sou · GWB382 · 2008-09-25 00:00:00 — Som har nämnts (avsnitt 5.2) har det i den finländska utsökningsbalken införts regler om absolut preskription med innebörd att en fordran preskriberas slutligt då den längsta tillåtna tiden för utsökning har löpt ut. I propositionen till balken ingick inte något förslag om att fordran slutgiltigt ska preskriberas även när någon utsökningsgrund inte har skaffats för fordran. Efter- som propositionen uttryckligen gällde utsökningslagstiftningen be- gränsade den sig till de reformförslag som föll inom det nämnda Andra åtgärder mot överskuldsättning Det framhölls dock att det separat kunde övervägas om en bestämmelse om 20-årig preskription som räknas från förfallo- dagen borde tas in i preskriptionslagen (RP 83/2006 rd s. 23). De allmänna preskriptionsreglerna finns i svensk rätt i preskriptions- lagen (1981:130). Lagens allmänna regler är subsidiära till regler om specialpreskription, som finns i flera andra lagar (se t.ex. 70–71 §§ växellagen [1932:130] och 18 kap. 9 § handelsbalken). Enligt 2 § första stycket preskriptionslagen preskriberas en fordran efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts dessför- innan. – Eftersom det är fordrans tillkomst som betonas, saknar för- fallodagen betydelse för preskriptionsfrågans bedömning. är således den allmänna preskriptionstiden. För konsu- mentfordringar gäller dock andra frister som inte går att rubba ens genom avtal om annan, längre preskriptionstid. En fordran mot en konsument preskriberas , om den avser en vara, tjänst eller annan nyttighet som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har tillhandahållit konsumenten för huvudsakligen en- skilt bruk. Detsamma gäller fordran mot den som har gått i borgen för betalningen av en sådan fordran. Däremot gäller den treåriga preskriptionstiden inte fordringar som grundar sig på löpande skuldebrev; för sådana fordringar gäller i stället den allmänna pre- skriptionstiden (2 § andra stycket och 12 §). Det har härvid inte någon betydelse att skuldebrevet grundar sig på en konsument- relation (jfr förbudet i 17 § konsumentkreditlagen [1992:830], som dock inte är civilrättsligt sanktionerat, se , Fordran & Skuld, 8:e uppl., 2007, s. 93 f.). En särskild regel om fordringar på skadestånd i anledning av brott finns i 3 §. Vidare finns en regel om preskription av regress- fordringar i 4 § med innebörd att en sådan fordran preskriberas tidigast efter betalning av huvudfordran. I 5 § finns regler om hur preskription avbryts. Detta kan ske på tre sätt, nämligen genom att 1.gäldenären utfäster betalning, erlägger ränta eller amortering eller erkänner fordringen på annat sätt gentemot borgenären, 2.gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären eller Andra åtgärder mot överskuldsättning 3.borgenären väcker talan mot gäldenären eller annars åberopar fordringen gentemot gäldenären vid domstol, hos Kronofogde- myndigheten eller i skiljeförfarande, konkursförfarande eller förhandling om offentligt ackord. Konsekvensen av preskriptionsavbrott är som huvudregel att ny preskriptionstid börjar löpa som avbrottet gjordes (6 §). För det fall preskriptionsavbrottet enligt 5 § 3 åstadkommits genom att talan väckts mot gäldenären eller annars åberopats mot henne eller honom vid t.ex. domstol är preskriptionsavbrottet dock bara tillfälligt (se särskilda regler härom i 7 §). Om en fordran preskriberas blir följden att borgenären förlorar rätten att kräva ut sin fordran. Detsamma gäller rätten att kräva ut eventuella tilläggsförpliktelser, t.ex. räntefordran, samt att göra gällande borgensansvar (8 §). (Beträffande borgensansvaret ska nämnas att preskriptionsavbrott hos en gäldenär inte medför att preskription avbryts hos borgensmannen, se 9 §.) En preskriberad fordran kan under vissa omständigheter fortfarande användas till kvittning. Vidare kan en borgenär fortfarande åberopa sig på en preskriberad fordran om han eller hon har panträtt eller reten- tionsrätt till säkerhet för fordringen (11 §). Absolut preskription av skattefordringar Före gällde två skilda preskriptionssystem för det allmännas fordringar på skatter, tullar och avgifter. Ett enhetligt system infördes först genom lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. och motiverades då med att den tidigare ordningen hade framstått som invecklad och svårförståelig för all- mänheten samt medfört administrativa olägenheter och tolknings- svårigheter. En ny ordning ansågs också angelägen med hänsyn till den ökande användningen av ADB inom exekutionsväsendet (se NJA II 1982 s. 38 ff.). Lagen gäller i fråga om preskription av skatt och andra fordringar som det allmänna har rätt till och som drivs in enligt bestäm- melserna i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m., dock med undantag för fordringar enligt vissa närmare an- givna lagar. Inte heller blir lagen tillämplig på fordringar för vilka särskilda bestämmelser om preskription gäller (1 §). Andra åtgärder mot överskuldsättning Har mer än en sistabetalningsdag gällt för en fordran, ska fordringen anses ha förfallit till betalning på den betalningsdag som inföll först (2 §). Huvudregeln är att en fordran preskriberas efter utgången av det kalenderår då den förföll till betalning (3 § första stycket). Om en fordran däremot har fastställts till sitt belopp sedan den förfallit till betalning eller sedan föreskriven tid för avlämnande av deklaration eller annan redovisning för fordringen gått ut, räknas preskriptionstiden – i fråga om sådan del av fordringen som dessför- innan inte har varit indrivningsbar – från utgången av det kalenderår då fastställelsen ägde rum (3 § andra stycket). En fordran som har påförts enligt skattebetalningslagen (1997:483) preskriberas efter utgången av det kalenderår då den läm- nades för indrivning. Om ett sådant indrivningsuppdrag återtas, upp- hör beräkningen av preskriptionstid för det belopp som omfattas av återkallelsen (3 § tredje stycket). Medges den som svarar för betalning av en fordran helt eller delvis anstånd med betalningen, preskriberas fordringen i motsvar- ande mån tidigast efter utgången av det kalenderår då an- ståndet upphörde att gälla (4 § första stycket). Det blir alltså i de nämnda anståndsfallen fråga om en automatisk förskjutning av preskriptionstiden som i praktiken bara har någon betydelse om anståndet upphör senare än före preskriptionstidens utgång. – Vad som sagts gäller emellertid inte i fråga om fordringar som påförts enligt skattebetalningslagen (4 § andra stycket). Särskilda preskriptionsregler gäller för det fall gäldenären har fått till stånd beslut om företagsrekonstruktion. Detsamma gäller om skuldsanering har inletts eller beviljats (5 §). Får den som svarar för betalning av en fordran helt eller delvis uppskov med betalningen enligt KFM:s skriftliga medgivande, pre- skriberas fordringen tidigast vid utgången av det kalenderår då betalningen ska vara fullgjord enligt medgivandet. Uppskovet med betalningen kan dock bara medföra en förlängning av preskriptions- tiden (räknat från den ordinarie preskriptionstidens ut- gång enligt 3 §, se 6 §). Härigenom kan den gäldenär som vill göra rätt för sig men som behöver en amorteringstid som är längre än den ordinarie preskriptionstiden få en utsträckt möjlighet att full- göra sin förpliktelser. Under vissa omständigheter kan länsrätten på an- sökan besluta om preskriptionsförlängning i förhållande till den som svarar för betalning av en fordran (7 §). Detta kan bli följden, Andra åtgärder mot överskuldsättning om han eller hon har överlåtit, undanskaffat eller upplåtit särskild rätt till egendom och det kan antas att detta gjorts för att försvåra det allmännas möjligheter att få betalt för fordringen (7 § första stycket 1). Det är alltså för att komma till rätta med s.k. indriv- ningssabotage som denna möjlighet finns. Enligt förarbetena ska både rättsliga och faktiska förfoganden beivras härigenom. De åt- gärder som kan ge anledning anta att ett sådant sabotage föreligger framstår ofta som främmande händelser i den betalningsansvariges livsföring eller verksamhet, t.ex. omotiverade gåvor (NJA II 1982 s. 64). En förlängning får även beslutas i andra fall än det nämnda, men då under förutsättning att vissa förhållanden har förelegat sedan fordringen överlämnats för indrivning och särskilda skäl inte talar mot en förlängning (7 § andra stycket). Så är fallet om den betal- ningsskyldige har saknat känt hemvist och det inte har kunnat klarläggas var han uppehållit sig (7 § första stycket 2) eller den be- talningsskyldige inte har kunnat anträffas på känt hemvist inom riket och det inte har kunnat klarläggas var han uppehållit sig samt det kan antas att han hållit sig undan (7 § första stycket 3). Detta gäller även om den betalningsskyldige stadigvarande har vistats utomlands (7 § första stycket 4). – Beslut mot en juridisk person i de nu nämnda fallen får meddelas om en företrädare för den juri- diska personen uppfyller kriterierna och hans eller hennes inflytande eller befattning med verksamheten varit av viss karaktär (7 § tredje stycket). Enligt uttalanden i förarbetena kan ett förlängningsbeslut fattas redan i början av den ordinarie preskriptionstiden, men behovet av förlängning torde likväl oftast uppstå , när in- drivningsförsök företagits mot den betalningsskyldige (NJA II 1982 s. 66). Vid preskriptionsförlängning enligt den nämnda 7 § ska preskrip- tionstiden förlängas till utgången av femte kalenderåret efter det då preskription enligt grundregeln skulle inträda. Detta gäller även i de fall då preskriptionsinträdet flyttats fram med stöd av t.ex. 4 §. Tiden får efter ännu en ansökan förlängas om det är påkallat från allmän synpunkt (8 §). Den totala förläng- ningsperioden kan således löpa efter den ordinarie preskriptionstidens utgång. Innebörden av preskription är att åtgärder för att få betalt för en fordran – t.ex. betalningsanmaning, kvittning, utmätning eller an- sökan om förlängning av preskriptionstiden (se NJA II 1982 s. 71) Andra åtgärder mot överskuldsättning – inte får vidtas. Detta gäller inte om fordringen innan preskription inträtt helt eller delvis har säkerställts (10 § första stycket). I det senare fallet får alltså åtgärder vidtas även efter preskriptionstidens utgång. Om en ansökan om förlängning av preskriptionstiden åter- kallats eller lämnats utan bifall enligt lagakraftvunnet beslut ska i möjligaste mån åtgärd som vidtagits för att säkerställa en fordran återgå (10 § tredje stycket). Bestämmelserna i 8 § andra stycket preskriptionslagen tillämpas på fordringar som avses i lagen om preskription av skattefordringar m.m., vilket betyder att en preskription av en huvudfordran också omfattar fordran på tilläggsförpliktelser och fordran på borgen. Lagen innehåller också bestämmelser om vad som gäller i de fall då flera har gått i borgen för betalning av en fordran eller i andra fall svarar solidariskt för betalningen (11 §). Preskription inskränker inte det allmännas rätt att ta ut sin fordran ur egendom i vilken det allmänna har panträtt till säkerhet för fordringen (12 §, jfr 11 § preskriptionslagen). Bestämmelser som kan liknas vid absoluta preskriptionsregler finns även i 7 kap. 9 § . Enligt denna paragraf går rätten att kräva ut fastställt underhållsbidrag som utgångspunkt förlorad efter den ursprungligen gällande förfallodagen. Har utmätning för underhållsbidraget skett eller har den bidragsskyl- dige blivit försatt i konkurs på grund av ansökan som har gjorts , får emellertid betalning för fordringen tas ut ur den utmätta egendomen eller erhållas i konkursen även därefter. Särskilda regler gäller dessutom för situationer då ansökan om företagsrekonstruktion gjorts eller ackord kommit till stånd. Avtal i strid mot vad som anges i paragrafen är ogiltigt. I motiven till bestämmelsen anfördes att syftet med underhålls- bidragen är att tillgodose den bidragsberättigades behov av medel för sin löpande försörjning och att fordringar på underhållsbidrag – genom sin starka anknytning till ett aktuellt behov – skiljer sig från flertalet andra fordringar. Barnets behov av att kunna kräva ut bidrag i efterhand minskas också i de flesta fall genom att det allmänna tillförsäkrar barnet pengar för uppehälle genom bidrags- förskott (numera underhållsstöd). Vidare anfördes att det äldre regelverket (som innebar tioårig preskription) kunde medföra att Andra åtgärder mot överskuldsättning ansvaret för gamla bidrag stod kvar och att växande underhållsskulder medförde betydande sociala påfrestningar för många underhållsskyldiga. I förlängningen skapades ett betal- ningsmotstånd hos vissa av dem, även avseende de löpande bidragen. Ingen gagnades enligt förarbetena av att preskriptionsreglerna med- gav sådana konsekvenser. Det fanns därutöver önskemål om att bespara myndigheterna tidskrävande och ofta resultatlösa indriv- ningsåtgärder efter tvister kring äldre rättsförhållanden (prop. 1978/79:12 s. 126 ff.). Domstol kan – om inte den underhållsskyldige medger annat – döma ut bidrag längst för av före talans väckande (7 kap. 8 §). Utredarens bedömning (absolut preskription) Bedömning: Resultatet av ändringarna i skuldsaneringslagen bör avvaktas innan det kan bli aktuellt att ytterligare överväga ett regelverk för absolut preskription av civilrättsliga fordringar. Regler av detta slag bör således inte komma i fråga. Bland de åtgärdsförslag som diskuterats under utredningsarbetet som medel för att åstadkomma ett slut på många gäldenärers tyng- ande skuldbörda är det i första hand frågan om införande av en regel om en yttersta preskriptionsfrist för civilrättsliga fordringar – s.k. absolut preskription – som tilldragit sig intresse från allmän- heten. I har frågan varit föremål för motioner vid åtskilliga tillfällen, dock utan att få gehör (se t.ex. motion 2004/05:L277). Av de förslag som jag enligt direktiven ska beakta torde det, även enligt min mening, vara denna fråga som har störst potential att åstadkomma förändringar. Således kommer den att behandlas sär- skilt utförligt nedan. Som tidigare nämnts (se avsnitt 5.2) har infört regler om absolut preskription för vissa fordringar. Tanken bakom den svenska preskriptionslagstiftningen är visser- ligen inte att gäldenärer gått ska undslippa skyldig- heten att efter krav betala en klar och förfallen fordran till en rättmätig borgenär, i syfte att de av rimlighetsskäl ska komma ur ett tyngande fordringsförhållande (jfr prop. Andra åtgärder mot överskuldsättning och 1979/80:119). De gällande preskriptionsreglerna tillkom emeller- tid före den tid då automatisk databehandling (ADB) gjorde sitt inträde och förenklade bevakningen av fordringar. kan en fordran utan någon större svårighet hållas vid liv under en obe- gränsad framtid (se även NJA 2007 s. 157, som i viss mån sätter standarden för när en försändelse med preskriptionsavbrytande verkan ska anses ha mottagits). En skuld som på detta sätt lever vidare kan lätt fördubblas. Det är inte svårt att inse att en gäldenär som haft problem med att be- tala det ursprungligen förfallna beloppet efter hand ställs inför ett läge då betalning framstår som helt omöjlig. Denna situation är högst reell för många evighetsgäldenärer. För att illustrera det nu sagda vill jag peka på följande exempel avseende en fallerad fordran med ett nominellt ursprungligt kapital om och med en räntesats om 10, inklusive dröjsmålsränta, förfallande till betalning fyra gånger/år (se 2006:3 s. 4): Faktisk fordran på kunden (kapital och ränta) Krediterna hålls vid liv med hjälp av preskriptionsavbrott i hopp om att delar av eller hela krediten ska kunna regleras . Återbetalningsförmågan hos en konsument med fallerade krediter är nämligen i hög grad betingad av konjunkturen och varierar där- för mycket över . Sociala faktorer som arbets- löshet, familjeförhållanden, ålder etc. spelar då en viktig roll (Finans- inspektionens rapport 2006:3 s. 4). De enda utvägar som i praktiken står till buds för gäldenärer med skenande ränteskulder är emellertid frivilliga uppgörelser med borgenären eller skuldsanering. För många är dock även dessa möj- ligheter uteslutna. En regel om att fordringar under alla omstän- Andra åtgärder mot överskuldsättning digheter preskriberas efter ett visst antal år skulle emellertid sätta stopp för en accelererande och alltmer omöjlig situation. För en regel om absolut preskription talar – enligt min mening – även den växande handeln med förfallna fordringar, i vilken upp- köpare av fordringar med hjälp av intensiv marknadsföring köper kontinuerligt förfallande fordringar av olika borgenärer, men också större stockar av förfallna fordringar. Det är således sällan som den ursprungliga borgenären gör anspråk på betalning för en äldre fordran. Handeln som sådan finns det i och för sig ingen anledning att beklaga – den fyller på flera sätt en viktig funktion i en mark- nadsekonomi och medger att den ursprungliga borgenären, som kanske varken har kraft eller tid att lägga på att driva saken vidare, snabbt kan omsätta sin fordran till betalning, om än avseende ett mindre belopp än vad som från början framstått som troligt. (En annan sak är att många, inte minst gäldenärerna själva, kan uppfatta handeln som stötande, eftersom den bygger på att någon utom- stående erbjuds att köpa fordringen för ett belopp som regelmässigt torde underskrida vad gäldenären hade fått betala vid en frivillig upp- görelse med den ursprungliga borgenären.) Köparna av sådana fordringar saknar en relation till skuldför- hållandet som sådant. Detta kan visa sig i de fall då rättsför- hållandet blir föremål för rättslig prövning. Ofta lär det vara svårt att – åtskilliga år efter tillkomsten – förebringa bevisning om rele- vanta omständigheter i de ursprungliga parternas relation. Detta kan vara en stor nackdel för såväl gäldenären som den borgenär som inträtt i skuldförhållandet genom cession. Enligt uppgift från företrädare för är det t.ex. vanligt förekommande att ansök- ningar om betalningsföreläggande avseende äldre skuldförhållanden återkallas av det sökande inkassobolaget sedan gälde- nären invänt att preskription inträtt. Detta kan givetvis ha flera förklaringar. En sådan är att ett in- kassobolag inte anser det vara värt att lägga resurser på att veder- lägga invändningen mot bakgrund av att det rör sig om förhållande- vis små belopp. En annan förklaring som framförts är dock att fordringen vid närmare granskning faktiskt tycks vara preskriberad, eftersom det kanske saknas uppgifter om att preskriptionsavbrott skett. Om detta är fallet kan det också misstänkas att många gäldenärer kanske åläggs att betala för förfallna fordringar, helt enkelt för att de inte haft någon tanke på att göra en invändning om att preskription inträtt. Ett sådant resultat får anses otillfredsställande och kan i sig Andra åtgärder mot överskuldsättning möjligen vara ett skäl för att införa regler om ett absolut och för alla aktörer lätt kontrollerbart slutdatum. Man kan också fråga sig om det finns skäl att ha andra pre- skriptionsregler för t.ex. telefonräkningar och kontokrediter än vad som är fallet för t.ex. skatteskulder; de sistnämnda skulderna pre- skriberas som tidigare nämnts . – Å andra sidan får man inte glömma bort att det beträffande skattefordringar, liksom under- hållsbidrag, finns ett starkt intresse av att gäldenären löpande till- godoser de aktuella och ofrånkomliga behov som fordringarna avser att täcka samt att gäldenärens egen ambition att ombesörja dessa löpande betalningar kan omintetgöras om den upp- lagrade skuldbördan blir omöjlig att hantera. Något om grunddragen i en (eventuell) lagstiftning om absolut preskription Nedan kommer vissa tänkta grunddrag i en lagstiftning om s.k. absolut preskription att redovisas, varvid även de konsekvenser som vidlåder olika moment i en sådan lagstiftning penetreras närmare. 1) Lagstiftningens syften Regler om absolut preskription är naturligtvis avsedda att bidra till att hjälpa så många överskuldsatta fysiska personer som möjligt ur en hopplös ekonomisk situation. En fördel med ett sådant regel- verk är att det inte förutsätter något särskilt beslutsförfarande för att bli tillämpligt. En av skuldsaneringslagens avigsidor måste näm- ligen anses vara att den förutsätter att KFM (eller ytterst domstol) tar ställning till skuldnedsättningen, något som är både tids- och resurskrävande. En preskriptionsregel ger emellertid effekt på skuld- bördan . (En annan sak är att det torde behöva an- komma på gäldenären att invända att preskription inträtt för det fall ett föråldrat krav riktas mot honom.) Vidare kan det ses som en fördel att en regel om absolut pre- skription kan gynna även sådana personer som av något skäl inte kan eller vill beviljas skuldsanering. Detta har naturligtvis också sina avigsidor, eftersom resultatet – både för borgenären och i viss mån för allmänheten – kan framstå som stötande. Andra åtgärder mot överskuldsättning Om preskriptionsfristen är tillräckligt lång är det visserligen lättare att motivera att rätten att kräva ut fordran förloras, dvs. närmast oavsett om gäldenären är svårt skuldtyngd eller inte. Förutsatt att gäldenären också har varit skyldig att erlägga räntor – vilket givetvis är den vanligaste situationen – kan man nämligen ofta utgå från att gäldenären har ersatt borgenären med hela det nominella värdet av fordringen och mer därtill, om än inte helt i enlighet med vad som gällt i fråga om avtalad eller lagstadgad ränta. Borgenären har alltså inte nödvändigtvis blivit lottlös i alla situationer då en yttersta preskriptionsfrist slår till. Ett ytterligare syfte med införandet av en absolut preskriptions- frist är att en sådan skulle kunna bidra till att fler underhands- överenskommelser kan träffas mellan gäldenärer och borgenärer. Borgenärernas incitament för att diskutera i sådana banor måste rimligen stärkas om en slutpunkt finns med i bilden. En sådan ut- veckling välkomnas inte minst från budget- och skuldrådgivare, som ofta försöker skapa förutsättningar för frivilliga uppgörelser. Det vore alltför kategoriskt att påstå att en sådan påtvingad för- handlingsvilja alltid drabbar borgenären, som ju då får göra avkall på sin ursprungliga fordran. torde nämligen ett avböjt förlikningsförslag mynna ut i att gäldenären använder tillgängliga medel för andra syften och att borgenären inte erhåller någon betalning över huvud taget, ej heller . 2) Vilka fordringar bör träffas av ett regelverk om absolut preskription? Av en undersökning bland 348 överskuldsatta personer som sökt hjälp hos kommunens budget- och skuldrådgivare framgår att kon- sumtionsskulder ofta förekommer i skuldbördan (se Konsument- verkets PM 2003:04 bilaga 2 s. 57 f.); undersökningen visade att detta var fallet hos av gäldenärerna. Det var därigenom den vanligaste skuldtypen bland gäldenärerna i undersökningen (där- med inte sagt att konsumtionsskulderna stod för den största an- delen av skuldbördan). Hälften av gäldenärerna i undersökningen hade kontokortsskulder. hade ospecificerade konsum- tionsskulder (vilket enligt promemorian också torde kunna utläsas som kontokrediter i vissa fall). Vidare hade annan konsumtionsskuld, något som enligt promemorian kunde tolkas Andra åtgärder mot överskuldsättning som skulder hänförliga till postorder, skiv- eller bokklubbar och kosmetika. Mot denna bakgrund har jag i första hand övervägt att låta ett eventuellt regelverk omfatta sådana fordringar mot konsumenter som träffas av den treåriga preskriptionstiden enligt 2 § andra stycket preskriptionslagen. Beroende på hur regelverket konstrueras torde därigenom effekterna på t.ex. kreditlivet bli relativt begränsade (se mer härom nedan). En praktisk situation torde vara att konsu- menten betalar en näringsidkare för t.ex. en vara med kredit- eller betalkort och att ett kontokortsföretag förvärvar näringsidkarens fordran. (Även hos kontokortsföretaget är fordringen underkastad treårspreskription, se , Preskription, 2:a uppl., 2002, s. 422 f.).