan utövas på annan plats. Bestämmelsen ökar polisens möjligheter att begära biträde med gränskontroll. Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter Dessutom kan myndigheterna samverka vid kontroll av farligt gods. Om antar regeringens förslag till nya regler om ingripanden mot rattfylleri och sjöfylleri kommer samverkan angå- ende kontroll av nykterheten i trafiken och till sjöss att aktuali- seras. Kontakterna inom kontrollverksamheten kan således förväntas öka. Direktkontakterna mellan personal vid och åkla- gare kommer att öka. Detta beror främst på att kan förväntas att i större utsträckning än till åklagare över- lämna ärenden som antingen är färdigutredda eller där det krävs beslut eller annan åtgärd av åklagare. är det bara ett fåtal ärenden som rapporteras direkt till åklagare. I de allra flesta ären- den som initierats av övertar nämligen polisen den fortsatta handläggningen. I den mån åklagaren behöver upplysningar om saken, eller vill ha kompletteringar av utredningen, i ett ärende som har initierats av , är det naturligt att i första hand kon- takta myndigheten och begära biträde, även om det i och för sig är möjligt att begära att polisen (eller ) kompletterar utred- ningen. Eftersom förundersökningsledare i större ut- sträckning än kommer att ansvara för förundersökningen i mål av enkel beskaffenhet, fram till dess att den ska redovisas till åklagaren för åtalsbeslut eller annat beslut, krävs det nya rutiner för överlämnande till åklagare. kan under en över- gångstid behöva visst stöd av för att bygga upp egna rutiner avseende brott av enkel beskaffenhet. Dessutom måste myndigheterna skapa nya arbetsrutiner för de fall där förundersökningsledningen ska övertas av åklagare, t.ex. därför att den misstänkte är . Reglerna i LUL kräver nämligen att åklagare leder förundersökningen så snart det inte är fråga om enbart bagatellartade brott (se 3 § LUL). Då finns det också särskilda tidsfrister att beakta. Även på lite består de förändrade kontaktytorna, dels genom att redovisar fler förundersökningar direkt till åklagare, dels genom att åklagare kan begära biträde av personal vid i förundersökningar i allmänhet. Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter För riksåklagarens del innebär förslagen att samarbetet med bör fördjupas, när får en tydli- gare brottsbekämpande roll. En viktig fråga i det sammanhanget är att skapa rutiner för åklagarinträde. På samma sätt som när det gäller samarbetet med polisen bör det finnas tydliga riktlinjer för vilka brott som anses vara av enkel beskaffenhet och vilka fall som motiverar att åklagare övertar förundersökningsledningen obero- ende av brottets beskaffenhet och av om det finns någon som är skäligen misstänkt. Likaså kan det behövas rutiner för överprövning av beslut fattade inom . En annan viktig fråga för riksåklagaren är att överväga om en kustbevakningstjänstemans rätt att utfärda föreläggande av ordningsbot ska utökas. brottsbekämpning består huvudsakligen i att utreda misstänkta brott mot smugglingslagen och andra lagar som den hän- visar till. Om ges rätt att leda förundersökning om sådana brott av enkel beskaffenhet, kan avlastas. Vidare får myndigheten möjlighet att anlita personal vid som biträde i sådana förundersökningar som leds av . En följd av förslagen att en kustbevakningstjänstemans befogen- heter dels när det gäller beslut om tvångsmedel, dels när det gäller användning av våld och tvång ska regleras på samma sätt som för polismän är att skillnaderna i befogenheter i förhållande till tull- tjänstemännen ökar. De senares befogenheter kommer i allt större utsträckning att skilja sig från vad som gäller för kustbevaknings- tjänstemän. –vissa typer av tvångsmedel, som i fortsättningen både polismän och kustbevakningstjänstemän, men inte tulltjänstemän, får besluta om, –användning av våld vid ingripanden i tjänsten, där polismän och kustbevakningstjänstemän har större befogenheter än tulltjänstemän och skillnaderna ökar ytterligare, –visitation av frihetsberövade och omhändertagna, där polismän har och kustbevakningstjänstemän får mer långtgående befogenheter, Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter –användning av fängsel, där polismän har och kustbevaknings- tjänstemän får mer långtgående befogenheter, och –regleringen av hjälpmedel vid våldsanvändning, där det bara är polisens användning som är närmare reglerad och där en motsvarande reglering föreslås för kustbevakningstjänstemän. Skillnaderna i befogenheter får till konsekvens att gemensamma aktioner där både kustbevakningstjänstemän och tulltjänstemän deltar kan försvåras, eftersom de senares befogenheter kommer att vara mer begränsade. Mot den bakgrunden anser vi att det finns anledning att över- väga en översyn av och tulltjänstemännens befogen- heter vid brottsbekämpning. Många av de skäl som ligger till grund för den förändrade befogenhetsregleringen för och dess tjänstemän gör sig gällande också för . Det finns t.ex. ett uppenbart behov av att se över också tulltjänste- männens rätt att besluta om tvångsmedel och att använda våld vid tjänsteutövning. Det finns därför enligt vår mening skäl att inom ramen för ett särskilt uppdrag utreda och tulltjänste- männens rättsliga befogenheter och om befogenhetsregleringen bör skiljas ut från den straffrättsliga regleringen i smugglingslagen. Om får ett självständigt ansvar för varukontroller av sjötrafiken vid inre gräns, minskar behovet av samordning. avlastas ansvar och kan koncentrera sina resurser på annat. Gränsen mellan den kontroll och tillsyn som ankommer på och den som ansvarar för blir också tydligare. I övrigt innebär våra förslag angående kontroll och tillsyn inga direkta förändringar som påverkar . För del är det framför allt förslaget om att Kust- bevakningen får inleda och bedriva förundersökning beträffande fiskebrott som får betydelse. Det innebär att sådana fiskebrott som upptäcker i större utsträckning kan utredas direkt på platsen. I de fall där det krävs fortsatt utredning ökar förutsättningarna för att detta kan ske snabbt och effektivt. Konsekvenserna av förslagen för andra myndigheter bevakningen – i motsats till polisen – behöver inte lägga enklare brott åt sidan till förmån för bl.a. brott med frihetsberövade. Efter- som handläggningstiden hos åklagare normalt är ganska kort, finns det goda skäl att anta att fler fiskebrott kommer att leda till lagföring. En snabbare handläggning påverkar möj- ligheter att ingripa genom återkallelse av licenser och tillstånd. Snabb lagföring minskar risken för att brott preskriberas och ger också normalt mer adekvata påföljder. I de fall där anmäler brott, kommer verket att kunna vända sig antingen till polisen, till eller direkt till åklagare med sin anmälan. Verkets landningskontrollanter kan också komma att beröras, framför allt av att kustbevaknings- tjänstemännen ges utökad rätt att ta föremål i beslag. I fortsätt- ningen kommer kontrollanter att kunna vända sig till antingen polisen eller , vid akut behov av att ta föremål i beslag. får bättre möjligheter att diskutera rutinerna för handläggning av fiskebrott med än med 21 själv- ständiga polismyndigheter. Likaså torde verket ha enklare att nå ut med viktig information som rör fiskebrott.