sou · GWB33 · 2008-02-28 00:00:00 — I merparten av dessa mål har bristande lagstöd varit den huvudsakliga orsaken till att ett förfarande inte har tillåtits. Ett exempel utgör målet mot Förenade (dom ) där en videoupptagning hade gjorts utan klagandens vetskap och sedan bearbetats till ett fotomontage. SOU 2008:3 Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh Syftet var att visa bilderna för vissa personer som skulle identifiera klaganden som den som begått vissa grova rån. Ingreppet ansågs emellertid inte ha stöd i lag och befanns därför strida mot artikel 8. När det gäller hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning har slagit fast att dessa förfaranden utgör intrång i såväl privatliv som korrespondens, vilka båda åtnjuter skydd enligt artikel 8. Sådana inskränkningar har ansetts godtagbara i fall då de är strängt nödvändigt för att skydda den nationella säkerheten eller för att förhindra oordning eller brott. Det måste dock finnas en effektiv kontroll av att systemet inte missbrukas. Ett princip- avgörande om hemlig telefonavlyssning meddelades av Europa- domstolen i fallet Klass m.fl. mot (dom ), där granskade den dåvarande tyska lagen för att avgöra om den uppfyllde kraven i artikel 8 i konventionen. fann att så var fallet och hänvisade till en rad omständigheter, varav en var att den enskilde vars telefon avlyssnats enligt ett avgörande av den tyska för- fattningsdomstolen hade rätt att bli underrättad om avlyssningen när detta kunde ske utan skada för utredningen. 3.2.5.2Inskränkningar tillåtna för att skydda annans rättighet Inskränkningar i rätten till privatliv enligt artikel 8 kan också inskränkas om denna rätt kommer i konflikt med någon annans rättigheter enligt konventionen. Den rättighet som främst är av intresse i detta sammanhang är yttrandefriheten i artikel 10, efter- som denna rättighet ofta kommer i konflikt med rätten till privat- liv. Genom att såväl 8.2 som 10.2 medger att rättigheten enligt respektive artikel inskränks på grund av någon annans rättighet enligt konventionen, möjliggörs en ordning som tillåter en balanse- ring av dessa rättigheter för att i en konkret situation kunna avgöra vilken som är mest skyddsvärd. Yttrandefriheten är i första hand en negativ förpliktelse av innebörd att konventionsstaterna skall avhålla sig från att hindra eller bestraffa fri spridning av tankar och idéer. Staterna har emel- lertid också en positiv förpliktelse att genom ändamålsenlig lag- stiftning skydda yttrandefriheten mot ingrepp från enskilda perso- ner eller institutioner som staten i och för sig inte bär ansvar för. En inskränkning i yttrandefriheten kan exempelvis vara att någon Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh som ger uttryck för åsikter och tankar i efterhand ådöms straff eller annan sanktion. När yttrande i tal och skrift innefattar ett angrepp på en annans person eller goda rykte måste yttrandefriheten i många fall ge vika (s. 381). När ett starkt allmänintresse gör sig gällande får i stället enskilda personers anspråk på skydd för sitt rykte och privatliv ofta ge vika. Ett sådant intresse utgör främst den fria politiska debatten som måste kunna inrymma kritik mot enskilda politiker, även i fråga om deras beteenden och moral i det förflutna. har i flera fall haft att pröva om en dom för ärekränkningsbrott inneburit alltför långtgående inskränkningar i yttrandefriheten. Av denna praxis kan man dra slutsatsen att även en politiker har rätt till skydd mot förtal och ärekränkning, men att politikern i jämförelse med andra personer måste tåla mycket mer kritik i form av skarpa anklagelser och kommentarer, se bl.a. Lingens mot (dom ). Även utanför den politiska arenan kan det emellertid finnas ett allmänt intresse som måste vägas mot rätten till skydd för en persons rykte. I Europa- domstolen har många mål handlat om att journalister eller enskilda genom artiklar eller på annat sätt uttalat sig om personers påstådda oegentligheter i det allmännas eller i enskild verksamhet och för detta dömts för ärekränkningsbrott. Om påståendena berört ett ämne av allmänt intresse och dessutom varit grundade på ett till- räckligt underlag har domarna ansetts strida mot yttrandefriheten. Också skyddet för den personliga integriteten kan motivera inskränkningar i yttrandefriheten. Ingripanden mot alltför när- gången pressbevakning av privata eller intima förhållanden kan därför antas vara möjliga med stöd av artikel 10.2 (s. 398). Även i fråga om publicering av uppgifter om personliga förhållan- den anser dock att personer i offentlig ställning eller som väljer att framträda offentligt, måste räkna med att få tåla mer närgången uppmärksamhet än folk i allmänhet. Europa- domstolen har bl.a. behandlat frågor om publicering av fotografier, löneuppgifter och sekretessbelagda hälsouppgifter som gällt kända personer och funnit att publiceringen måste tillåtas med hänsyn till yttrandefriheten. I målet Radio , A.S. mot (dom ) ansåg att publicering av ett olovligt inspelat telefonsamtal mellan en statssekreterare och en minister omfattades av yttrandefriheten då det inspelade samtalet rörde ett allmänt intresse. I Shabanov och Tren mot (dom ) ansågs det dock inte försvarligt att SOU 2008:3 Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh publicera innehållet i ett läkarintyg trots att detta hade föredragits vid en offentlig domstolsförhandling. I målet Campmany y Diez de Revenga och Lopez-Galiacho mot (dom ) hade två journalister av spansk domstol dömts att utge skadestånd för att de publicerat uppgifter om en intim för- bindelse mellan två kända personer och fotografier som styrkte dessa uppgifter. ansåg inte att domen mot journalisterna kränkte yttrandefriheten eftersom det var frågan om privata förhållanden som saknade allmänt intresse. Konventionsstaternas efterlevnad av sina förpliktelser enligt övervakas av . Detta inter- nationella övervakningssystem är dock subsidiärt i förhållande till den nationella tillämpningen. Det primära ansvaret för att konven- tionens rättigheter respekteras har de enskilda staterna. Redan av artikel 1 framgår att konventionsstaterna skall garantera var och en som befinner sig inom dess jurisdiktion, de fri- och rättigheter som anges i konventionen. Detta är ett uttryck för den s.k. subsidaritets- principen. I detta avsnitt redogörs för de krav konventionen ställer i fråga om dels hur konventionsstaterna skyddar rättigheterna i artikel 8 och dels hur staterna hanterar påstådda kränkningar av artikeln. 3.3.1Kravet på det materiella skyddet för rättigheterna i artikel 8 De rättigheter som anges i konventionen skall av konventions- staterna ges ett praktiskt och effektivt innehåll och inte bara ett teoretiskt eller illusoriskt sådant. Dessa krav på det materiella skyddet uppställs uttryckligen i ett betydande antal domar från . Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh 3.3.1.1Positiva och negativa förpliktelser för konventionsstaterna Artikel 8 innebär inte bara att staten skall avhålla sig från ingrepp i den rättighet som är skyddad, utan också att staten är skyldig att vidta positiva åtgärder för att skydda den enskildes privatsfär. består sådana positiva åtgärder av lagstiftning men de kan också utgöras av annat skydd i vissa situationer. De krav som ställs på staterna är i princip att de utfärdar lagstiftning som ger ett tillfredsställande skydd för de rättigheter som anges i artikel 8 och att myndigheterna håller kontroll över att denna lagstiftning också respekteras, bl.a. genom att övergrepp beivras. En stat kan således bryta mot artikel 8 genom att inte upprätthålla ett tillräckligt rättsskydd mot förbjudna ingrepp i rättigheten. 3.3.1.2Skydd mot ingrepp från enskilda Kravet på rättsligt skydd i artikel 8 gäller oavsett om det integri- tetsbegränsande övergreppet utförs av staten eller en enskild per- son. En illustration till det sistnämnda utgör den ovannämnda domen i mot , där avsaknad av skydd mot närgångna fotografer ansågs utgöra ett brott mot artikel 8. Det är inte alltid tillräckligt att staterna vidtar lagstiftningsåtgärder för att skydda rättigheterna. I målet mot Förenade (dom ) ansåg att det ålåg staten att vidta även andra rimliga åtgärder för att avvärja hot och få trakasserier mot enskilda att upphöra. I flera mål, bl.a. Z m.fl. mot Förenade (dom ) har ansett att artikel 3 och 8 kränkts när myndigheter underlåtit att ingripa och vidta effektiva åtgärder för att förhindra övergrepp och vanvård av barn. 3.3.1.3Krav på preventiva åtgärder Det rättsskydd som staterna upprätthåller kan vara av preventiv eller reparativ art. Det har ibland gjorts gällande att det räcker att enskilda kan föra exempelvis en skadeståndstalan mot staten eller mot någon annan enskild, sedan dennes rättigheter kränkts. måste emellertid tolkas så att om en artikel SOU 2008:3 Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh innebär en positiv förpliktelse för staten att tillhandahålla ett skydd även gentemot andra enskilda, så räcker det inte att det är möjligt att föra en skadeståndstalan sedan rättigheten har kränkts. I målet Scordino mot (dom ) har domstolen också poängterat angelägenheten av förebyggande åtgärder som kan för- hindra uppkomsten av kränkningar och inte bara kompensera kränkningar i efterhand. 3.3.2Kravet på gottgörelse vid konventionskränkningar Enligt artikel 41 skall vid konventions- kränkningar se till att skadan gottgörs: Om domstolen finner att en kränkning av konventionen eller proto- kollen till denna har skett och om den berörda höga fördragsslutande partens nationella rätt endast till en del medger att gottgörelse lämnas, skall domstolen, om så anses nödvändigt, tillerkänna den förfördelade parten skälig gottgörelse. Gottgörelse består vanligen i ekonomiskt eller ideellt (non- pecuniary) skadestånd. Även andra former av gottgörelse har emellertid förekommit och i en del fall har domstolen ansett att redan konstaterandet av att en kränkning har ägt rum utgör en skälig gottgörelse. I målet Papamichalopoulus mot (dom ) fann att det faktum att staten betalade det utdömda skadeståndet inte kunde anses vara skälig gottgörelse. Staten måste dessutom upphöra med konven- tionsbrottet och så långt som möjligt återställa situationen för den drabbade till det läge som gällde innan konventionsbrottet ägde rum. I målet Broniowski mot (dom ) beordrade svarandestaten att lagstifta för att uppnå ett antal mål uppräknade i domstolens dom, i målet Assanidzé mot (dom ) beordrades att en person som ansågs var fängslad utan laglig grund skulle friges och i målet Sejdovic mot (dom ) beordrades resning eller en ny rättegång. Den s.k. subsidaritetsprincipen kan inte utläsas direkt av någon bestämmelse i konventionen. Av artikel 41 kan dock motsatsvis dras slutsatsen att överträdelser av konventionens rättigheter i första hand skall rättas till på nationell nivå, något som också Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh kommer till uttryck i artikel 13 som anger att den vars rättighet har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Principen tydliggörs ytterligare i artikel 35.1 som föreskriver att mål får anhängiggöras hos först när alla nationella rättsmedel har uttömts. Att det i första hand ankommer på staterna att hantera och reparera brott mot konventionen i det inhemska systemet framhöll i det ovannämnda fallet Klass mot . Varken konventionen eller praxis ger dock klart uttryck för hur detta skall ske, annat än att staterna måste afford appropriate redress. Viss vägledning om på vilket sätt konventionskränkningar skall hanteras för att uppfylla konven- tionens krav, kan emellertid sökas i den s.k. offerdoktrinen. När en stat har företagit en åtgärd till klagandens förmån, förlorar klagan- den sin talerätt (offerstatus) om anser att sta- ten internt i tillräcklig mån har gottgjort den påstådda kränk- ningen. praxis i detta hänseende uttrycker vad konventionsrätten förväntar sig av de inhemska systemen. Dessa krav sammanfaller också med vad som anses följa av kraven på ett effektivt rättsmedel i artikel 13. 3.3.3Effektivt rättsmedel enligt artikel 13 kräver således att konventionsstaterna till- handahåller rättsmedel som innebär att enskilda kan få rimliga påståenden om kränkningar av konventionens materiella rättigheter prövade. Principen kommer till klart uttryck i artikel 13: Var och en, vars i konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts, skall ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndig- het och detta även om kränkningen förövats av någon under utövning av offentlig myndighet. Enligt avgöranden i bl.a. Klass mot (se ovan avsnitt 3.2.5.1) och Silver m.fl. mot Förenade (dom ) innebär detta att den som på rimliga grunder påstår sig ha blivit utsatt för ett konventionsbrott skall ha möjlighet att dels få sitt påstående prövat, dels erhålla rättelse eller gottgörelse för konstaterade kränkningar. SOU 2008:3 Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh Artikel 13 innebär inte att de inhemska myndigheterna måste kunna direkt pröva om konventionens bestämmelser har överträtts, vilket i så fall skulle innebära att konventionen måste göras omedel- bart tillämplig i medlemsstaterna. Några sådana krav har emellertid inte uppställt. I stället anses det stå konventions- staterna fritt att välja metod för att ge effekt åt konventionens bestämmelser (s. 431). 3.3.3.1Innebörden av kravet på rätt till prövning Av artikel 13 framgår inte hur rättsmedlet skall vara utformat, annat än att det skall vara effektivt, dvs. att det skall medge en tillfredsställande prövning av klagomålet. har emellertid i ett stort antal avgöranden gjort uttalanden om vilka krav som skall vara uppfyllda för att ett rättsmedel skall kunna betraktas som effektivt i konventionens mening. Kraven kan sammanfattas enligt följande. Rättsmedlet skall vara tillgängligt och vara praktiskt möjligt för berörd person att använda samt erbjuda reella möjligheter till prövning av den aktuella frågan. Rättsmedlet skall vara ägnat att leda till rättelse och ge rimliga utsikter till framgång (vilket givetvis inte innebär att det måste leda till framgång för klaganden). Det prövande organets befogenheter och de garantier som gäller vid förfarandet inför det prövande organet skall vara tillräckliga. Något krav att prövningen måste ske av en domstol uppställs emellertid inte, utan även administrativa rättsmedel kan vara tillräckliga för att uppfylla konventionskraven. Prövningen skall leda till beslut i rimlig tid, och framför allt skall beslut fattas medan det alltjämt kan få en praktisk effekt. Domen eller beslutet måste kunna verkställas. Det är inte nödvändigt att ett enda rättsmedel ensamt uppfyller kraven på ett effektivt rättsmedel. Det kan räcka att flera olika rättsmedel, som en nationell lagstiftning tillhandahåller, tillsam- mans uppfyller kraven. Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh 3.3.3.2Innebörden av krav på rättelse eller gottgörelse Kravet på effektivt rättsmedel i artikel 13 innebär självfallet också att rättsmedlet skall kunna leda till rättelse eller annan gottgörelse när en kränkning av rättigheterna har konstaterats, men artikeln anger inte vad gottgörelsen skall bestå i. avgö- rande i bl.a. mot (dom ) tyder emellertid på att artikeln inte kräver något särskilt förhållningssätt från statens sida, men däremot ett resultat. Det bör därför finnas en betydande tolkningsmarginal för konventionsstaterna att välja hur de uppfyller de krav som ställts i artikeln. har inte låst sig vid att en viss form av gottgörelse är nödvändig eller tillräcklig. Det väsentliga har man ansett vara att gottgörelsen är skälig. Tolkningen av detta begrepp har varit föremål för en livlig debatt där den fråga som framför allt har diskuterats har varit om det måste finnas en rätt till skadestånd vid kränkningar. Det torde stå klart att skadestånd i många fall är den enda tänkbara gottgörelsen för kränkningar av konventionen. I vissa mål har slagit fast att möjligheten till skadestånd skall finnas med som en del i ett gottgörelsepaket för att kompen- sera för brott mot inhemskt konstaterade kränkningar av konven- tionen. Sådana uttryckliga uttalanden har gjorts i fallet Z m.fl. mot Förenade (dom ) där Europa- domstolen uttalade att en skadeståndstalan i princip alltid skall vara möjlig såvitt gäller kränkningar av artikel 2 och 3. Målet gällde främst en kränkning av artikel 3 då en kommun genom försum- melse underlåtit att omhänderta tre barn vars föräldrar hade van- vårdat och misshandlat dem . I målet T.P. mot (dom ) var det frågan om ett felak- tigt beslut om omhändertagande av barn. konstaterade att det felaktiga beslutet var ett brott mot artikel 8 (rätten till familjeliv) och att avsaknaden av möjligheten till skadestånd i anledning av det felaktiga beslutet var ett brott mot artikel 13. Domstolen uttalade att skadestånd skall utgå när det på nationell nivå uppdagas ett eller flera brott mot konventionen. Detta uttalande väcker frågan huruvida kravet på skadestånd sträcker sig längre än till att omfatta bara de specifika kränkningar som var aktuella i målet. En annan fråga som diskuteras är om praxis kan tolkas så att samma form av gottgörelse som domstolen utdömer i ett fall enligt bestämmelsen om gottgörelse i artikel 41, SOU 2008:3 Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh också skall vara tillgängligt i konventionsstaten för att kraven på ett effektivt rättsmedel skall anses uppfyllt. Att åtminstone i vissa fall anser att en intern skadeståndssanktion skall finnas i situationer där regelmässigt utdömer skadestånd, framgår av bl.a. fallet Wolfmeyer mot (dom ). Fallet rörde en man som i första instans dömdes för frivilligt homosexuellt umgänge med ynglingar i åldern . Han frikändes efter att den österrikiska författnings- domstolen förklarat brottsstadgandet författningsstridigt och erhöll ersättning för del av kostnaderna för sitt försvar. Europa- domstolen ansåg dock att varken frikännandet eller ersättningen för försvararen utgjorde ett erkännande av kränkningen och att inget av detta kunde anses utgöra skälig gottgörelse i enlighet med praxis, eftersom själv har utdömt ideellt skadestånd med betydande belopp i jämförbara fall. Det kan konstateras att i många fall har uttalat att preventiva åtgärder är att föredra framför ren gottgörelse. Särskilt tydligt har detta ställningstagande kommit till uttryck när det gällt rätten till rättegång i skälig tid enligt artikel 6.1. I målet Scordino mot (dom ) konsta- terade domstolen att om ett nationellt rättssystem inte kan garan- tera denna rättighet, är ett rättsmedel som syftar till att påskynda handläggningen den mest effektiva lösningen. Fördelen med ett sådant rättsmedel är enligt domstolen att det kan förhindra upp- komsten av kränkningar och inte bara kompensera kränkningar i efterhand. 3.4Europakonventionen i det svenska rättssystemet När ratificerade gjordes inga särskilda överväganden i fråga om konventionens status i (prop. Svenska domstolar ställdes därefter ofta inför frågan vilken betydelse skulle tillmätas i rätts- tillämpningen. Den princip som utvecklades var att konventionen visserligen inte var direkt tillämplig i svensk rätt men att tolk- ningen av svenska bestämmelser skulle ske fördragskonformt, dvs. i en konventionsvänlig anda. Efter förslag från Fri- och rättighets- kommittén i betänkandet Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40) inkorporerades i den svenska rätts- ordningen genom en särskild lag. I samband med inkorporeringen Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh uttalade regeringen att det generellt sett inte finns några motsätt- ningar mellan svensk rätt och konventionen samt att det i första hand är lagstiftaren som löpande skall se till att den svenska rätten stämmer överens med konventionens bestämmelser (prop. 1993/94:117 s. 36). Konventionen inkorporerades på vanlig lagnivå och är därmed direkt tillämpbar för de rättsvårdande myndigheterna. Detta inne- bär att eventuella konflikter mellan konventionsbestämmelserna och annan lagstiftning i princip skall hanteras med tillämpning av samma principer som vid andra lagkonflikter. Europakonven- tionens ställning har emellertid stärkts genom grundlagstillägget i 2 kap. 23 § RF som innebär att lag inte får stiftas i strid med konventionen. Stadgandet är visserligen riktat till lagstiftaren men kan också utgöra en grund för domstolar och myndigheter att tillämpa regeln om lagprövning i 11 kap. 14 § RF (a. prop. s. 36). En regel som står i strid med kan med stöd av denna bestämmelse åsidosättas av domstolar och myndigheter. Om den regel som står i strid med finns i lag eller förordning får ett sådant åsidosättande dock endast ske om regeln tillkommit i uppenbar strid med konventionen (och därmed i uppenbar strid även med grundlagsbestämmelsen i 2 kap. 23 § RF). Det har diskuterats vilken betydelse detta s.k. uppenbarhetsrekvisit har i praktiken. Vad som kan konstateras är emellertid att det från överrättspraxis inte finns något känt fall där en föreskrift befunnits stå i uppenbar strid med . En närmare redo- görelse för bakgrunden till 2 kap 23 § RF finns i avsnitt 4.1.4. När motstridigheten inte är av den uppenbara karaktär som förutsätts i lagprövningsregeln måste konflikten lösas genom lag- tolkning eller med hjälp av rättstillämpningsmetoder (a. prop. s. 37). Domstolar och myndigheter förväntas således i första hand tillämpa principen om fördragskonform tillämpning och överväga om den svenska lagregeln tolkningsvis kan ges ett innehåll som svarar mot konventionens krav. Om något tolkningsutrymme inte ges föreligger en verklig lagkonflikt, och rättstillämparen får i valet mellan de båda bestämmelserna utgå från de vedertagna principerna lex posterior och lex specialis. I sitt remissyttrande inför inkorpore- ringen av konventionen hade Högsta domstolens ledamöter uttalat att en konvention om mänskliga rättigheter, även om den i den inhemska laghierarkin inte har högre rang än vanlig lag, ändå bör på grund av sin speciella karaktär ges en särskild vikt i fall av konflikt med inhemska lagbestämmelser. SOU 2008:3 Skyddet för den personliga integriteten enligt och EU:s rättigh mycket diskussion i det fortsatta behandlingen av inkorporerings- ärendet (se a. prop. s. 37 och bet. 1993/94:KU24 s. 18). De förhoppningar som uttrycktes vid inkorporeringen av om att risken för konflikter mellan konven- tionen och svensk rätt i övrigt var liten, har inte helt infriats. I flera rättsfall har sådana motsättningar kommit . De svenska domstolarna har dock visat sig obenägna att tillämpa svensk lag på ett sätt som inte står i överensstämmelse med . Särskilt de högsta domstolarna har i stället tillmätt konventionen särskild betydelse vid rättstillämpningen, på liknande sätt som redan före inkorporeringen hade givit uttryck för. Rättsfallen har i en del fall gällt situationer där tillämpningen av svensk rätt befarats komma i konflikt med , såsom i det s.k. Pastor (NJA 2005 s. 805) där hade att ta ställning till om nedsättande omdömen om homosexuella i en predikan kunde föranleda ansvar för brottet hets mot folkgrupp. fann att en fällande dom sannolikt skulle strida mot bestämmelser om skydd för religionsfrihet (artikel 9) och för yttrandefrihet (arti- kel 10) och meddelade därför en frikännande dom. I andra fall har det handlat om situationer där det kunnat ifrågasättas om svensk rätt tillhandahåller ett effektivt rättsmedel när någon gör rimliga påståenden om att hans eller hennes rättigheter enligt konventionen har kränkts. Det s.k. Lassagårds- målet (RÅ 1997 ref 65) rörde frågan om rätt till domstolsprövning avseende civila rättigheter enligt artikel 6.1 i konventionen. Målet gällde ett beslut om arealersättningar enligt EU-regler som enligt en svensk föreskrift inte kunde överklagas. Regeringsrätten ansåg emellertid att den svenska bestämmelsen måste ge vika för rätten enligt artikel 6.1 i .