sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — När det gäller frågan huru- vida våldet blivit grövre till sin karaktär uttalas följande i promemo- Frågan kan inte ges ett entydigt svar. Av den nämnda jämförelsen mellan åren 1969 och 1982TPF12FPT kan man inte dra några säkra slutsatser om förskjutningar i den riktningen. Det förhållandet att fördelningen efter skadornas svårhetsgrad varit i stort sett densamma för båda åren torde närmast tyda på att våldsbrottsligheten visserligen har ökat totalt sett, men att den inte har blivit grövre till sin karaktär. I diskussionen om möjliga förklaringar till en ökad våldsbrotts- lighet har stor vikt lagts vid förändringar i alkoholkonsumtionen. Den svenska forskning som finns pekar på att de som är inblandade i ett våldsbrott ofta är alkoholpåverkade. Något enkelt samband mellan alkoholkonsumtion och våld finns dock inte. Vid en mycket liten del av alla tillfällen då människor är berusade utövas våld. senare del och har alkoholkonsumtionen minskat, medan våldsbrottsligheten har fortsatt att öka. En ytterligare faktor som framhålls är nöjeslivets utveckling. En stor del av våldsbrotten sker nämligen i samband med nöjesaktiviteter. En undersökning visar att den andel av den svenska befolkningen som har uppgett att de deltar aktivt i nöjeslivet har stigit från år . I promemorian konstateras att praxis utvecklat sig så att det kommit att ställas högre krav för att ett misshandelsbrott skulle bedömas som grovt än vad som var avsett vid tillkomst. Det ansågs finnas anledning att ifrågasätta om praxis överensstämde med det allmänna rättsmedvetandet. Som sådana typer av misshandel som framstod som särskilt allvarliga, men som i regel inte rubri- cerades som grova, om inte gärningen varit livsfarlig eller mycket allvarliga skador uppstått, nämndes följande. -när flera tillsammans misshandlar en annan person -att sparka på den som redan ligger, dvs. att fortsätta misshandeln trots att offret saknar förmåga att värja sig -våldshandlingar mot någon som är fysiskt väsentligt svagare, som ett litet barn eller en äldre person 11TP PT A.a. s. 33 f. 12TP PT Avser en jämförelse mellan offrens skador vid polisanmälda våldsbrott i och 1982, vår anm. -kvinnomisshandel, särskilt om den upprepas eller pågår I promemorian anförs att det kan antas att dessa handlingar, liksom sådana misshandelsbrott som innefattat en särskilt allvarlig kränk- ning av offrets integritet, i allmänhetens ögon framstår som grova brott även om gärningen inte har varit livsfarlig eller lett till mycket allvarliga skador. Med hänsyn till den minskade toleransen mot våld och de ökade strävandena att motverka våld ansågs starka skäl tala för att lagstiftningen skulle anpassas efter allmänhetens synsätt. I promemorian föreslogs därför att 3 kap. 6 § BrB skulle ändras, genom att begreppet synnerlig hänsynslöshet ersattes med särskild hän- synslöshet. Till skillnad från vad som anfördes departe- mentspromemoria lämnades däremot inte något förslag om att mini- mistraffet för grov misshandel skulle sänkas. Förslagen i departementspromemorian ledde till lagstiftning som trädde i kraft den 1 februari 1988.TPF13FPT I den proposition som föregick lagändringen anförs bl.a. att bytet av ordet synnerligen till sär- skild skulle uppfattas som en allmän anvisning till domstolarna att tillämpa ett något mindre restriktivt synsätt när det gäller att kvali- ficera ett misshandelsbrott som grovt, särskilt såvitt avser hänsynen till sådana faktorer som att misshandeln varit oprovocerad och långvarig, påtagligt integritetskränkande eller riktat sig mot skydds- lösa personer. I det senare hänseendet skulle enligt departements- chefen hänsyn tas till såväl offrets allmänna möjlighet att försvara sig som till om misshandeln utförts av flera gärningsmän.TPF14FPT tillsattes en kommission med uppdrag att mot- verka våldet och förbättra stödet till brottsoffren. Uppdraget om- fattade bl.a. att öka skyddet för grupper som löper särskild risk för att utsättas för våld, att främja åtgärder som är ägnade att motverka våldet, särskilt på gator och torg, samt att förbättra möjligheterna att ingripa mot våldsverkare. lämnade kommissionen, som tog sig namnet , sitt huvudbetänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92). I betänkandet konstateras att antalet anmälda vålds- 13TP PT Prop. 1987/88:14, SFS 1988:2. 14TP PT Prop. 1987/88:14 s. 6. brott hade ökat kraftigt , som det dödliga våldet i vart fall legat i stort sett vid ca 130 anmälda fall och den andel som i SCB:s offerundersökningar anfört att de utsatts för våld eller hot legat påtagligt mellan av befolk- ningen. Enligt kommissionens bedömning fanns det mycket som talade för att toleransen för våld minskat . En förklaring till ökningen av antalet anmälda våldsbrott kunde därför vara en ökad anmälningsbenägenhet hos dem som utsatts för våld. Kommissionen angav följande utgångspunkter för vad man kallade för kampen mot våldet. -För de flesta våldsverkare ingår våldet i en bredare problembild. I den mån någon begår upprepade våldsbrott är det fråga om en socialt utslagen person. Det finns ett klart samband mellan våld och tillhörighet till en missbrukargrupp, där våldet ofta ingår som en del av en kriminell och missbrukande livsstil. -Kampen mot våldet måste börja i barns mycket tidiga miljöer. Det är i första hand föräldrarna som kan ge sina barn en mental beredskap mot användande av våld. -En ökad jämställdhet mellan könen är en viktig utgångspunkt i kampen mot våldet mot kvinnor. -De insatser mot våld som görs måste ha en bred folklig förank- ring. Kriminalpolitiken och myndigheternas insatser får inte fjärma sig från det allmänna rättsmedvetandet och allmänt vedertagna moralregler. uppfattning var att förebyggande åtgärder är det effektivaste sättet att motverka kriminalitet. Såvitt avser straffen för våldsbrott uttalas följande i betänkandet.TPF15FPT De personer som begått våldsbrott utgör inte någon enhetlig skara. Det går emellertid att urskilja några grupper med personer som har vissa drag gemensamt. Det finns således en grupp av personer som har gjort sig skyldiga till både grova och många våldsbrott och som efter frigivningen återfaller i mycket grova våldsbrott. För denna grupp återstår enligt vår mening endast att genom tvångsåtgärder för- hindra våldsverkaren från att begå nya brott. Långvariga frihetsberöv- anden är redan nu den metod som tillämpas för att avhålla denna grupp från att begå ytterligare våldsbrott. Andra metoder har inte visat sig ge något påtagligt resultat. 15TP PT SOU 1990:92 s. 95 f. Även för en annan grupp skulle långvariga frihetsberövanden för- modligen vara effektiv. Det gäller den grupp av mer eller mindre socialt utslagna vanekriminella, som står för en stor del av tillgreppsbrotts- ligheten och inte ringa andel av den synliga våldsbrottsligheten. Den brottsminskande effekten kan i sådana fall antas bli ganska stor om fängelsevistelserna blir relativt långa. Långa frihetsstraff har emellertid låg status bland många brottsteo- retiker. Argumentet för det långvariga frihetsberövandet – den förvän- tade framtida brottsligheten – innebär nämligen att man straffar lag- brytare för handlingar som de inte begått. Vidare anses det svårt att säkert förutsäga individuella återfall. Många som man tror skall åter- falla i brott klarar sig bra och motsatt återfaller många lagbrytare som man trott skulle avhålla sig från fortsatt brottslighet. Ett prognostiskt tänkande är acceptabelt när det gäller allvarliga brott, t.ex. brott mot andra människors liv. Om bedömningarna om framtiden relateras till händelser i det förflutna som återfallsfrekvensen och speciella drag vid brottens utförande, t.ex. vissa psykopatiska drag, kan vid återfall långvariga frihetsberövanden accepteras. Undersök- ningar visar att av dem som dömts till fängelse fler än fyra gånger åter- faller . Enligt våldkommissionens mening är det rimligt att risken för en felbedömning av återfallsrisken får bäras inte bara av potentiella offer utan även av våldsbrottslingen. Den stora mängden av vanliga människor skall inte behöva avstå från trygghet och livskvalitet av hänsyn till en våldsverkare. Vi tror inte att längre fängelsestraff kan påverka vålds- brottsligheten i stort och vi förordar inte heller att fängelsetiderna gene- rellt förlängs. Vid återfallsbrottslighet bör emellertid längre strafftider övervägas. Skyddsaspekterna får inte negligeras när det är fråga om upp- repad våldsbrottslighet. Utöver denna strängare syn på återfall i brott förordade kommis- sionen, också främst av brottspreventiva skäl, att våldsbrott med ett straffvärde understigande fängelse i större utsträckning skulle leda till att fängelse valdes som påföljd med hänsyn till brottslighetens art. Kommissionens förslag ledde inte till lagstiftning. tillsattes en kommitté med uppdrag att göra en översyn av vissa frågor rörande påföljdssystemet. Kommittén tog sig namnet . hade i uppdrag att göra en övergripande översyn av påföljdssystem. Uppdraget innehöll tre huvuddelar: påföljdssystemets uppbyggnad, den villkorliga frigiv- ningen och alternativen till fängelse. Härutöver fick kommittén genom tilläggsdirektiv anvisningar att följa den försöks- verksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll som påbörjades . lämnade betänkandet Ett refor- merat straffsystem (SOU 1995:91). I betänkandet föreslås att sam- hällstjänst och elektronisk övervakning, som då endast förekom som försöksverksamhet, införs som självständiga straff och att också kontraktsvård utformas som ett självständigt straff. Kommittén övervägde även att införa någon form av villkorligt fängelse, men kom till slutsatsen att straffsystemet inte bör innefatta en sådan påföljd. Enligt kommitténs förslag skulle straffsystemet innefatta de självständiga straffen böter, prövotidsstraff (motsvarande vill- korlig dom), övervakningsstraff (motsvarande skyddstillsyn), sam- hällstjänst, fängelse genom elektronisk övervakning och fängelse i anstalt. De olika straffen skulle rangordnas i stränghetshänseende efter den grad av ingripande som de innebär. Därutöver skulle kon- traktsvård kunna dömas ut som ett alternativ till samhällstjänst eller någon av de båda formerna av fängelse. övervägde också frågan om hur återfall i brott ska beaktas vid påföljdsbestämningen. I betänkandet konsta- teras inledningsvis att gärningsmannen vid ett återfall inte har till- fogat det särskilda skyddsobjekt som straffbestämmelsen avser att skydda större skada och att gärningens straffvärde inte heller av någon annan anledning är högre vid återfall. Enligt kommitténs uppfattning torde kravet på att det ska finnas möjlighet till straff- skärpning vid återfall i stället bero på att brottslingen har visat en attityd till straffsystemet som riskerar att underminera detta. Det tilläggsstraff som återfallet anses förtjäna kan därför ses som en reaktion på denna attityd mot systemet. I betänkandet anför kommittén att kriminologisk forskning visat att fängelse- straff generellt sett inte har några positiva brottsavhållande effekter för den som får utstå straffet, att det finns anledning att utgå från att ett längre fängelsestraff har större negativa effekter än ett kort samt att det också är i hög grad tveksamt om straffsystemet allmänt sett blir mer effektivt genom en återfallsskärpning av fängelsestraff. Mot bakgrund härav drar kommittén slutsatsen att det egentligen inte finns något annat skäl för att skärpa fängelsestraff på grund av återfall än att detta uppfattas i någon sorts allmän mening som rätt- vist och som en faktor som har betydelse för tilltron till systemet.TPF16FPT Härefter anförs bl.a. följande.TPF17FPT Vad återfallsregleringen egentligen rör sig om är inte primärt att hårdare bestraffa den som tidigare dömts för brott utan i stället att visa gene- rositet mot den som första gången blir föremål för lagföring. Den som första gången begår ett brott kan man alltså i rätt stor utsträckning visa överseende med genom att exempelvis låta straffet, om brottet inte är alltför allvarligt, stanna vid en varning, dvs. Om den som på detta sätt fått en varning för allvarligare ingrip- anden vid återfall, trots denna på nytt begår brott, finns det mindre anledning att visa honom generositet. Även nu bör man emellertid kunna undvika att döma till fängelse. Men för att på ett tidigare sätt visa att samhället menar allvar med lagens straffhot bör ingripandet vara mer kännbart. Det straff som då bör tillgripas är över- vakningsstraff, som ju innebär en form av kontroll i frihet för den dömde. Ett sådant straff kan också på ett generellt plan bedömas vara ändamålsenligt för den som på nytt efter ett prövotidsstraff begått brott, genom att det syftar till att i möjligaste mån minska risken för fortsatt brottslighet från hans sida. Vid ytterligare brottslighet minskar alltmer skälen för att inte döma till det fängelsestraff som brottet bör föranleda enligt straffbestämmel- sen. Ännu bör man emellertid kunna undvika detta genom att den tilltalade döms till samhällstjänst. når man emellertid, precis som Fängelsestraffkom- mittén formulerade det, den punkt då samhället för att markera all- varet bakom det straffhot som finns måste döma ut den yttersta reak- tionen för brottet; fängelse i anstalt. Straffet är då primärt utmätt efter brottets straffvärde. Men i och med detta skulle man ha nått slutpunkten för återfallets betydelse. Eftersom det är fråga om att se mildare på dem som inte tidigare är så belastade, finns i denna förklaringsmodell knappast utrymme för att härefter skärpa fängelsestraffet vid fortsatta återfall. Den som friges från ett fängelsestraff har generellt sett svårare att klara sig i samhället än den som har verkställt ett icke frihetsberövande straff. Det kan därför förefalla orättvist att döma den tidigare fängelse- dömde strängare. Det finns inte heller skäl att tro att en sådan tillämp- ning från allmän synpunkt har positiva effekter. Men även om man sålunda kan anföra flera beaktansvärda skäl mot att fängelsestraffet skärps på grund av återfall, kan vi inte bortse från att det förslag i denna riktning som relativt lagts fram av rönte en i huvudsak negativ remisskritik. Det finns inte anledning att tro att ett nytt sådant förslag nu skulle tas emot på annat sätt. På grund härav och då det från mera allmänna utgångspunkter förefaller rimligt att domstolarna har möjlighet att beträffande den som fortsätter att begå brott fortlöpande skärpa straffet, dvs. 16TP PT SOU 1995:91 s. 181 ff. 17TP PT A.a. s. 183 f. fängelsestraffets längd, bör den nuvarande lagstiftningen behållas. Vi vill emellertid redan här betona att återfallsskärpning av ett fängelse- straff bör tillämpas med stor restriktivitet och vara en åtgärd som till- grips i allra sista hand. Mot denna bakgrund gjorde kommittén bedömningen att regler- ingen i 29 kap. 4 § BrB inte skulle ändras. Kommittén föreslog dock att det skulle införas en presumtion för att villkorligt medgiven fri- het ska förverkas vid ny brottslighet. I detta sammanhang uttalades bl.a. följande.TPF18FPT I sammanhanget bör framhållas att förverkande av villkorlig frihet har flera fördelar i förhållande till den allmänna återfallsskärpningen enligt nuvarande 29 kap. 4 § BrB. Det är redan från början klart både hur mycket den dömde riskerar i återfallsskärpning, om han på nytt begår brott, och skärpningen kan tillämpas. Dessutom är pedagogiken i systemet mycket tydlig. Som vi ser det finns det med hänsyn härtill skäl att i så stor utsträckning som möjligt styra över återfallsskärpningen till förverkandet. Enligt kommitténs förslag skulle rätten vid bedömningen av om förverkande ska underlåtas, eller om endast en del av den villkorligt medgivna friheten ska förverkas, särskilt beakta den tidigare och nya brottslighetens omfattning och typ samt den tid som förflutit mellan brotten. Vidare skulle beaktas om brottsligheten i båda fallen är allvarlig. förslag behandlades i propositionen (1997/98:96) Vissa reformer av påföljdssystemet som ledde till lag- stiftning den 1 januari 1999.TPF19FPT Genom lagändringarna permanentades och utvidgades försöksverksamheterna med samhällstjänst som ett alternativ till fängelsestraff samt intensivövervakning med elektro- nisk kontroll som verkställighetsform för fängelsestraff. Vidare ändrades reglerna för villkorlig frigivning från fängelsestraff bl.a. genom införandet av en sådan presumtion för att villkorligt med- given frihet ska förverkas vid ny brottslighet som föreslog. Kommitténs förslag till genomgripande för- ändring av hela påföljdssystemet genomfördes dock inte. 18TP PT A. a. s. 191. 19TP PT SFS 1998:604. tillsattes en kommission med uppdrag att utifrån ett kvinnoperspektiv göra en översyn av frågor som rör våld mot kvinnor och föreslå åtgärder för att motverka sådant våld. Kom- missionen tog sig namnet . Enligt direktiven skulle kommissionen göra en utvärdering och allmän översyn av olika insatser som rör våld mot kvinnor. Av- sikten var att det utifrån denna översyn skulle kunna presenteras ett mer samlat syn- och förhållningssätt till våldet mot kvinnor samt att förslag till åtgärder för att motverka och undanröja sådant våld skulle kunna läggas fram. Kommissionens uppdrag omfattade social- tjänsten, hälso- och sjukvården och rättsväsendet. Såvitt avser rättsväsendet hade kommissionen bl.a. i uppdrag att utvärdera och göra en allmän översyn av tillämpningen av de brott som rör sexualbrott, kvinnomisshandel och därmed närbesläktade brott som t.ex. olaga hot och ofredande. överlämnade sitt huvud- betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60). Betänkandet innehöll för- slag till vissa förändringar av sexualbrottslagstiftningen, bl.a. såvitt avser rekvisiten för våldtäkt dels mot vuxna, dels mot barn. Vidare föreslogs att lagen med förbud mot omskärelse av kvinnor skulle få en ny rubrik, lag med förbud mot könsstympning av kvinnor, samt att straffskalorna för brott mot denna lag skulle skärpas. Kom- mittén föreslog också vissa ändringar i bestämmelserna om olaga hot och ofredande. I huvudbetänkandet konstaterar kommissionen att våld och andra övergrepp mot kvinnor i nära relationer ofta utgör ett led i en lång rad av samma eller olika slags brott, där kvinnan bryts ner psykiskt och även utsätts för fysiskt våld, samt att det ofta inte är möjligt för kvinnan att beskriva vart och ett av de övergrepp som hon har utsatts för. Mot denna bakgrund föreslog kommissionen att två nya brott skulle föras in i ; kvinnofridsbrott och frids- brott. Förslaget innebar att en man som mot en närstående eller tidigare närstående kvinna använder våld eller hot om våld eller utsätter henne för annan fysisk eller psykisk påverkan, ägnad att varaktigt kränka kvinnans integritet och skada hennes självkänsla, skulle dömas för kvinnofridsbrott till fängelse i lägst ett och högst . Om brottet riktades mot en man, eller om gärningsmannen var en kvinna, skulle brottet rubriceras som fridsbrott, med samma straffskala. De nya bestämmelserna skulle omfatta dels vissa bete- enden som inte är kriminaliserade i sig, men som bidrar till att skapa en situation av psykisk terror, dels en rad olika redan krimi- naliserade handlingar, som misshandel och olaga hot. Som exempel på beteenden som inte är kriminaliserade i sig angav kommissionen diffusa hot av olika slag, påtryckningar och annan negativ psykisk påverkan. Syftet med den föreslagna kriminaliseringen var att brotts- offret inte ska behöva ange varje handling i detalj, utan att det ska vara tillräckligt att konstatera att det har varit fråga om en rad beteenden av olika slag, som är preciserade till sin karaktär och där man vet att handlingarna utförts inom en bestämd period. Delar av förslag ledde till lagstift- ning 1998, då lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor ändrades i enlighet med kommissionens förslag.TPF20FPT Förslagen till ändringar i sexualbrottslagstiftningen genomfördes däremot inte fullt ut, utan regeringen beslutade i stället att tillsätta en särskild sexualbrottsutredning med uppdrag att göra en fullständig översyn av bestämmelserna om sexualbrott (se avsnitt 3.2.7 nedan). I av- vaktan på utredningens arbete utvidgades emellertid våldtäkts- begreppet något. Förslagen till ändringar i bestämmelserna om olaga hot och ofredande genomfördes inte. I den proposition som föregick lagändringar förklarar regeringen att man delar kommissionens uppfattning att det är angeläget att ytterligare markera allvaret i sådan brottslighet som riktar sig mot personer i nära relationer och som präglas av att de sammantaget är avsedda att systematiskt kränka den utsatta per- sonen samt att detta bör åstadkommas genom införandet av ett särskilt fridsbrott. Den konstruktion av brottet som kommissionen valt ansågs dock dels leda till bevissvårigheter, dels innebära en risk för svårigheter att avgöra domens rättskraft. Straffbestämmelsen kom därför i stället att utformas så att den som begått flera gär- ningar som är straffbelagda enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB, där gärning- arna varit ett led i en upprepad kränkning och varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla döms för grov fridskränkning till fängelse och högst . Om gärningarna begåtts av en man mot en kvinna som han är eller varit gift eller sammanboende med ska i stället dömas för grov kvinnofrids- kränkning enligt samma straffskala. Att minimistraffet sattes lägre än vad kommissionen föreslog motiveras i propositionen med att straffstadgandet innefattar gärningar med mycket olika straffvärde, 20TP PT Prop. 1997/98:55, SFS 1998:407. däribland brott som hemfridsbrott och ofredande vilka normalt har ett begränsat straffvärde. Bestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofrids- kränkning ändrades 2000.TPF21FPT Enligt bestämmelsens nuvarande lydelse är det tillräckligt för ansvar att var och en av de gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB som den tilltalade har begått har utgjort led i en upprepad kränkning. Ändringen, som aktualiserades efter ett av- görande i Högsta domstolenTPF22FPT, gjordes för att markera att ansvar för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning inte förut- sätter att gärningsmannen tidigare är lagförd för handlingar som innefattar kränkning av målsäganden. tillsattes en kommitté med uppdrag att göra en översyn av bestämmelserna om sexualbrott. Kommittén tog sig namnet . överlämnade kommittén betänkandet Sexualbrotten – Ett ökat skydd för den sexuella integriteten och angränsande frågor (SOU 2001:14), som innehöll förslag till en ny reglering av sexualbrotten i 6 kap. BrB. Enligt kommitténs bedömning borde regleringen av sexualbrotten fästa mindre avseende vid vilken sexual- handling det varit fråga om och mer ta fasta på den sexuella kränk- ningen och dess art. Förslagen i betänkandet innebar bl.a. en begränsning i kravet på vilket tvång som ska krävas för ansvar för våldtäkt. Enligt förslaget skulle den dömas för våldtäkt som med våld eller hot tvingar annan till en sexuell handling som är allvarligt kränkande med hänsyn till tvångets art eller omständigheterna i övrigt. Till skillnad från vad som gällde enligt dåvarande lagstiftning föreslogs vidare att den skulle dömas för våldtäkt som tilltvingar sig en sexuell handling genom att utnyttja att offret inte har förmåga att värja sig på grund av berusning eller liknande tillstånd eller den hotfulla situation som han eller hon befinner sig i. Sistnämnda situation bedömdes för kommitténs förslag som sexuellt utnyttjande. Kommittén föreslog även vissa förändringar i rekvisiten för grov våldtäkt, bl.a. att det i lagtexten skulle anges att det vid bedöm- ningen av om ett våldtäktsbrott är grovt särskilt bör beaktas huru- 21TP PT Prop. 1998/99:145, SFS 1999:845. 22TP PT Rättsfallet NJA 1999 s. 102. vida brottet har begåtts av flera gärningsmän, dvs. om det varit frågan om en s.k. gruppvåldtäkt. Kommittén bedömde att straffskalorna för våldtäkt och grov våldtäkt skulle kvarstå oförändrade, medan möjligheten att döma för mindre allvarlig våldtäkt (mindre grovt brott) skulle tas bort.