sou · GVB37 · 2008-01-01 00:00:00 — Vad gäller notarierna kan konstateras att det tjänstgör notarier vid samtliga inskrivningsmyndigheter (jfr avsnitt 5.4). Frågan är om det finns anledning att ha kvar notarier inom inskrivningsverksamheten även efter att denna avskiljts från domstolsorganisationen. Notarieförordningen (1990:469) ger visst utrymme för att tillgodoräkna tjänstgöring utanför domstolsorganisationen som notarietjänstgöring. Enligt 3 § får efter särskild prövning högst sex månaders tjänstgöring hos en arbetsgivare tillgodoräknas som notarietjänstgöring. Sådan tjänstgöring skall i tiden ligga före all domstolstjänstgöring. Vid den särskilda prövningen skall särskilt beaktas tjänstgöringens allmänna juridiska värde men även dess värde för fortsatt arbete vid tingsrätt eller länsrätt. Beträffande det sistnämna kan konstateras att handläggningen av inskrivningsärenden kräver, även om de i flertalet fall inte handläggs av juridiskt utbildade personer, kunskaper om civilrätts- liga regler som måste anses vara viktiga för en notarie att behärska. Som framgått ovan skall det vidare finnas fast anställda jurister vid varje kontor. Det kommer alltså att finnas goda möjligheter till kvalificerad handledning av notarien. Härtill kommer att inskriv- ningsmyndighetens beslut skall kunna överklagas till tingsrätt (jfr avsnitt 8.2.7). Ur synvinkel måste det också framstå som värdefullt att notarier kan få tjänstgöra vid inskrivningskontoren. Genom en sådan ordning torde förutsättningarna för Lantmäteri- verket att kunna rekrytera kompetenta inskrivningsjurister under- lättas. Flera av de nuvarande inskrivningsmyndigheterna har också under utredningen framfört att notarier även framöver bör få tjänstgöra där. Sammantaget framstår det som motiverat att ha kvar notarie- tjänstgöring vid inskrivningsmyndigheten. Det kan dock inte anses befogat att införa någon särskild reglering om detta i notarie- förordningen. Av 9 § notarieförordningen framgår att om någon skall anställas vid statlig myndighet för sådan tjänstgöring som avses i 3 § får det överlämnas åt att besluta om anställningen. erbjuder s.k. paketanställning med bl. Den möjlighet har att erbjuda s.k. paketanställning bör kunna användas även när det gäller inskrivningsmyndigheten. förslag: Bestämmelsen om att hovrätt som första instans skall ta upp vissa mål rörande inskrivningsdomare och annan som vid inskrivningsmyndighet har förordnats att handlägga inskrivningsärende skall utmönstras. Det skall liksom finnas en reglering om vilken lägsta tid per arbetsdag inskrivningsmyndigheten skall lämna muntliga upplysningar. handläggning av ärenden avseende vissa järnvägar skall ske i . Av 2 kap. 2 § följer att hovrätt som första instans skall ta upp mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som begåtts i tjänsteutövningen av inskrivningsdomare eller annan som vid inskrivningsmyndighet har förordnats att handlägga inskrivningsärende. Bestämmelsen har sin bakgrund i att det inte har ansetts lämpligt att frågan om en inskrivningsdomare eller en inskrivnings- handläggare begått brott skall avgöras av den tingsrätt som vederbörande är anställd i (jfr Fitger, , 2:5 ff.). I och med att personalen som handlägger inskrivningsärenden inte längre skall vara anställd i tingsrätt saknas skäl att ha kvar en sådan bestämmelse. Denna skall därför utgå. Vad gäller bestämmelsen i 27 § förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion får den anses ha en central betydelse ur servicesynpunkt för allmänheten. Av bestämmelsen framgår att tingsrätten får begränsa den tid då inskrivningsmyndigheten lämnar muntliga upplysningar om innehållet i inskrivningsregister, fastig- hetsböcker eller andra handlingar som förvaras hos inskrivnings- myndigheten till lägst varje arbetsdag. En i huvudsak motsvarande bestämmelse bör därför införas i inskrivningsförord- ningen (2000:309). Slutligen bör nämnas att det av 9 § 2 st. lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken framgår att regeringen skall bestämma vilken inskrivningsmyndighet som skall handlägga inskrivnings- ärenden avseende vissa järnvägar. Genom kungörelsen (1971:712) om inskrivningsärenden avseende vissa järnvägar har regeringen angivit att inskrivningsmyndigheten i skall vara hand- läggande inskrivningsmyndighet beträffande dessa ärenden. I och med att det endast skall finnas en inskrivningsmyndighet för hela landet bör bemyndigandet i lagen om införande av nya jordabalken ändras så att regeringen kan bestämma i vilken ort myndigheten skall handlägga ärendena. Detta skall ses mot bak- grund av att forumbestämmelserna i 2 och 13 §§ lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling. I dessa föreskrivs bl. a. att ansökan om dödande av intecknad fordringshandling görs hos rätten i den ort där inskrivningsmyndigheten är. Med intecknad fordringshandling avses bl. a. fordringshandling för vilken utfärdats inteckning i järnväg (jfr prop. 1970: 145 s. 320). Det bör tilläggas att det, i enlighet med vad som sägs i avsnitt 8.2.9, finns skäl att i annat sammanhang överväga om de ifråga- varande ärendena enligt lagen om dödande av förkommen handling bör flyttas över från tingsrätt till inskrivningsmyndigheten. 8.2Frågor rörande förfarandet vid inskrivningsmyndigheten och forum vid överklagande m.m. Nedan behandlas först i vad mån det finns behov av att ha en särskild reglering om sammanträde hos inskrivningsmyndigheten. Därefter redovisas vilka förfaranderegler som bör vara tillämpliga hos inskrivningsmyndigheten och om myndigheten bör ha möjlig- het att ompröva sina beslut. Efter denna redovisning övervägs frågor om forum vid överklagande och vilka förfaranderegler som bör vara tillämpliga hos domstol. Slutligen tas ställning till vissa frågor om expeditionsavgift, dödande av förekommen handling och inteckning samt statistik. bedömning: Det saknas skäl att inskränka de möjligheter som finns för inskrivningsmyndighet att hålla sammanträde. I fråga om lagfartssammanträde skall dock en del åtgärder rörande bevisningen skötas av tingsrätt (jfr avsnitt 8.2.4). kan hålla två olika typer av sammanträden enligt jordabalken: sammanträde enligt 19 kap. 16 § och lagfartssammanträde enligt 20 kap. 10 §. Frågan är i vad mån inskrivningsmyndigheten även fortsättningsvis bör hålla dessa sammanträden. Beträffande sammanträde enligt 19 kap. 16 § jordabalken kan sådant hållas om det på grund av någon särskild omständighet finns anledning att anta att det förvärv som sökanden åberopar är ogiltigt eller inte kan göras gällande eller att den sökta åtgärden på något annat sätt skulle kränka någons rätt. Allmänt sett synes denna typ av sammanträde, enligt vad som framkommit vid kontakter med inskrivningsmyndigheterna, vara sällsynt förekommande. Det kan därför ifrågasättas om det ens är motiverat att ha kvar den aktuella regleringen när skall vara inskrivningsmyndighet. Möjligheten att hålla sammanträde enligt 19 kap. 16 § jorda- balken bör emellertid ses i belysning av att man velat ordna inskriv- ningsförfarandet på sådant sätt att konflikter mellan inskrivning och det materiella rättsläget förhindras så långt som möjligt (jfr prop. 1970:20 Del B s. 518 f.). Med tanke på detta får det anses vara av stort värde att ha kvar den aktuella regleringen. På så sätt får inskrivningsmyndigheten även framöver ett ändamålsenligt hjälp- medel för att hantera mer svårbedömda inskrivningsärenden. Ett sammanträde enligt 19 kap. 16 § jordabalken är inte heller avsett att likna en domstolsförhandling. Syftet med regleringen har inte varit att göra det möjligt att ta fram utredning om förekommande tvistefrågor. Vittnesförhör får exempelvis inte förekomma (jfr a. prop. s. 519). Något avgörande hinder mot att inskrivningsmyndigheten får hålla ett sådant sammanträde kan därför inte anses finnas. Vid en jämförelse kan även konstateras att det finns bestämmelser om sammanträde hos förvaltningsmyndig- heter i flera andra författningar (jfr t. ex. skuldsaneringslagen [2006:548] och utsökningsbalken). Mot angiven bakgrund talar sammantaget övervägande skäl för att även den nya inskrivningsmyndigheten bör få hålla sådant sammanträde som regleras i 19 kap. 16 § jordabalken. Vad gäller lagfartssammanträde enligt 20 kap. 10 § jordabalken syftar det till att utreda äganderätten till en fastighet. Med detta institut har man avsett att göra det möjligt för en ägare att få lagfart även i fall då denne inte i vanlig ordning kan ansöka om sådan med uppvisande av fångeshandlingen. Lagfartssammanträde skall sättas ut om den som påstår sig ha förvärvat fast egendom inte kan förete sin fångeshandling eller om den är bristfällig. Sådant sammanträde skall även sättas ut på begäran av den som enligt 20 kap. 4 § jordabalken får söka lagfart på föregående ägares förvärv under förutsättning att den sist- nämndes fångeshandling inte kan företes eller är bristfällig. Vid lagfartssammanträdet kan personer höras upplysningsvis. Det finns dock även, till följd av hänvisningen i 19 kap. 26 § jordabalken till 23–25 §§ lagen (1996:242) om domstolsärenden, möjlighet att bl. a. hålla vittnesförhör och förhör med sakkunnig under ed. skall föra protokoll över vad som förekommit vid sammanträdet och vad som kommer fram i ärendet i övrigt. Om det på grund av innehållet i protokollet och vad som annars kommit fram måste antas att det påstådda förvärvet ägt rum samt sökanden med hänsyn till vad som framkommit bör anses som ägare, utgör avsaknaden av fångeshandling inte något hinder mot lagfart. Lagfartssammanträden får anses utgöra en billig och smidig form för att utreda vissa äganderättsförhållanden. Den omständigheten att tillämpningsområdet för lagen (1971:1037) om äganderätts- utredning och legalisering även omfattar det som kan prövas genom ett lagfartssammanträde kan inte i sig anses motivera att det senare institutet slopas. Behovet av att undanröja hinder för lagfart kan ha olika bakgrund. I många fall torde det t.ex. inte finnas anledning att gå in på själva fastighetsindelningen. Det har också tidigare bedömts att den som påstår sig vara ägare till en fastighet och som vill vinna lagfart på den i extraordinär ordning i princip bör få tillgång till två alternativ (jfr prop. 1988/89:77 s. 46 ff.). Med hänsyn till den nära koppling som finns mellan det som kommer fram i samband med lagfartssammanträdet och frågan om lagfart skall beviljas kan det inte heller anses lämpligt att helt överföra ärenden om lagfartssammanträden till domstol. Klart är också att det inte finns någon möjlighet att inom ramen för ett lagfartssammanträde bortse från en ogiltighetsgrund om det före- ligger konkurrerande äganderättsanspråk (jfr a. prop. s. 47 och 80). Någon tvistelösning är det alltså inte fråga om. De möjligheter som finns när det gäller att lägga fram bevisning vid lagfartssammanträde kan inte heller anses utgöra något avgörande skäl mot att inskrivningsmyndigheten skall få hålla sådant sammanträde. Som närmare kommer att framgå i avsnitt 8.2.4 bör inskrivningsmyndigheten få ansöka om bevisupptagning hos tingsrätt. Sammantaget får det anses vara mest ändamålsenligt att även den nya inskrivningsmyndigheten får hålla lagfartssammanträde. Den reglering som finns i 20 kap. 10–13 §§ jordabalken bör därför ändras endast i de avseenden som föranleds av att det skall kunna ske bevisupptagning hos tingsrätt. 8.2.3Allmänt om handläggningen av inskrivningsärenden förslag: Förvaltningslagen (1986:223) skall vara tillämplig på inskrivningsförfarandet i den utsträckning det inte är motiverat med en särskild reglering i jordabalken eller annan författning. De särskilda handläggningsregler som finns i 19 kap. jordabalken och i andra författningar skall finnas kvar med undantag för dem som hänvisar till lagen (1996:242) om domstolsärenden. Reglerna om handläggning av inskrivningsärenden i 19 kap. jorda- balken innebär att lagen om domstolsärenden, nedan ärendelagen, skall tillämpas i stor utsträckning (jfr 19 kap. 16 och 26 §§). Frågan är om en motsvarande ordning bör gälla när handläggningen sker i en inskrivningsmyndighet som ingår i . Den nu gällande regleringen trädde i kraft . skulle bestämmelserna i om tvistemål gälla i den mån annat inte föreskrevs i jordabalken. I lagstiftningsärendet anfördes att ärendelagen till skillnad från dess föregångare saknade en kompletterande hänvisning till och att inskriv- ningsärendena till sin natur var mer lika förvaltningsärenden och domstolsärenden än tvistemål vid domstol. Det ansågs mot den bakgrunden att regler inte längre skulle utgöra förebild för handläggningen i inskrivningsärenden. Det yttrades att en möjlighet i stället var att knyta an förfarandereglerna till förvaltningslagen. Med hänvisning till att inskrivningsmyndig- heterna var knutna till de allmänna domstolarna blev dock bedöm- ningen att förfarandereglerna i jordabalken borde utformas med ärendelagen som förebild (jfr prop. 1999/2000:39 s. 112 f.). Till en början kan konstateras att det saknas skäl att frångå den tidigare gjorda bedömningen att inte bör utgöra förebild för handläggningen av inskrivningsärenden. Vad sedan gäller ärendelagen kan noteras att det endast undantagsvis har ansetts att den lagen skall vara tillämplig i andra organ än allmän domstol (jfr Fitger, Lagen om domstolsärenden En kommentar, 2:a upplagan 2004, s. 31 f.). Det får också av naturliga skäl anses ligga ett värde i att förvaltningslagens bestämmelser så långt som möjligt tillämpas av den offentliga förvaltningen (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 61). att skall vara inskrivningsmyndighet får därför anses tala för att bestämmelserna i 19 kap. jordabalken får kompletteras av förvaltningslagen. Den omständigheten att inskrivningsmyndighetens beslut bör få överklagas till allmän domstol (jfr avsnitt 8.2.7) utgör inte heller i sig skäl för att förvaltningslagen inte skall vara tillämplig hos myndigheten. Här kan nämnas att tillämpar förvaltningslagen vid handläggningen av skuldsanerings- ärenden och att sådana ärenden kan överklagas till allmän domstol. gjorda bedömningar att inskrivningsärenden inte bör omfattas av förvaltningslagens tillämpningsområde får vidare anses vara inaktuella. Dessa bedömningar synes främst ha berott på att inskrivningsmyndigheterna organisatoriskt varit knutna till allmän- na domstolar (jfr prop. 1971:30 s. 318 och prop. 1985/86:80 s. 57). Det får också anses finnas goda möjligheter att med utgångs- punkt i förvaltningslagen anpassa förfarandet till de krav som inskrivningsverksamheten ställer. Det har sålunda ansetts kunna vara motiverat med avvikande bestämmelser såväl när det bör ställas högre krav på handläggningen än vad förvaltningslagen gör som när förvaltningslagen går längre än vad som är lämpligt med hänsyn till förvaltningsärendets speciella karaktär (jfr prop. 1971:30 s. 318 och prop. 1985/86:80 s. 58). Den omständigheten att en del av förvaltningslagens bestämmelser (jfr t. ex. 14 samt 16 och 17 §§) endast avser myndighetsutövning mot enskild fysisk eller juridisk person bör vidare inte tillmätas någon avgörande betydelse. Det får anses ligga i sakens natur att en myndighet även gentemot stat och kommun följer de principer som de ifrågavarande bestämmelserna ger uttryck åt (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 27). i belysning av det nu anförda kan det inte anses vara ändamålsenligt att låta jordabalken innehålla en fullständig reglering rörande handläggningen av inskrivningsärenden. Övervägande skäl talar även mot att behålla hänvisningarna till ärendelagen i 19 kap. 16 och 26 §§ jordabalken. Utgångspunkten bör i stället vara att förvaltningslagens bestämmelser skall vara tillämpliga på inskrivningsförfarandet i den utsträckning det inte är motiverat med en särskild reglering i jordabalken eller annan författning. Eftersom inskrivningsmyndigheten kommer att utgöra en förvaltningsmyndighet behövs det emellertid ingen reglering om att förvaltningslagen skall vara tillämplig hos myndigheten. i de fall det befinns motiverat att avvika från förvaltningslagens bestämmelser behövs en särskild reglering. När det gäller bedömningen av vilka avvikelser som bör göras från förvaltningslagen kan till en början konstateras att utgångs- punkten skall vara att inskrivningsärendena skall handläggas på i allt väsentligt samma sätt som (jfr avsnitt 1.1). De särskilda handläggningsregler som finns i 19 kap. jordabalken och i andra författningar (jfr t. ex. 5 § förordningen [2003:234] om tillhand- hållande av domar och beslut, m.m.) bör därför finnas kvar med undantag för de paragrafer som hänvisar till ärendelagen. Frågan i vad mån det behövs nya bestämmelser med hänsyn till att de nuvarande hänvisningarna till ärendelagen i 19 kap. 16 och 26 §§ jordabalken bör slopas behandlas särskilt i de följande två avsnitten. 8.2.4Hänvisningarna i 19 kap. 26 § jordabalken förslag: Det skall införas nya bestämmelser i 19 kap. jordabalken om utdömande av vite, ombud och biträde, inkommande handlingar samt hinder mot inställelse. Det skall även införas nya bestämmelser i 20 kap. jordabalken om förhör med vittne eller sakkunnig under ed och om användande av tvångsmedel för att skaffa in bevisning. Inskrivningsmyndig- heten skall i ärende om lagfartssammanträde kunna ansöka om en sådan åtgärd hos den tingsrätt inom vars domkrets fastig- heten är belägen. regler om bevisupptagning utom huvudförhandling skall i princip tillämpas. Sökanden skall betala kostnaden för en sådan åtgärd. Av 19 kap. 26 § jordabalken framgår att ett antal av bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden, nedan ärendelagen, skall tillämpas på inskrivningsförfarandet, om inte annat följer av jordabalken. Urvalet av bestämmelser har inte motiverats närmare i lagförarbetena (jfr Ds 1998:25 s. 158 ff. samt prop. 1999/2000:39 s. 111 ff. och 159 f.). 12 § ärendelagen – om utredningen av ärendet Bestämmelserna i 12 § ärendelagen tar sikte på utredningsansvaret. Av hänvisningen till paragrafen följer att inskrivningsmyndigheten skall se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i ärendet. Genom frågor och påpekan- den skall inskrivningsmyndigheten försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. I förvaltningslagen saknas en direkt motsvarighet till bestämmel- serna i 12 § ärendelagen. Klart är emellertid att förvaltningsmyndig- heter på sedvanerättslig grund har ett ansvar för att deras ärenden blir tillräckligt utredda (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 73 samt prop. 1985/86:80 s. 19 och 59). Detta ansvar får också till viss del anses ha kommit till uttryck genom bestämmelserna i 4 och 7 §§ förvaltningslagen. I dessa bestämmelser ställs krav på service gentemot allmänheten och på handläggningen av ärenden. Vid bedömningen av om det är befogat att särskilt reglera utredningsansvaret i 19 kap. jordabalken finns vidare anledning att fästa stor vikt vid att prövningen i ett inskrivningsärende i allt väsentligt är formell. skall som regel utgå från de förhållanden i sak som framgår av handlingarna (jfr t. ex. NJA 1982 s. 773). Som nämnts tidigare skall också inskrivnings- myndigheten endast under vissa angivna förutsättningar enligt 19 kap. 16 § jordabalken låta annan än sökanden få tillfälle att yttra sig i ett inskrivningsärende. Förutsättningarna för att behålla det nuvarande systemet för hantering av s.k. återärenden kan inte heller anses vara beroende av att inskrivningsmyndighetens utredningsskyldighet är lagfäst på ett motsvarande sätt som . Det förhållandet att den särskilda regleringen av utredningsskyldigheten slopas kan inte i sig anses göra det nödvändigt med en reglering av systemet (jfr prop. 1970:20 Del B s. 512 och 513 samt 2005/06:28 s. 44 f.). Tvärtom torde ett sådant system vara väl förenligt med vad som föreskrivs i 7 § första meningen förvaltningslagen, dvs. att handläggningen skall vara så enkel, snabb och billig som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Sammantaget får den utredningsskyldighet för inskrivnings- myndigheten som kommer till uttryck i 19 kap. 16 § jordabalken anses utgöra ett tillräckligt komplement till det utredningsansvar som följer av förvaltningslagen. Någon förändring av inskrivnings- myndighetens nuvarande utredningsansvar kan inte heller anses bli följden av ett sådant synsätt. 13 § 1 st. och 16 § ärendelagen – om skriftligt förfarande och skriftväxling Av 13 § 1 st. ärendelagen följer att förfarandet skall vara skriftligt. Vidare föreskrivs i 16 § ärendelagen att den som getts tillfälle att svara skall göra det skriftligen, om inte annat bestäms. I svaret skall parten ange om yrkandena i ärendet eller, när ärendet har inletts genom en anmälan, den åtgärd som ärendet gäller medges eller inte medges. Om yrkandena eller åtgärden inte medges, skall parten ange skälen för detta och de bevis som åberopas. Skriftliga bevis skall ges in till inskrivningsmyndigheten. Förvaltningslagen saknar motsvarigheter till bestämmelserna i 13 § 1 st. och 16 § ärendelagen. Förvaltningslagen bygger emellertid på den hävdvunna principen att förfarandet i princip är skriftligt (jfr prop. 1985/86:80 s. 25 och 65). Bestämmelserna i 14 § förvaltningslagen bör således ses mot denna bakgrund. Därav framgår bl. a. att part, i ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild, har rätt att lämna uppgifter muntligt, om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Inom inskrivningsverksamheten finns också flera olika bestämmelser med krav på pappersform eller skriftlighet (jfr t. ex. 7 kap. 5 § 3 st. och 19 kap. 10, 16 och 34 §§ jordabalken). Skriftlighetskravet torde för övrigt inte i sig utesluta elektroniska rutiner (jfr Ds 2003:29 s. 92–95 och prop. 2005/06:28 s. 35). Mot denna bakgrund kan det inte anses finnas behov av att införa någon ny reglering i 19 kap. jordabalken om att förfarandet skall vara skriftligt. Det kan inte heller anses vara motiverat att införa en särskild reglering i 19 kap. jordabalken som motsvarar den i 16 § ärende- lagen. I 19 kap. 10 § jordabalken finns redan en allmän bestämmelse om att sökanden skall ge in de handlingar som åberopas till stöd för ansökan. Här kan även hänvisas till bestämmelserna i 20 kap. 5 § och 23 kap. 1 § jordabalken. Det torde inte heller annat än i mycket särpräglade fall uppkomma ett egentligt partsförhållande i ett inskrivningsärende (jfr NJA 1990 s. 42 och 1984 s. 623). Som anförts tidigare skall det vidare inte äga rum någon närmare utred- ning av eventuella tvistefrågor i anledning av ett inskrivningsärende eller lagfartssammanträde (jfr avsnitt 8.2.2). Slutsatsen av det ovan anförda blir sammanfattningsvis att det inte bör införas någon ny reglering i 19 kap. jordabalken till följd av att hänvisningarna till 13 § 1 st. och 16 § ärendelagen slopas. Förutsättningarna för handläggningen av inskrivningsärendena kan inte heller anses bli förändrade till följd av denna bedömning. 21 § 1 st. ärendelagen – om offentlighet och ordning vid sammanträde I 21 § 1 st. ärendelagen föreskrivs att i fråga om offentlighet och ordning vid ett sammanträde tillämpas 5 kap. 1–5 och 9 §§ . När det gäller förvaltningsmyndigheter är huvudregeln att sammanträden inte är offentliga (jfr , Offentlighetsprin- cipen, 6:e uppl. 2001, s. 16). Kravet i 2 kap. 11 § regeringsformen på offentlig förhandling gäller endast domstolar. En utomstående kan exempelvis inte kräva att få närvara vid ett sammanträde i ett skuldsaneringsärende hos . När det gäller inskrivningsförfarandet bör emellertid framhållas att ett lagfartssammanträde enligt 20 kap. 11 § jordabalken skall kungöras i ortstidningen och i Post- och . Allmänheten bör givetvis även framöver kunna få tillträde till ett sådant sammanträde. För den sakens skull kan det emellertid inte anses nödvändigt med en reglering motsvarande den som finns i 21 § 1 st. ärendelagen. Vid en jämförelse kan också konstateras att någon sådan reglering inte finns beträffande sammanträde enligt 5 § lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering.