sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Enligt 9 § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning (LKP), ska åtgärder som vidtagits med stöd av 2–4 §§ lagen skyndsamt anmälas till polismyndighet. Denna anmäl- ningsskyldighet till polisen, får anses vara en sådan skyldighet som anges i 14 kap. 1 § sekretesslagen. Inom tillsynsverksamheten före- skrivs uppgiftsskyldighet för bl.a. i 5 kap. 18 § fartygssäkerhetslagen och 7 § förordningen (2004:283) om sjöfarts- skydd (se avsnitt 6.6.1). Andra uppgifter som angår misstanke om brott kan som regel lämnas till polis och åklagare med stöd av 14 kap. 2 § sekretesslagen. Bestämmelsen har tillkommit bl.a. för att det ska vara enklare för myndigheter att anmäla brott och för att underlätta förundersök- ning i brottmål. I paragrafens fjärde stycke finns en generell regel enligt vilken uppgifter om brottsmisstankar under vissa förutsätt- ningar får lämnas. Den första förutsättningen är att det är fråga om en uppgift som angår misstanke om ett begånget brott. Uppgift om förestående brott kan alltså inte lämnas med stöd av denna paragraf och bestämmelsen är inte heller tillämplig i underrättelseverksam- het (SOU 1999:53 s. 122 och 132). Vidare krävs att uppgiften lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet. Slutligen krävs att fängelse är föreskrivet för brottet och att detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. Möjligheten att lämna uppgifter är inte begränsad till misstanke om brott som begåtts inom myndighetens eget ansvarsområde (prop. 1983/84:142 s. 30 f.). Det avgörande är att myndigheten i sin verksamhet har fått vetskap om brottet. Frågan om uppgifter ska lämnas ut eller inte är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet och någon särskild misstankegrad krävs inte. Däremot krävs en bedömning av brottets svårhetsgrad, eftersom sekretessen inte bryts vid bötesbrott. Vidare kan uppgifter lämnas ut med stöd av generalklausulen i 14 kap. 3 § första stycket sekretesslagen. Utöver vad som följer av 14 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen framgår av generalklausulen att sekretess inte hindrar att uppgifter lämnas från en myndighet till en annan, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. I andra stycket har tagits in vissa undantag från generalklausulens tillämp- ningsområde. Från dessa undantag kan bortses i detta sammanhang. Syftet med generalklausulen är att sekretesslagen inte ska hindra myndigheterna från att utväxla uppgifter i situationer där intresset av att uppgifterna lämnas ut bör ha företräde framför intresset av att upp- gifterna inte lämnas ut. En myndighet kan på eget initiativ lämna uppgifter till en annan myndighet med stöd av generalklausulen. I underrättelseverksamheten kan uppgifter, om de omfattas av sekretess, utbytas med stöd av generalklausulen i 14 kap. 3 § sekre- tesslagen. Eftersom det råder viss osäkerhet om hur den bestämmel- sen ska tolkas och vilken räckvidd den har kan, som en konsekvens av detta, myndigheterna begränsa uppgiftslämnandet på ett sätt som riskerar att hämma effektiviteten. Om en myndighet begär att få ut en uppgift kan både bestäm- melserna i 14 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen samt generalklausulen, i kombination med 15 kap. 5 § sekretesslagen, innebära en uppgifts- skyldighet för den myndighet som har uppgiften. Av förarbetena framgår att generalklausulen särskilt ger utrymme för informations- utbyte när det är fråga om myndigheter med samma sakliga behö- righet, men med skilda lokala kompetensområden, eller myndigheter som har närbesläktade funktioner och som båda har rättslig befo- genhet att fordra in de utväxlade uppgifterna (prop. 1979/80:2, del A, s. 326 f.). Även rutinmässigt uppgiftslämnande kan förekomma med stöd av generalklausulen. Lagstiftningen bygger emellertid på att så- dant uppgiftslämnande i princip ska vara författningsreglerat. Det är enligt förarbetena endast i undantagsfall som rutinmässigt uppgifts- lämnande som inte är författningsreglerat kan anses vara tillräckligt motiverat för att generalklausulen ska anses tillämplig (a. prop. s. 327). Om sekretessbelagda uppgifter har överlämnats från en myndighet till en annan med stöd av någon av de ovan nämnda sekretessbrytande bestämmelserna, uppkommer frågan om sekretessen för uppgifterna gäller hos den mottagande myndigheten eller om de blir offentliga där. Vissa sekretessregler har utformats så att sekretess gäller för viss uppgift i viss verksamhet eller ärende av visst slag oavsett hos vilken myndighet uppgiften finns (primär sekretess). Ett exempel på detta är regeln i 5 kap. 1 § sekretesslagen om sekretess till skydd för den brottsbekämpande verksamheten. Den sekretessen fortsätter således att gälla hos den mottagande myndigheten. Det motsatta gäller för sekretessen till skydd för enskild i 9 kap. 17 § sekretesslagen. Om uppgifter överförs till en myndighet som inte omfattas av det pri- mära sekretessområdet följer sekretessen inte med, om inte en kom- pletterande sekretessregel kan åberopas (sekundär sekretess). Sekun- där sekretess gäller framför allt i domstolarna. 6.4Behandling av personuppgifter inom saknade länge lagstiftning som reglerade myndig- hetens möjligheter att i register och databaser registrera person- uppgifter och annan information som behövs för verksamheten. finns emellertid förordningen (2003:188) om behandling av personuppgifter inom . Förordningen gäller, ut- över personuppgiftslagen, för behandling av personuppgifter i de delar av verksamhet som vi utreder. Enligt förordningen får behandla personupp- gifter i sin brottsbekämpande verksamhet, om det är nödvändigt för att förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott som enligt lag eller förordning har att ingripa mot eller för att utreda sådana brott (4 §). Personuppgifter får också behandlas i den kontroll- och tillsynsverksamhet som Kustbevak- ningen enligt lag eller förordning har att genomföra, om det är nöd- vändigt för att inrikta och genomföra verksamheten (5 §). Person- uppgifter får vidare behandlas vid handläggning av ärenden om vattenföroreningsavgift (6 §) och slutligen om det är nödvändigt för att planera, följa upp eller utvärdera nu nämnda verksamheter (7 §). Uppgifterna behandlas i kustbevakningsdata- basen. Uppgifterna i kustbevakningsdatabasen rör i huvudsak personer som är misstänkta för brott. För att inrikta och genomföra kontroll- och tillsynsverksamhet får i kustbevakningsdata- basen också behandla uppgifter om personer som har anknytning till ett transportmedel eller en verksamhet som omfattas av kontrollen eller tillsynen. Vidare får uppgifter om personer som förekommer i ett ärende om vattenföroreningsavgift behandlas där. I förordningen regleras också vilka andra myndigheter som kan få åtkomst till uppgifterna i kustbevakningsdatabasen. Rikspolis- styrelsen, polismyndigheterna, , , och får ha direktåtkomst till kust- bevakningsdatabasen. Uppgifter i databasen får också lämnas ut till dessa myndigheter på medium för automatiserad behandling. emot innehåller förordningen inga regler om vilka uppgifter som får lämnas ut från databasen på annat sätt än genom direktåtkomst eller annat datoriserat förfarande.TPF5FPT Förordningen innehåller inte heller någon sekretessbrytande bestämmelse. Förordningen innehåller en uppräkning av vilka uppgifter om enskilda som får behandlas i kustbevakningsdatabasen, t.ex. identi- tetsuppgifter avseende de registrerade personerna samt omständig- heter och händelser i ett ärende (17 §). Som vi redovisar närmare i avsnitt 13.5 har regleringen av person- uppgiftsbehandlingen setts över och arbete pågår med en ny författ- ning på området. 6.5Kustbevakningens information till andra brottsbekämpande myndigheter En effektiv brottsbekämpning är, som också konstaterats i andra lagstiftningsärenden, beroende av att stora mängder information kan inhämtas och bearbetas på ett bra sätt (se bl.a. SOU 2005:117 s. 18 och 121 ff.). Brottsligheten följer normalt inte myndighets- gränserna. En myndighet som i sin brottsbekämpande verksamhet får kännedom om brott, som ska utredas av en annan myndighet, förutsätts lämna över dessa uppgifter till berörd myndighet. Ett så- dant fortlöpande informationsutbyte sker också i praktiken. Ett annat viktigt inslag i informationsutbytet är att de brotts- bekämpande myndigheterna har tillgång till uppgifter ur register som förs av andra brottsbekämpande myndigheter, eller direktåtkomst till registren. Syftet med detta är att underlätta utredning och lag- föring av brott. Vi återkommer till den frågan i avsnitt 6.7. Utbyte av information kan vidare förkomma inom ramen för den verksamhet som bedrivs gemensamt av myndigheterna inom Maritimt underrättelsecenter, MUC (se avsnitten 5.2.1 och 5.2.3). Det finns också möjlighet att bedriva internationellt informa- tionsutbyte bl.a. inom ramen för gemensamma utredningsgrupper (se närmare om sådana grupper i avsnitt 11.51). När bedriver övervakning till sjöss överlämnar myndigheten tips och underrättelser om brottslig verksamhet till polisväsendet. rapporterar också brott och ord- 5TP PT Se vidare SOU 2005:117 s. 136 ff. ningsstörningar som ligger utanför myndighetens egna befogenheter, t.ex. brott mot utlänningslagen, båtstölder och andra tillgrepps- brott eller konstaterade brister i sjöfartsskyddet. är också s.k. kontaktpunkt enligt viss lagstift- ning och svarar för olika former av informationsutbyte när detta är särskilt reglerat.TPF6FPT Utöver det samarbete som sker i den operativa verksamheten be- drivs också ett kontinuerligt utvecklingsarbete inom ramen för Rådet för rättsväsendets informationsförsörjning (). Rådets syfte är att utveckla och underlätta informationsutbytet främst mellan , , , Kriminal- vårdsstyrelsen, , , , , och Kustbevak- ningen. 6.5.2Anmälningsskyldighet vid vissa typer av ingripanden har vissa författningsreglerade skyldigheter att informera andra myndigheter. Det gäller främst olika typer av ingripanden mot brott där tjänstemannen utövar straffprocessuella befogenheter. Om en kustbevakningstjänsteman tar med en person till förhör, håller förhör eller vidtar andra s.k. primärutredningsåtgärder med stöd av 11 kap. 2 § vattenföroreningslagen, ska detta skyndsamt an- mälas till den som har rätt att leda förundersökningen. Detta gäller också om föremål tas i beslag med stöd av 11 kap. 6 § vattenförore- ningslagen eller om husrannsakan företas med stöd av 11 kap. 7 § vattenföroreningslagen. Om inte är förundersök- ningsledare ska anmälan göras till åklagare. Eftersom beslut om förhör och tvångsmedel ombord på utländska fartyg utanför svenskt inre vatten enligt 11 kap. 9 § vattenförore- ningslagen är förebehållet åklagare och rätten, får en tjänsteman vid besluta om en sådan åtgärd enbart om det är fara 6TP PT Se bl.a. 9 kap. 16 § förordningen (1980:789) om åtgärder mot förorening från fartyg och artikel 9 i rådets rambeslut /66/RIF av om förstärkning av det straff- rättsliga regelverket för bekämpande av föroreningar orsakade av fartyg. Vidare kan Kustbevak- ningen vid enstaka tillfällen få ta emot och besvara förfrågningar om ett fartyg bär svensk flagg samt förmedla kontakter från en stat som framställer en begäran om att få borda ett svenskt fartyg. Detta uppdrag härleds från tilläggsprotokollet mot människosmuggling land-, luft och sjövägen till konvention mot gränsöver- skridande organiserad brottslighet. Se också avsnitt 7.6.4. Har denna rätt utnyttjats ska åtgärden skyndsamt an- mälas till åklagaren. Enligt 9 § LKP ska, som tidigare nämnts, till polisen anmäla om en åtgärd inneburit att en polisiär befogenhet enligt 2–4 §§ samma lag använts (se avsnitt 6.3.4). Enligt förarbetena kan anmälningsskyldigheten fullgöras även av annan än den som svarat för åtgärden (prop. 1981/82:114 s. 28). När anmälan har nått polisen ankommer det på denna att överta ansvaret för den fort- satta handläggningen. I smugglingslagen föreskrivs också en anmälningsskyldighet. Om en tjänsteman vid utnyttjat sin rätt att, innan för- undersökning har hunnit inledas, hålla förhör med någon, ålagt någon att följa med till förhör eller tagit med någon till förhör är tjänstemannen skyldig att anmäla vidtagna åt- gärder till den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet (20 §). Konkreta tull- och smugglingsbrott rapporteras till med stöd av den bestämmelsen. Till en sådan rapport kan fogas vissa förundersökningsdokument och uppgifter om beslag eller andra tvångsmedel. lämnar även information om andra iakttagelser i samband med den genomförda kontrollen som bedöms vara av intresse för . Enligt 11 kap. 7 § tullagen är en kustbevakningstjänsteman, som får kännedom om ett brott enligt en författning som omfattas av ansvarsområde, skyldig att rapportera det till sin förman så snart det kan ske. Tjänstemannen får lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda någon annan påföljd än böter. Med stöd av 47 § fiskelagen är en tjänsteman vid Kustbevak- ningen skyldig att anmäla om fisk, redskap, fiskefartyg eller andra föremål tagits i beslag. En sådan anmälan ska skyndsamt göras till polisen eller till åklagare. Motsvarande anmälningsskyldighet gäller enligt 47 § jaktlagen, om en tjänsteman vid har tagit vilt eller annan egendom i beslag då han på bar gärning ertappat någon som begår jaktbrott. Dessa anmälningsskyldigheter får också anses vara sådan skyldig- het som anges i 14 kap. 1 § sekretesslagen, vilket innebär att upp- gifter kan lämnas utan hinder av sekretess. uppbär med stöd av regeringens årliga regleringsbrev till myndigheten de vattenföroreningsavgifter som be- slutar om (se närmare om vattenföroreningsavgifter i avsnitt 11.3.1). informerar därför om vilka avgifter som har beslutats, om eventuella överklaganden samt om sjörätts- domstolens efterföljande beslut. 6.6Kustbevakningens information till andra tillsynsmyndigheter Ett stort antal myndigheter i arbetar med sjöbaserad infor- mation, dvs. uppgifter som på ett eller annat sätt rör aktiviteter på svenska vatten. De berörda myndigheterna samlar var och en för sig in verksamhetsspecifik information, som sedan kan utbytas med andra myndigheter som behöver ha tillgång till den. Detta innebär att det ständigt pågår ett omfattande informationsflöde mellan svenska myndigheter som arbetar med sjörelaterade frågor. För att underlätta uppdraget att samordna och förmedla sjöinfor- mation utvecklas ett särskilt stödsystem benämnt SJÖBASIS. Sjöinformationen i databasen kommer i första hand att bestå av information om fartyg och fartygsrörelser samt om sjö- och väderförhållanden. Systemet kan presentera informationen både i nutid och i ett historiskt sammanhang och ger såväl en totalbild över sjöläget som selektiv information enligt varje myndighets upp- gifter och behov. Med hjälp av bl.a. det nya IT-baserade stödsystemet ska kunna samordna, bearbeta, lagra och vidare- förmedla den sjörelaterade information som berörda myndigheter lämnar. Genom sambearbetning ska också ny sjöinformation kunna framställas och på ett effektivt sätt förmedlas till de myndigheter som är i behov av sådan. De myndigheter som berörs av informa- tionssystemet är – förutom – polisen, , , , , Statens rädd- ningsverkTPF7FPT, och geologiska undersökningar (SGU). 7TP PT kommer ersättas av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB (se prop. 2007/08:1, utgiftsområde 6, och prop. 2007/08:92). Försvarsmakten ska leverera information till men ska inte ta emot någon information från systemet. Enligt 5 kap. 18 § fartygssäkerhetslagen åläggs bl.a. polismyndig- heter, och att biträda tillsynsmyndig- heten () och att lämna de upplysningar tillsynsmyn- digheten behöver för sin tillsyn enligt lagen eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Vidare ska enligt 7 § förordningen (2004:283) om sjöfartsskydd på begäran lämna de upplysningar till tillsynsmyndigheten som denna behöver för att utöva tillsynen. En motsvarande regel finns i 5 § förordningen (2006:1213) om hamnskydd. Enligt 7 kap. 3 § fartygsregisterförordningen (1975:927) biträder och registermyndigheten (Sjöfarts- verket) med att bl.a. ta emot och till registret vidarebefordra anmäl- ningar, ansökningar och andra handlingar. Dessa ska också enligt 7 kap. 4 § biträda registermyndigheten med viss utredning. I sin egenskap av kontaktpunktTPF8FPT för sjöfarten avseende anmälningar från handels-, fiske- och fritidsfartyg, kan till polisen och överlämna uppgifter om fartygs ankomst till svensk hamn. är dessutom kontaktpunkt för anmälningar inom gränskontrollen och ska ta emot anmälningar när ett fartyg anlöper kaj. Om vid tullkontroll enligt 61 eller 62 § tullför- ordningen har funnit omständigheter som ska registreras och be- arbetas enligt en EG-förordningTPF9FPT om kontroller av kontanta medel, ska myndigheten enligt 70 b § tullförordningen lämna uppgifterna vidare till . Inom området för fiskerikontroll är informationsutbytet livligt. och har, som nämnts i avsnitt 5.2.5, inrättat ett gemensamt , FKC. FKC arbetar bl.a. med att förmedla information om gällande regler till yrkesfisket, andra 8TP PT Se avsnitten 4.3 och 7.6.4. 9TP PT och rådets förordning (EG) nr 1889/2005 av om kontroller av kontanta medel som förs in i eller ut ur gemenskapen. myndigheter och intressenter. FKC fungerar även som en kontakt- punkt både mot näringen, andra myndigheter med uppgifter inom fiskerikontrollen och mot kontrollmyndigheter i andra länder. Vidare är FKC en nationell samverkande resurs med uppgift att följa, granska och kontrollera pågående och förväntade fiskeansträngningar, land- ningar och transporter av fisk. Enheten bearbetar och analyserar uppgifter från fisket samt följer upp och planerar det riskanalyseran- de arbetet. Informationen riktar sig till både yrkesfiskare och myn- digheter. Verksamheten inriktas särskilt på att förbättra informationen till dem som bedriver fiskekontroll och att effektivisera det risk- analysbaserade kontrollarbetet. 6.7Kustbevakningens information från andra myndigheter i den brottsbekämpande verksamheten Möjligheten att få tillgång till olika registeruppgifter är av stor bety- delse främst för den brottsbekämpande verksamheten. Nedan redo- visas i vilken utsträckning har tillgång till andra myndigheters register i denna verksamhet. I lagen (1998:620) och förordningen (1999:1134) om belastnings- register finns särskilda bestämmelser om det nationella belastnings- register som förs av . Registret innehåller infor- mation om personer som har dömts för brott i och om svenskar som har dömts för brott utomlands. Registret förs bl.a. för att ge information om sådana belastnings- uppgifter som behövs i verksamhet hos polis-, skatte- och tullmyn- digheter för att förebygga, upptäcka och utreda brott samt hos för beslut om förundersökning och åtal samt för att utfärda strafföreläggande (2 § lagen). ska på begäran lämna ut uppgifter i belastnings- registret till ett begränsat antal myndigheter, bl.a. polis-, skatte-, tull- eller åklagarmyndighet, som också under vissa förutsättningar får ha direktåtkomst till registret (19 § förordningen). Den särskilda lagstiftningen om belastningsregister anger ut- tömmande vem som får ta del av uppgifter eller utdrag ur registret. omfattas inte av regleringen. Det är därför inte heller möjligt att med stöd av generalklausulen i 14 kap. 3 § sekre- tesslagen lämna ut uppgifter till . Däremot kan en annan brottsbekämpande myndighet lämna ut uppgifter ur belast- ningsregistret till , med stöd av 1 kap. 5 § sekre- tesslagen, om det är nödvändigt för den utlämnande myndighetens verksamhet. Därutöver har rätt att få ut uppgifter med stöd av 10 § p 8 förordningen om belastningsregister, som omfattar myndigheter som har rätt att besluta om frihetsberövande åtgärder enligt bl.a. utlänningslagen. gjorde en framställan om änd- ring i förordningarna om belastningsregister och misstankeregister. Enligt förslaget ska dels kunna få fullständiga uppgifter ur registren i fråga, dels direktåtkomst till dessa (Ju2005/319/PO). I den departementspromemoria som anges i av- snitt 13.5.1 föreslås att lagen om belastningsregister och lagen om misstankeregister ändras så att får rätt att i sin brottsbekämpande verksamhet ta del av uppgifter ur registren.TPF10FPT Med stöd av lagen (1998:621) och förordningen (1999:1135) om misstankeregister för ett sådant register, som bl.a. innehåller uppgifter om personer som är skäligen misstänkta för brott och om de brott som misstanken avser. På begäran av bl.a. polismyndighet, åklagarmyndighet och ska Rikspolis- styrelsen lämna ut uppgifter ur misstankeregistret. Nämnda myndig- heter får också ha direktåtkomst till registret (3 § förordningen). Till skillnad från vad som gäller för belastningsregistret reglerar lagstiftningen om misstankeregister inte uttömmande vilka myndig- heter som kan få del av uppgifter. I lagen finns en bestämmelse som anger att uppgifter får lämnas ut i vissa andra fall i enlighet med vad som framgår av 14 kap. sekretesslagen (5 § lagen om misstanke- register). Andra myndigheter, bl.a. , kan alltså få del av information med stöd av sekretesslagens bestämmelser. Till skillnad från polis-, skatte-, tull- eller åklagarmyndigheterna, som har direkt- 10TP PT Ds 2007:43 s. 371 ff. åtkomst till registret, har endast möjlighet att få ut uppgifter ur misstankeregistret efter en sekretessprövning i det enskilda fallet med stöd av 14 kap. sekretesslagen. Som nämnts har begärt ändringar i förord- ningarna om belastningsregister och misstankeregister, vilken be- gäran har behandlats i en departementspromemoria. I promemorian föreslås att lagen om misstankeregister, i likhet med lagen om be- lastningsregister, ändras så att ges rätt att i sin brottsbekämpande verksamhet få ut uppgifter ur registren.TPF11FPT för, med stöd av förordningen (1997:903) om register över förelägganden av ordningsbot, ett särskilt register för hela landet över alla sådana förelägganden. Registret omfattar även de förelägganden som har beslutats inom och Kustbevak- ningen. och polismyndigheterna får ha direktåt- komst till registret. och får ha direkt- åtkomst till uppgifter i de ärenden i registret som handläggs hos respektive myndighet. för med stöd av lagen (2000:344) om Schengens informationssystem ett register som utgör den svenska nationella enheten av databasen informationssystem. Registret ska fungera som ett hjälpmedel för de andra Schengenstaterna att göra framställningar hos svensk myndighet om bl.a. omhändertagande av personer som är efterlysta i en annan medlemsstat och om dold övervakning eller särskilda kontrollåtgärder. I lagen finns bestäm- melser om vilka uppgifter som får förekomma i registret och om vilka myndigheter som har rätt att få ut uppgifter ur registret. Till dessa hör bl.a. . I samband med gränskontrollverksamhet genomför Kustbevak- ningen sökningar i Schengens informationssystem. får ha direktåtkomst till registret, se 10 § första stycket förordningen (2000:836) om Schengens informationssystem. 11TP PT A.a. s. 371 ff. Vid träff i registret och när det konstaterats att uppgiften avser rätt fysisk person, vidarebefordras informationen till berörd polis- myndighet med hänsyn till aktuell ankomsthamn. Utfallet av efter- följande ombordkontroller redovisas också för polisen. Ombord- kontroller genomförs även utan träff i registret. Om allt är i sin ordning noteras kontrollen endast i informations- och beslutsstödsystem (KIBS). Om någon brist föreligger under- rättas polisen och berörd region inom . En modernisering av informationssystemet är aktuell, eftersom detta anses vara tekniskt föråldrat (se prop. 2006/07:33). Register som förs med stöd av polisdatalagen