sou · GVB346 · 2008-01-01 00:00:00 — Säkerheten skall enligt samma paragraf bedömas med hänsyn till hur produkten kunnat förutses bli använd och hur den har marknadsförts samt med hänsyn till bruksanvisningar, tidpunkt då produkten satts i omlopp och övriga omständigheter. Enligt produktansvarslagen ersätts endast personskada och sakskada beträffande s.k. konsumentegendom. Sakskada som drabbar annan egendom ersätts inte, och inte heller ersätts ren förmögenhetsskada. Eftersom skada som uppstår på grund av GMO-inblandning i skörd inte uppstår på grund av en säkerhetsbrist och inte heller drabbar konsumentegendom, är produktansvarslagen inte tillämplig. 5.7.2Produktansvar på annan grund När en näringsidkare drabbas av en skada som är orsakad av en produkt, kan frågan uppkomma om näringsidkaren kan få ersättning av produktens tillverkare med stöd av allmänna principer. Särskilt intressant blir denna fråga om skadan orsakats av ett fel hos produkten. Ett strikt ansvar för defekta produkter kan i vissa fall förekomma vid personskada. Däremot har inställningen i svensk rätt varit mer avvisande när det har gällt att ålägga ett sådant ansvar för sakskada.100 Vid GMO-inblandning i skörd orsakas inte heller skadan av ett fel hos någon produkt. Något produktansvar blir således inte aktuellt. 100 Se m.fl., Speciell avtalsrätt II, Kontraktsrätt, 4 uppl., 2 häftet, s. 233, jfr även rättsfallet NJA 1982 s. 386. 6Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Regler om skadestånd är ibland inte tillräckliga för att en skadelidande skall få ersättning. Detta kan bero på att det helt enkelt inte finns någon skadevållare att vända sig mot – skadan har uppstått genom en olyckshändelse eller genom den skadelidandes eget vållande. Även om det finns en skadevållare kanske det inte är möjligt att med tillräcklig säkerhet identifiera denne eller bevisa att rätt till ersättning föreligger. Det kan också vara så att skadevållaren i och för sig kan hållas ansvarig för skadan, men saknar förmåga att göra rätt för sig. Vidare kan skadestånds- anspråket vara preskriberat. Olika lösningar har utvecklats för att säkerställa att en skadelidande erhåller ersättning för sin skada. Individer och företag skyddar sig vanligen mot oförutsedda skador genom att teckna för- säkringar av olika slag. När det gäller vissa skador har statsmakter- na ansett det särskilt angeläget att den skadelidande inte blir utan ersättning. Lagstiftning har därför införts med syfte att säkerställa att den skadelidande faktiskt erhåller ersättning för sin skada. Nedan diskuteras utformningen av några lösningar som används för att säkerställa ersättningsanspråk beträffande vissa typer av skador. Förutom försäkring diskuteras bl.a. ställande av säkerhet och ersättningsfonder. Framställningen lämnas för att ge en bild av varför särskilda ersättningssystem har tillkommit beträffande vissa typer av skador och hur sådana ersättningssystem har utformats. Försäkringsbolag har som grundläggande affärsidé att erbjuda skydd till människor och företag mot oväntade ekonomiska förluster. Genom försäkringsavtalet åtar sig försäkringsgivaren att Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk mot en viss ersättning betala ut försäkringsersättning till försäk- ringstagaren eller tredje man vid försäkringsfall, t.ex. person- eller sakskada, ekonomisk förlust eller annan i avtalet angiven händelse. Försäkring bygger på möjligheten att på ett affärsmässigt sätt använda vetenskapliga beräkningsmetoder för att solidariskt fördela risk och därmed erbjuda det försäkrade kollektivet ekonomiskt skydd till låga kostnader. Försäkringsgivaren bedömer riskerna och vilket pris den tagna risken motsvarar. Utifrån denna bedömning bestäms premien som försäkringstagaren skall betala. Genom kapitalförvaltning säkerställer försäkringsgivaren sin förmåga att ersätta kunderna när en skada inträffar. över- vakar att denna förmåga upprätthålls. En försäkringsgivares benägenhet att erbjuda försäkringar beror på flera olika faktorer. Fråga måste vara om risker som värderas som försäkringsbara samt kan avgränsas till storlek och omfattning. Bolagen måste ha en egen kapacitet att klara de åtaganden som görs, vilket medför att små bolag ofta väljer försäkringsområden med förhållandevis säkra skadeutfall. Är fråga om stora risker måste åtagandena vara återförsäkringsbara. När det gäller försäk- ringar som endast erbjuds en liten grupp försäkringstagare kan kostnaderna för administration spela stor roll. Vidare spelar mark- nadsekonomiska faktorer roll. En marknad som stagnerar eller minskar påverkar försäkringskapaciteten negativt. Ytterligare en faktor som påverkar den tillgängliga försäkringskapaciteten är risken för politiska förändringar. 6.1.2Olika typer av försäkring Detta förekommer olika typer av försäkringar, vilka aktualiseras vid vissa angivna situationer. Vid personförsäkring aktualiseras försäkringsgivarens betalnings- skyldighet när dödsfall, sjukdom eller olycksfall inträffar eller när en viss i avtalet angiven tidpunkt uppnås. Vid skadeförsäkring aktualiseras betalningsskyldigheten om en i avtalet angiven, oviss händelse som medför ekonomisk skada drabbar viss fysisk eller juridisk person, viss egendom eller visst rent ekonomiskt intresse. Försäkringen kan avse försäkrings- tagarens eller tredje mans intresse. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Skadeförsäkring brukar delas in i kategorierna sakförsäkring respektive övrig skadeförsäkring. En sakförsäkring avser att skydda det ekonomiska värdet av ett eller flera objekt, t.ex. en bil eller ett varulager. Till kategorin övrig skadeförsäkring hänförs olika typer av intresseförsäkringar, t.ex. ansvars-, avbrotts- och kredit- försäkringar, som avser att skydda ett visst ekonomiskt intresse. Gränsdragningen mellan olika försäkringsformer görs alltså med utgångspunkt från vilken förlustrisk som är föremål för försäkring. Det är inte alltid självklart hur en viss försäkring skall kategoriseras. Grundläggande rättsregler om försäkring finns i försäkrings- avtalslagen (2005:104, FAL). Lagens regler är i huvudsak tvingande, men särskilt beträffande företagsförsäkring finns regler som endast gäller så länge annat inte avtalats. Vid egendomsförsäkring avser försäkringsskyddet egendomen som sådan. Från denna försäkringsform skall skiljas avbrotts- och förmögenhetsbrottsförsäkring (som skyddar mot inkomstförlust till följd av att egendom skadas) och ansvarsförsäkring (som skyddar mot skadeståndskrav till följd av att annans egendom skadas). Vid egendomsförsäkring är det själva egendomen som utgör förlustrisken, och försäkringsersättning utgår när egendomen förstörs eller går förlorad. Egendomsförsäkring är en form av skadeförsäkring. I 6 kap. 1 § andra stycket FAL anges att om inte annat framgår av försäkringsavtalet, betalas vid försäkring av viss egendom ersättning bara för att själva värdet av egendomen har minskat eller gått förlorat. När det gäller andra förluster till följd av egen- domsskadan, t.ex. kostnader av olika slag och utebliven vinst, får parterna avtala om kompletteringar i försäkringsskyddet. Bestämmelser om beräkning av egendomens värde finns i 6 kap. 2 § första stycket FAL. Där anges att värdet skall anses motsvara återanskaffningspriset före försäkringsfallet med avdrag för ålder och bruk, samt, när skadan inte avser en byggnad, för nedsatt användbarhet eller annan omständighet. Om åter- anskaffning inte kan ske, skall värdet i stället anses motsvara vad det skulle ha kostat att före försäkringsfallet anskaffa likvärdig egendom. Kan egendomen repareras på godtagbart sätt, Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk gäller det som sägs i första meningen om återanskaffningspriset i stället om reparationskostnaden. I 6 kap. 2 § andra stycket FAL anges att första stycket inte gäller om annat framgår av försäkringsavtalet.1 Med ansvarsförsäkring avses en försäkring som skyddar försäk- ringstagaren mot skadeståndskrav. Försäkringsbolagets ansvar omfattar inte endast ett eventuellt skadestånd, utan även kostnader som uppstår i samband med att ett anspråk på skadestånd bestrids. Detta gäller oavsett om skadeståndsskyldighet sedermera skulle visa sig föreligga. Försäkringsbolaget utreder om skadeståndsskyl- dighet föreligger, förhandlar med den skadelidande och utbetalar eventuellt skadestånd. Vid en eventuell rättegång finansierar bolaget den försäkrades talan och står för rättegångskostnaderna. Även ansvarsförsäkring utgör en form av skadeförsäkring. Ansvarsförsäkringen har flera olika funktioner.2 Ofta anses ansvarsförsäkringens främsta funktion vara att skydda den försäkrade mot skadeståndsskyldighet, eftersom följderna av ett skadeståndsansvar kan få ruinerande effekter för den skadestånds- skyldige. Ansvarsförsäkringen har även en reparativ funktion, eftersom den underlättar för den skadelidande att få ut sitt skadestånd. Vidare brukar försäkringens riskspridande funktion framhållas. Förekomsten av ansvarsförsäkring kan i vissa situa- tioner påverka tillämpningen av skadeståndsregler, se t.ex. reglerna om ungas och psykiskt stördas skadeståndsansvar i 2 kap. 4 och 5 §§ skadeståndslagen. Även om vissa tvingande regler finns står det parterna fritt att själva avgöra omfattningen av ansvarsförsäkringen. I försäkrings- avtalet anges vilket skadeståndsansvar som är försäkrat, liksom vilka undantag från ansvaret som gäller. Från ansvaret kan undantas t.ex. särskilda risker, skador som omfattas av annan försäkring eller vissa grupper av skadelidande. I avtalet anges även vilka som är för- säkrade, försäkringssumma, försäkringstid och eventuell självrisk.3 En skadelidandes rätt till ersättning kan säkerställas genom att det i lag ställs krav på att den som bedriver viss verksamhet skall 1Bestämmelserna i 6 kap. 1 och 2 §§ FAL gäller konsumentförsäkring men skall enligt 8 kap. 18§ första stycket FAL tillämpas också vid företagsförsäkring. 2Se , Direktkravsrätt vid ansvarsförsäkring, 2006, s. 26 ff. 3Jessika van der Sluijs, a.a., s. 33. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Regler om obligatorisk ansvarsförsäkring är mindre vanliga i än i många andra länder. Krav på ansvarsförsäkring gäller bl.a. för den som bedriver verksamhet som kan orsaka atomskada eller oljeskada från fartyg. På några skadeområden förekommer kollektiva försäkringar. Dessa kan vara frivilliga eller obligatoriska. Miljöskade- och sanerings- försäkringen enligt 33 kap. utgör en obligatorisk kollektiv försäkring. Andra exempel på kollektiva försäkringar är patientförsäkringen, där försäkringsskyldigheten följer av lag, och läkemedelsförsäkringen, som bygger på ett frivilligt åtagande av läkemedelsbranschen. Trafikförsäkringen, patientförsäkringen och läkemedels- försäkringen brukar gå under benämningen no fault-försäkringar. Gemensamt för dessa är att den skadelidande kan uppbära ersättning ur försäkringen utan att någon skadevållare visas vara skadeståndsskyldig. No fault-försäkringarna har därför ansetts frikopplade från skadeståndsreglerna.4 I avsnitt 5.6.2 diskuteras trafikförsäkringen och rätten till trafikskadeersättning. 6.1.3Några grundläggande rättsregler om försäkring Försäkringstagaren har enligt 8 kap. 8 och 9 §§ FAL en omfattande upplysningsplikt. Denna fullgörs huvudsakligen genom att försäk- ringstagaren lämnar riktiga och fullständiga svar på försäkrings- givarens frågor. Även utan förfrågan skall försäkringstagaren lämna uppgift om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedöm- ningen. Rätten till ersättning kan falla bort eller nedsättas om upplys- ningsplikten eftersätts. 4 , Trafikskadeersättning – kommentar till trafikskadelagstiftningen, s. 106. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk Försäkringsbolaget är enligt 8 kap. 11 § första stycket FAL fritt från ansvar mot en försäkrad som har framkallat ett försäkringsfall uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Detsamma gäller enligt samma stycke om den försäkrade annars måste antas ha handlat eller underlåtit att handla i vetskap om att detta innebar en bety- dande risk för att skadan skulle inträffa. Av 8 kap. 11 § tredje stycket FAL följer att det i försäkrings- avtalet får föreskrivas att första stycket skall tillämpas också vid annan vårdslöshet än som anges där. Bestämmelserna om framkallande av försäkringsfall kan medföra tillämpningsproblem vid i synnerhet ansvarsförsäkring, eftersom syftet med sådan försäkring i hög grad är att skydda försäkrings- tagaren mot följderna av just vårdslöst handlande. Konsekvenserna av en grov eller därmed likställd oaktsamhet blir vid företags- försäkring inte bara skadeståndsansvar, utan också att försäkrings- skyddet faller bort med de konsekvenser detta kan medföra för den skadelidande. Som påpekat får den skadelidande alltså se till att inte styrka för mycket utan bara påstå en lagom klandervärd vårdslöshet.5 I 8 kap. 12 § FAL anges att om den försäkrade vid försäkringsfallet försummat att följa en säkerhetsföreskrift som framgår av försäkringsvillkoren eller av en författning som villkoren hänvisar till, betalas ersättning från försäkringen endast i den utsträckning skadan får antas ha inträffat även om föreskriften hade iakttagits. Med säkerhetsföreskrift avses enligt 4 kap. 6 § andra stycket jämförd med 8 kap. 12 § andra stycket FAL en föreskrift om vissa bestämda handlingssätt eller anordningar som är ägnade att förebygga eller begränsa skada eller om vissa bestämda kvalifika- tioner hos den försäkrade eller dennes anställda eller andra med- hjälpare. måste vara konkretiserad på något sätt – det räcker inte med ett allmänt krav på aktsamhet.6 Vid ansvarsförsäkring uppkommer det speciella problemet att om den skadelidande som skäl för skadestånd anför att företaget 5Se , Försäkringsavtalsrätt, 2006, s. 341. 6Bertil , a.a., s. 344. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk brutit mot en säkerhetsföreskrift, kan följden bli att skadan inte ersätts enligt försäkringen.7 Vid miljöskador kan situationen uppstå att skadestånd inte betalas eller kan utgå. föreslog att en miljöskadefond skulle inrättas för att möjliggöra betalning till skadelidande i sådana fall.8 Utredningen redovisade i en bilaga till sitt betänkande ett alternativt förslag, enligt vilket finansieringen av sådana skadestånd skulle ske genom en miljöskadeförsäkring. När det gäller skälen till att en fond eller försäkring borde införas hänvisade utredningen till i första hand sådana sociala och humanitära skäl som nämns i utredningens direktiv.9 I dessa anges att den som orsakat en miljöskada skall svara för ersättningen till de skadelidande men att vissa begränsningar är förbundna med en enbart skadeståndsrättslig reglering. Vidare nämns att det kan vara svårt för en skadelidande att få ersättning om det inte kan klargöras varifrån en skadlig förorening härrör. Det nämns också att vissa skador först visar sig sent och att ett skadeståndsanspråk därför kan vara preskriberat. Slutligen anges att en enskild skadestånds- skyldig i många fall varken har medel att betala skadorna eller något försäkringsskydd mot detta. Dessa förhållanden gjorde enligt direktiven att man borde överväga ett kompletterande fondsystem som kunde ge ersättning till de skadelidande i fall då detta inte kunde ske på annat sätt. I direktiven uttalades vidare att även om de sociala och humanitära skäl som motiverade att fonden infördes gjorde sig särskilt gällande i fråga om personskador, det fanns skäl för att även sakskador inbegreps i systemet. Enligt utredningens förslag skulle miljöskadefonden förvaltas av Kammarkollegiet. Fonden skulle i ett inledande skede tillföras runt . Därefter skulle utvecklingen av ersätt- ningarna till skadelidande och miljöambitionerna beträffande 7Bertil , a.a., s. 344. 8Betänkandet Miljöskadefond (SOU 1987:15). betänkande, s. 29. och 54. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk återställningsverksamheten få avgöra storleken på fondens medel. Utredningen hade utarbetat två system för finansiering av fonden: ett system med fast årlig avgift och ett system med utsläpps- relaterade avgifter. Utredningen stannade för att förorda ett system med utsläppsrelaterade avgifter som läggs på större utsläpp av vissa ämnen. När det gällde frågan om en fond- eller försäkringslösning borde väljas anförde utredningen bl.a. följande.10 Försäkringslösningen har den allmänna fördelen att den är ett mindre byråkratiskt system, åtminstone om den är frivillig; någon lagstiftning erfordras då inte och det blir inte heller nödvändigt att inrätta en ny myndig- het för att granska ansökningarna om ersättning. Handläggning och skadereglering kan förmodas bli snabbare och enklare än inom ramen för ett lagreglerat ersättningssystem. Å andra sidan finns vissa nackdelar förknippade med en försäkringslösning. Om inte försäkringen görs obligatorisk finns det inte någon garanti för att försäkringssystemet vidmakthålls om det skulle visa sig ekono- miskt ofördelaktigt från försäkringsgivarens synpunkt. Under departementsbehandlingen av utredningens förslag gav in ett förslag till en försäkringslösning. Till förslaget var knutet ett åtagande från två försäkringsbolag att utge ersättning enligt de föreslagna bestämmelserna. Enligt departementschefen gav förslag till försäkring skadelidande i princip samma skydd som den av utredningen föreslagna lösningen med miljöskadefond.11 Departementschefen ansåg att för försäkringslösningen talade också att den skulle bli lättare att administrera och finansiera. En kollektiv försäkring i den form som föreslagits av valdes därför. Bestämmelser om miljöskadeförsäkring infördes i 65–68 §§ miljöskyddslagen. Dessa bestämmelser trädde i kraft . Systemet överfördes sedermera oförändrat till 33 kap. . betänkande, s. 158 f. 1987/88:85 s. 201 f. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk De grundläggande bestämmelserna om miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring finns i 33 kap. . För ersättning i vissa fall till den som har bl.a. lidit skada som avses i 32 kap. skall, om kostnaden är hänförlig till miljöfarlig verksamhet, det finnas miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring med villkor som har godkänts av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Den som utövar miljöfarlig verksamhet som enligt eller föreskrifter som meddelats med stöd av balken kräver tillstånd eller anmälan, skall bidra till försäkringarna med belopp som framgår av tabeller som har godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Detta framgår av 33 kap. 1 §. I 33 kap. 2 § anges under vilka förutsättningar som ersättning från miljöskadeförsäkringen betalas. Ersättning från denna försäkring betalas till skadelidande, enligt vad som närmare anges i försäkringsvillkoren, för sådan person- och sakskada som avses i 32 kap. om en av två förutsättningar är uppfylld, nämligen (1) att den skadelidande har rätt till skadestånd enligt 32 kap. men inte kan få skadeståndet betalt eller rätten att kräva ut skadeståndet är förlorad, eller (2) att det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan. Med att en skadelidande inte kan få skadeståndet betalt menas enligt förarbetena att den skadeståndsansvarige saknar ekonomiska resurser att betala och inte att han vägrar betala.12 Att rätten att kräva ut skadestånd är förlorad innebär att anspråket är preskriberat. Miljöskadeförsäkringen är alltså subsidiär och omfattar inte ersättning för ren förmögenhetsskada. De belopp som erläggs enligt försäkringen fonderas inte av staten utan tillfaller försäkringsgivaren, som åtar sig att ansvara för att ersättningsgilla skador ersätts. 1997/98:45 II s. 345. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk I 33 kap. 3 § finns bestämmelser om ersättning från sanerings- försäkring. Från sådan försäkring betalas, enligt vad som närmare anges i försäkringsvillkoren, ersättning för saneringskostnader som har uppkommit med anledning av att en tillsynsmyndighet på egen hand verkställt vissa beslut om åtgärder eller rättelse har skett på den felandes bekostnad. Avsikten med saneringsförsäkringen är att minska statens kostnader för efterbehandling i fall då verksamhetsutövaren av olika anledningar inte ombesörjer denna själv, t.ex. vid konkurs. 6.2.3Förordning om miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring I förordningen (1998:1473) om miljöskadeförsäkring och sane- ringsförsäkring finns bestämmelser om betalning och beräkning av avgifter till miljöskade- och saneringsförsäkringen. Den avgift som tas ut är alltså gemensam för miljöskadeförsäkringen och sanerings- försäkringen. Enligt 1 § skall ett årligt bidrag till nämnda försäkringar betalas till försäkringsgivaren med de belopp som framgår av 2 och 3 §§ i samma förordning. Försäkringsgivare är efter upphandling , Filial . Avgift skall enligt 2 § betalas med av verksamheter som anges med prövningsnivå C i bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Vidare skall enligt 3 § första stycket avgift betalas av de verksamheter som anges i avdelning 1 avsnitt 1.1–1.3 i bilagan till förordningen (1998:940) om avgifter vid prövning och tillsyn enligt . Avgiften för sådana verksamheter skall betalas av den avgift som anges i kolumnen för tillsyn, dock . Kostnaden för tillsyn varierar mellan och , beroende på verk- samhetens karaktär och omfattning. Detta innebär att avgiften till miljöskade- och saneringsförsäkringen varierar mellan och . Särskilda regler gäller enligt 3 § andra stycket för verksamhet som bedrivs av stat och kommun, liksom för verksamhetsutövare Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk som ställt säkerhet för efterbehandling och andra återställnings- åtgärder. Enligt var –1998 det samlade kostnadsuttaget för miljöskadeförsäkringen cirka 25 mil- joner kronor eller totalt . –2002, då avgiften även omfattade saneringsförsäkringen, uppgick kostnaderna till , eller sammanlagt . sjönk kostnadsuttaget till . I samband med den senaste upphandlingen minskade uttaget ytterligare och uppgick till per år.13 Försäkringsvillkoren för miljöskadeförsäkringen och sanerings- försäkringen fastställdes i sin nuvarande lydelse genom regerings- beslut den 12 december 2002.14 Ersättning för personskada betalas enligt försäkringsvillkoren med högst för varje skadad person. Beträffande sakskada betalas ersättning för varje skada med högst . För skador som anmälts till försäkringsgivaren under ett och samma försäkringsår är ersättningen begränsad till vare sig skadorna utgör person- eller sakskada. När det gäller sakskada skall enligt försäkringsvillkoren ersättning lämnas med avdrag för ett belopp om på lös egendom och på fast egendom. Av försäkringsvillkoren för personskada respektive sakskada, 3 §, framgår att vissa skador inte skall ge rätt till ersättning. Bland annat undantas skador som orsakas av motorfordons- eller järnvägstrafik. Ersättning till näringsidkare för sakskada som drabbat hans näringsverksamhet utgår bara om det är fråga om mindre, enskilda företagare för vilka skadan får särskilt svåra ekonomiska följder. Försäkringsvillkoren innehåller vidare regler om preskription. Den som vill kräva ersättning för skada enligt miljöskade- , GMO-skador i naturen och försäkringar, SOU 2007:21, s. 135. Bilaga A och B till regeringsbeslut , nr 13 (). godkända försäkringsvillkoren gäller fortfarande (regeringsbeslut nr 32, bilaga A och B, , M 2005/6338/R). Försäkringsvillkoren godkändes ursprungligen genom regeringsbeslut , nr 44. Försäkring och andra sätt att säkerställa ersättningsanspråk försäkringen får inte anmäla skadan eller framställa krav på ersättning förflutit från det att skadan inträffat. Skada anses ha inträffat då den som led skada först blev medveten om att skada uppkommit eller att omedelbar risk för skada förelåg. 6.2.5Mer om näringsidkares rätt till ersättning