sou · GWB399 · 2008-11-05 00:00:00 — Vad [fastighetsägaren] yrkat i HD uppgår ej till mer än 7,5 pro- cent av det värde som fastigheten enligt hans uppfattning hade utan inverkan av ledningsföretaget. En sådan värdeminskning är ej större än vad fastighetsägaren får anses skyldig att tåla vid inverkan av psykiska och estetiska störningar. Ett avgörande på hovrättsnivå kan också nämnas i sammanhanget – det s.k. Baltic cable-målet.TPF20FPT I målet var fråga om ersättning för före- tagsskada till följd av en kraftledning som utgjorde en del av en lik- strömsförbindelse mellan och . När ledningsrätt uppläts gjorde lantmäterimyndigheten bedömningen att företags- skadan inte var så stor att ersättning skulle betalas. Fastighetsdomstolen fann att den visuella störningen i första hand torde ha inverkan på den del av fastighetens marknadsvärde som kunde hänföras till tomt och bostadsbyggnader, medan oron för hälsorisker torde vara relaterad till åkermarkens värde och den exponering brukaren drabbades av när han uppehöll sig i ledning- ens närhet. Av betydelse för bedömningen var dels vilken kategori på fastighetsmarknaden som fastigheten uppfattades tillhöra, dvs. huvudsakligen bostad eller huvudsakligen jordbruk, dels fastighetens totala oskadade värde. Kraftledningar av olika slag var visserligen ett normalt inslag i landskapsbilden, men den aktuella ledningen hade så hög spänning och så framträdande karaktär, att störningen för vissa fastigheter hade en omfattning som enligt fastighetsdom- stolen inte kunde betraktas som orts- eller allmänvanlig. Beträff- ande två av de i målen aktuella fastigheterna bedömdes att störningen skulle tålas utan ersättning. För övriga tre fastigheter skulle ersätt- ning betalas efter toleransavdrag . Hovrätten delade i huvudsak fastighetsdomstolens bedömningar men utgick vid bedöm- ningen av miljöskadan från respektive fastighets bostadsdel. I ett fall som gällde framdragande av en motorväg genom skogs- mark, det s.k. Ålbergamålet, NJA 2003 s. 619, fann Högsta dom- stolen – med hänvisning till förarbetenaTPF21FPT – att den störning på jakten inom fastigheten, som vägdragningen innebar, skulle anses som allmänvanlig. Liksom i det tidigare redovisade Dalarömålet fann dock att ersättning för jaktskadan ändå skäligen skulle betalas. I hovrättens skäl, till vilka hänvisade, angavs som motiv att jakten var en betydande tillgång för fastigheterna, att jakten i detta område var särskilt värdefull och att värdeminskningen var betydande, särskilt i relation till den skadade delen av fastigheten. 20TP PT Hovrättens över och utslag UÖ 2156. (Lantmäteriets rätts- fallsregister V00:9.) 21TP PT Prop. 1969:28 s. 240. Om skälighetsprövningen enligt ovan resulterar i att en miljö- eller företagsskada ska anses som ersättningsgill, tillkommer ett sista led i prövningen som går ut på att fastställa den del av skadan som fastighetsägaren själv får bära. Det görs alltså ett s.k. toleransavdrag från totalskadan när det slutliga ersättningsbeloppet bestäms. Frågan om ersättning ska betalas endast för den del av skadan som ligger över gränsen för vad som skäligen bör tålas eller för hela skadan väcktes i förarbetena till miljöskyddslagen. Något svar lämnades emellertid inte där utan frågan överlämnades till rätts- tillämpningen.TPF22FPT Att det skulle göras ett toleransavdrag slogs där- efter fast av genom avgörandet i NJA 1977 s. 424 (Värmdöledsmålet). Ett toleransavdrag har sedan gjorts också i efterföljande praxis, se NJA 1988 s. 376 (Torslandamålet), NJA 1999 s. 385 (Dalarömålet) och NJA 2003 s. 619 (Ålbergamålet). I Värmdöledsmålet anför följande skäl för ett toleransavdrag. När det gäller vägtrafikimmissioner föranleds dessa av en allmännyttig verksamhet. Som förut anförts är det fråga om ofta förekommande immissioner, som i högre eller lägre grad drabbar flertalet fastigheter i landet. Detta innebär att det alldeles övervägande antalet berörda fastig- hetsägare får tåla trafikimmissioner utan ersättning. Det skulle då te sig föga rimligt, om fastighetsägare som drabbas av trafikimmissioner utöver den nivå där rätt till ersättning inträder skulle få ersättning också för den del av minskningen av fastighetens marknadsvärde som föranleds av immissioner under nämnda nivå och som alltså av andra får tålas utan ersättning. I den mån det är möjligt att bedöma inverkan av trafikimmissioner på fastigheters marknadsvärden vid olika störnings- grader och bedömningssvårigheter alltså låter sig övervinnas, bör en fördelning av skadeeffekten kunna ske. De belopp som skall avräknas med hänsyn till vad som bör tålas utan ersättning kan i detta fall i betraktande av utredningen i målet skäligen bestämmas till av fastigheternas värde före immissionsskadan. I Torslandamålet ansågs av det värde fastigheten hade i oskadat skick vara vad fastighetsägaren fick tåla vid inverkan av psykiska och estetiska störningar från ett kraftledningsföretag.TPF23FPT I Dalarömålet, i vilket var fråga om ersättning för bullerstörningar och estetiska immissioner på grund av en väg, bestämdes tolerans- 22TP PT Se prop. 1969:28 s. 242. 23TP PT Det har ifrågasatts om bedömningen i Torslandamålet verkligen kan ses som ett uttryck för ett toleransavdrag, se vidare avsnitt 10.5.2. avdraget till av fastigheternas oskadade värde. Efter Dalarö- målet torde grundprincipen om ett avdrag kunna ses som väletablerat för ett normalfall. Det finns dock även andra be- dömningar, som t.ex. i Ålbergamålet. En första fråga i Ålbergamålet var om det skulle beaktas att fastigheterna var störda redan innan den nya störningen tillkom. slog därvid fast att ett toleransavdrag skulle göras trots att fastigheterna var störda redan tidigare av en äldre väg över fastigheten. Tillämpningen i flera underrättsavgöranden hade varit att det inte ansågs skäligt att göra ett tolerans- avdrag då fastigheten var störd sedan tidigare.TPF24FPT Visst stöd för att vid bestämmandet av toleransavdraget beakta att Stora och redan var störda av en europaväg när nya E 4 drogs över fastigheterna skulle kunna hämtas från ackumulerings- regeln i 31 kap. 9 § som bl.a. avser ersättning vid ingripan- den av det allmänna. Bestämmelsen innebär att vissa beslut skall läggas samman med det senaste beslutet när bedömning skall göras om kvalifikationsgränsen för skadeersättning eller inlösen har överträtts. Regeln motiverades med att det skulle anses stötande om lagstiftningen utnyttjades på ett sådant sätt att en fastighetsägare genom skilda på varandra följande restriktioner skulle tvingas acceptera ett större intrång än om skadan bedömts i ett sammanhang (jfr prop. 1997/98:45 Del 2 s. 323 f. och NJA II 1998 s. 879). Frågan har också berörts i doktrinen (Dahlsjö m.fl., Fastighets- rättsliga ersättningsprinciper, 2000 s. 25 f.). Som anförts i det föregående innebär emellertid bestämmelsen i 4 kap. 2 § expropriationslagen att ersättningen i målet skall bestämmas genom att man först beräknar det marknadsvärde som respektive fastighet hade innan marken för nya E 4 togs i anspråk, var- vid fastigheterna värderas i det skick de befann sig , dvs. hänsyn tas till att gamla E 4 då gick över fastigheterna i Kilaåns dalgång. Härefter beräknas restfastigheternas värde med beaktande av vägföretagets inverkan på marknadsvärdet. Det är skillnaden mellan de erhållna värdena, i förekommande fall minskad med ett tolerans- avdrag, som skall tillerkännas fastighetsägarna. Detta framgår av att bestämmelsen behandlar det företag för vars genomförande fastig- het exproprieras, dvs. i förevarande fall nya E 4. Den omständigheten att fastigheterna redan var störda av den hårt trafikerade gamla E 4 utgör inte skäl att nu underlåta toleransavdrag. 24TP PT Se t.ex. , , DT 42 (Lantmäteriets rättsfallsregister V87:9.) Därefter behandlades nivån för toleransavdraget och vilket värde som toleransavdraget skulle relateras till vid en jaktskada. fann att avdraget skulle bestämmas till av jakt- rättens värde. Förarbetena till expropriationslagen ger ingen vägledning beträffande vad en fastighetsägare skäligen får tåla utan gottgörelse utan hänvisar till att ledning får sökas i de principer som utbildats inom grannelags- rätten för skadefall (se prop. 1971:122 s. 191). I den skälighetsprövning som skall göras bör ett flertal omständigheter vägas in, exempelvis skadans art och storlek samt om fastighetsägarna är privatpersoner. Toleransgränsen för vissa typer av immissioner, t.ex. buller och este- tisk inverkan, kan ligga högre än för andra (jfr prop. 1969:28 s. 240 och NJA II 1969 s. 306). har i Värmdöleds- och Dalarö- målen bestämt tolerans nivån till av fastigheternas oskadade värde. I Värmdöledsmålet var det fråga om trafikimmissioner i form av buller som inte var ortsvanliga men allmänvanliga. I Dalarömålet var det fråga om ersättning för bullerstörningar och estetiska immissioner på grund av vägverksamhet. I Torslandamålet ansågs av det värde fastigheten hade i oskadat skick vara vad fastighetsägaren fick tåla vid inverkan av psykiska och estetiska störningar från ett kraft- ledningsföretag. har i det föregående funnit att skadorna på fastig- heterna är såväl allmän- som ortsvanliga. Det talar för att toleransav- draget bör ligga på samma nivå som i Värmdöleds- och Dalarömålen. Men de rättviseskäl som enligt vad ovan anförts bär upp tolerans- avdraget gör sig inte gällande i samma mån beträffande jaktskador som beträffande exempelvis bullerstörningar. Det talar för att toleransav- draget skall vara lägre för sådana skador än för den typ av skador som förevarit i de tidigare nämnda rättsfallen. finner därför att toleransavdraget bör bestämmas till . När en jaktskada uppkommer på en del av en fastighet är det knapp- ast rimligt att toleransavdraget relateras till fastighetens totala värde. Det skulle nämligen innebära att stora fastigheter får vidkännas betyd- ande intrång av detta slag utan någon ersättning alls. Det finns flera möjligheter att undgå sådana effekter. Avdraget kan relateras till fastigheternas totala jord- och skogsbruksvärde, till värdet av den skadade fastighetsdelen eller till det totala jaktvärdet på fastigheten. Med hänsyn till toleransavdragets ändamål framstår det som mest rim- ligt att avdraget knyts till vad som skadats, nämligen jakten. Företagsskador som inte utgör miljöskador Miljöskador är visserligen den klart dominerande typen av företags- skador, men eftersom det uppenbarligen förekommer andra värde- sänkande effekter till följd av ett företag än immissioner, kan man konstatera att begreppet företagsskada är ett något vidare begrepp än miljöskada. Ett exempel från praxis är NJA 1979 s. 32. I målet behandlades om inverkan av expropriationsföretaget skulle beaktas då jordbruks- mark togs i anspråk för allmän väg.TPF25FPT Parterna i målet var överens om att marken varken vid ianspråktagandet eller när arbetsplanen fast- ställdes hade något förväntningsvärde för framtida tätbebyggelse. Fastighetsägaren ansåg dock att ersättningen skulle bestämmas med hänsyn till att det vid tiden för ianspråktagandet skulle ha förelegat ett förväntningsvärde, om marken inte hade berörts av vägföretaget. Staten hävdade i första hand, att hänsyn inte kan tas till sådant för- väntningsvärde som eventuellt kunde ha uppstått om planen inte hade fastställts och i andra hand, att marken oavsett vägföretaget inte skulle ha haft något förväntningsvärde vid tillträdet. Högsta dom- stolen anförde bl.a. följande. Enligt 8 § EL skall expropriationsersättning bestämmas med bortseende från sådan värdeförändring som beror endast på expropriationsrättens beviljande eller på att företaget genomförs. Ett värde som faller bort på grund av att expropriationstillstånd beviljas skall alltså ersättas. Men på motsvarande sätt måste regeln anses innebära, att ersättning skall utgå för värde som hindras att uppkomma därför att tillståndet meddelas. [har] åberopat en princip som legat till grund för bygg- nadslagen (1947:385) och som innebär, att lösen eller ersättning som kan utgå när genom planläggning dispositionsrätt till mark inskränks skall bestämmas efter förhållandena närmast före planfastställelsen. Med hänsyn till de skilda syften arbetsplan enligt väglagstiftningen och planer enligt byggnadslagstiftningen tillgodoser saknas emellertid i det hänseende varom här är fråga fog att jämställa de båda planinstituten. En sådan parallell vinner ej heller stöd av vare sig författningstext eller motivuttalanden på de rättsområden som är berörda. På grund av det anförda skall ersättning utgå i den mån det kan an- tagas att förväntningsvärde skulle ha uppkommit fram till [tillträdet], om inte arbetsplanen fastställts. Ett annat exempel är sådana byggnadsförbud, som enligt den tidigare gällande byggnadslagen kunde förordnas i avvaktan på ny planlägg- ning. I NJA 1984 s. 93 I och II fann att sådana byggnadsförbud skulle ses som en del av expropriationsföretaget vid genomförandet av den nya planen. För byggnadsförbud som kunde förordnas oberoende av om en ny planläggning var förestående an- sågs dock någon koppling inte finnas till expropriationsföretaget. 25TP PT I målet tillämpades visserligen äldre rätt i form av 19 § lag om allmänna vägar och 8 § expropriationslag, men bedömningen har ändå viss principiell betydelse. I det andra av de båda berörda fallen var fråga om expropriation för tätbebyggelse av tre obebyggda fastigheter om vardera 1 500 kvm, för vilka gällde en stadsplan enligt vilken fastigheterna skulle be- byggas med radhus. Parterna var ense om att ersättningen, som en följd av presumtionsregeln, skulle bestämmas med utgångspunkt från den tidigare gällande planen för området. För detta planområde gällde dock byggnadsförbud enligt 35 och 168 §§ byggnadslagen.TPF26FPT Frågan i målet var om värdesänkningen till följd av dessa båda för- bud skulle beaktas vid värderingen av fastigheterna. Hovrätten kon- staterade följande. Byggnadsförbudet enligt 35 § byggnadslagen tillkom för att hindra bebyggelse medan stadsplan för området upprättades. Eftersom löse- skillingarna enligt parternas samstämmiga mening skall bestämmas med bortseende från den slutligen fastställda stadsplanen och då byggnadsförbudet enligt 35 § byggnadslagen har direkt samband med planen, skall bortses från förbudet vid löseskillingarnas bestäm- mande. – – – Förordnandet enligt 168 § byggnadslagen meddelades . Det egentliga detaljplanearbetet påbörjades, såvitt framgår av utredningen, inte förrän in och resulterade i den stadsplan, som slutligen fastställdes genom regeringens beslut d . Då således förordnandet enligt 168 § byggnadslagen ligger avsevärt i tiden före detaljplanearbetet får det antas att förordnandet företrädesvis grundats på bedömningen att förutsättningar att genomföra avstyckningsplanen saknades. Med hänsyn härtill och då det av utredningen inte framgår att förordnandet ändå meddelats med hänsyn till upprättandet och genomförandet av planen finner HovR:n att det inte har sådant sam- band med expropriationsföretaget att ersättningarna skall bestämmas med bortseende från inverkan av förordnandet. I var parterna ense om att värderingen skulle ske med bortseende från nybyggnadsförbudet enligt 35 § byggnads- lagen. Beträffande betydelsen av förordnandet enligt 168 § BL an- förde följande. Beträffande frågan huruvida värderingen i målet, med hänsyn till den princip som kommit till uttryck i 4 kap. 2 § expropriationslagen, skall ske med bortseende från inverkan av 168 §-förordnandet har kommu- nen gjort gällande att ansökningen om beslut om sådant förordnande inte hade samband med stadsplanearbetet utan grundades på att avstyckningsplanen ansågs föråldrad och inte möjlig att genomföra. Kommunen har vidare upplyst att ansökningen omfattade samtliga om- 26TP PT Förbud enligt 35 § kunde meddelas för att förhindra byggnadsåtgärder i avvaktan på en ny stadsplan. Förordnade om tätbebyggelseförbud enligt 168 § byggnadslagen kunde meddelas för avstyckningsplaner som ansågs otidsenliga. råden med avstyckningsplaner inom dåvarande kommun. – – – Av vad ovan anförts rörande innebörden av övergångsbestämmelserna i 168 § BL följer att ett förordnande om tätbebyggelseförbud beträffande avstyckningsplaneområde måste anses företrädesvis vara grundat på bedömningen att förutsättningar att genomföra avstyckningsplanen saknas. Sådant förordnande kan meddelas oavsett om stadsplanelägg- ning är aktuell och är inte i och för sig erforderligt för att förhindra bebyggelse i samband med upprättande av stadsplan för mark inom avstyckningsplaneområde. Vid angivna förhållanden bör endast i undan- tagsfall ett för visst område meddelat 168 §-förordnande anses ha sådant samband med stadsplaneläggning av området att vid expropriation av fastighet värderingen skall ske med bortseende från inverkan av för- ordnandet. Utredningen i målet ger inte vid handen att sådant sam- band förelegat i förevarande fall. Ett tredje fall som kan nämnas är ett hovrättsavgörande rörande tredje rullbanan på flygplats.TPF27FPT I målet berördes en fastig- het som användes för kommersiell parkeringsverksamhet med stöd av ett tillfälligt bygglov. Frågan var om ersättningen skulle bestäm- mas med utgångspunkt från att parkeringsverksamhet var pågående användningssätt. Enligt fastighetsägaren var nämligen det tillfälliga bygglovet, med hänsyn till inverkan av expropriationsföretaget, lik- värdigt med ett permanent bygglov. Fastighetsdomstolen hade också funnit att det var den tredje rullbanans tillkomst som var an- ledningen till att bygglovet inte blev permanent och att detta därmed var en företagsskada som inte var allmänvanlig. Marken skulle alltså värderas utifrån att parkeringsändamål var tillåten markanvändning vid värdetidpunkten. Hovrätten konstaterade – med hänvisning bl.a. till NJA 1984 s. 93 – att inverkan av sådana planläggningsåtgärder eller mark- användningsbeslut som har ett direkt samband med expropriationen ska vägas in vid bedömningen av skadan och att det därför inte fanns några hinder att pröva expropriationsföretagets inverkan på bygg- lovsfrågan. Vid den prövningen fann hovrätten att det kunde anses vara klarlagt att det var utbyggnaden av tredje rullbanan och där- med expropriationen som var orsaken till att fastighetsägaren inte hade fått permanent bygglov för parkeringsanläggningen. Utgångs- punkten för värderingen skulle därför vara att parkeringsverksam- heten utgjorde pågående och tillåten markanvändning vid värdetid- punkten. I sammanhanget bör slutligen även nämnas den praxis som har utbildats när det gäller ersättning för kvartersmark för annat än 27TP PT dom i mål nr T 4566-00. (Lantmäteriets rättsfallsregister V02:14.) enskild bebyggelse i en detaljplan.TPF28FPT Denna praxis, som bygger på tre avgöranden av ,TPF29FPT brukar sammanfattas så att ersättningen ska bestämmas utifrån det marknadsvärde marken sannolikt hade haft om den inte hade lagts ut för allmänt ändamål. De redovisade rättsfallen är visserligen från tiden före den nuvarande influensregeln, men eftersom ersättningsprincipen innebär att man bortser från detaljplanens värdesänkande effekt, brukar synsättet ses som en tillämpning av 4 kap. 2 § expropriationslagen. Frågor om företagsnytta har mer sparsamt prövats av domstol. Ett mål som bör nämnas är NJA 1981 s. 933. Frågan i målet gällde bl.a. vad som ska anses utgöra expropriationsföretaget när det har skett en värdeökning till följd av planläggning. slog fast att presumtionsregeln är det instrument som lagstiftaren till- handahåller för att en kommun vid expropriation för tätbebyggelse ska kunna tillgodogöra sig sådan markvärdestegring som har föran- letts av dess egen planläggningsverksamhet. Eftersom det är själva expropriationsändamålet som åsyftas med företaget kunde värde- ökningen till följd av stadsplanen inte anses vara en företagsnytta. I tre parallella mål som har avgjorts av Högsta dom- stolen behandlades frågan om vilken ersättning som skulle betalas för upplåtelse av ledningsrätt för befintliga basstationer (inklusive ) för mobiltelefoni.TPF30FPT Bakgrunden till målen är att en arrende- marknad har etablerats, enligt vilken det betalas årliga arrendebelopp, som omräknade till nuvärden vida överstiger värdet av marken på de berörda fastigheterna i den pågående (dvs. den tidigare) använd- ningen. I tillämpningen före Högsta domstolens avgörande hade denna högre nivå – som förenklat kan sägas motsvara värdet av en masttomt – i många fall bedömts utgöra en företagsnytta, som helt eller till viss del skäligen skulle ersättas. Frågan i målen var huvudsakligen om dessa arrendenivåer skulle tillåtas påverka ersätt- 28TP PT Med detta avses sådan mark som i en detaljplan har användningsbestämmelser som C (Kyrka), D (Vård), M (Begravning), N (Friluftsområde), S (Skola), T (Trafik), Y (Idrott), m.m. används även det förenklade uttrycket allmän tomtmark. Enligt 6 kap. 17 § får sådan mark lösas av kommunen om dess användning för avsett ändamål inte ändå kan anses säkerställd. Kommunen är vidare enligt 14 kap. 1 § skyldig att lösa sådan mark om fastighetsägaren begär det. 29TP PT NJA 1956 s. 174, NJA 1963 not A 27 och NJA 1969 not A 22. 30TP PT NJA 2008 s. 510 (I–III). Se även avsnitt 6.5.1. ningen.TPF31FPT anförde därvid följande rörande före- tagsbegreppet. I samband därmed kan uppkomma fråga om vad som utgör expropria- tionsföretaget. Ledning bör därvid kunna hämtas från de ändamål för vilka expropriation har medgetts. Har en verksamhet bedrivits redan före expropriationen med stöd av t.ex. arrende-, nyttjanderätts- eller servitutsavtal och medför expropriationen inte någon förändring därav får, vid bedömning enligt influensregeln och under förutsättning att verksamheten uppfyller den aktuella ändamålsbestämmelsen, expropria- tionsföretaget anses innefatta även den före expropriationen bedrivna verksamheten (jfr NJA 1981 s. 933). Den berörda värdeökningen bedömdes emellertid inte vara en sådan företagsinverkan som skulle kunna beaktas vid bestämmande av ersättningen. En särskild form av nytta är sådan utvinning av naturalster som tillåts ske inom ett exproprierat markområde. Eftersom täkter av t.ex. grus – för annat än husbehov – är tillståndspliktiga, upp- kommer frågan om det är själva expropriationsföretaget som inne- bär att värdet av en viss täkt får exploateras och, som en följd därav, om denna värdeökning bör ersättas eller inte. I ett expropriationsmål rörande den tredje rullbanan vid behandlades sambandet mellan expropriationsföretaget och exploateringen av en grustäkt.TPF32FPT Hovrätten anförde bl.a. följande (i sammandrag). Expropriationen har ostridigt inte medfört att någon befintlig rättighet att bryta grus har upphört. Anläggandet av tredje landningsbanan medförde att täkttillstånd beviljades; fastighetsägaren skulle på grund av naturvårdsintressena annars inte ha fått täkttillstånd. Gruset be- hövde tas bort för att banan skulle kunna anläggas. HovR finner mot den bakgrunden att expropriationen inte inneburit någon förlust som är ersättningsgill enligt 4:1 ExL. Möjligheten till grusexploateringen för är enligt hovrätten att anse som en nytta av expropria- tionsföretagets genomförande. Enbart markavståendet kan nämligen inte utan vidare anses medföra att gruset får exploateras, utan denna möjlighet har uppkommit först till följd av expropriationsföretaget som är den tredje rullbanan och vars genomförande i detta fall innebär att grus i viss mängd kopplat till det aktuella företaget måste frigöras. Nyttoeffekten av aktuellt slag är således att anse som en företagsnytta. Eftersom det inte framkommit att någon fastighetsägare i orten eller i allmänhet skulle ha fått tillgodogöra sig sådan företagsnytta som det är fråga om ska någon ersättning inte utgå. 31TP PT Jfr även avsnitt 6.5.1. 32TP PT dom i mål nr T 5501-01. Slutligen får två rättsfall från hovrätterna, som relativt har avgjorts, ytterligare belysa tillämpningen. Båda fallen avsåg avräk- ning för företagsnytta i samband med bestämmande av intrångs- ersättning enligt väglagen.