sou · GVB396 · 2008-01-01 00:00:00 — Vad gäller pålagans karaktär konstaterade departementschefen endast i en mening – i samband med övervägandena kring vilken myndighet som skulle hantera avgiftssystemet – att den inte har karaktären av skatt (prop. 1989/90:141 s. 23). Beträffande pålagans karaktär anförde Lagrådet: Den i remissen föreslagna pålagan betecknas som avgift och inte som skatt. Av förarbetena till regeringsformen framgår att till kategorin avgift kan hänföras även vissa penningprestationer utan specificerat vederlag, bl.a. sådana som tas ut endast i näringsreglerande syfte och som i sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga enligt särskilda regler (se prop. 1973:90 s. 219). De belopp som betalas in enligt förevarande för- slag skall, frånsett kostnaderna för administrationen, tillgodo- föras kollektivet av betalande. Lagrådet anser att det får godtas att pålagan betecknas som avgift (prop. 1989/90:141). antog regeringens förslag till avgiftsreglering (1989/90:JoU24, rskr. 1989/90:349). Kontrollavgifter för genetiskt modifierade organismer Enligt förslaget till lagen (1994:900) om genetiskt modifierade organismer (prop. 1993/94:198) skulle den kostnadsökning som lagförslaget innebar för det allmänna finansieras med avgifter för Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter SOU 2007:96 myndigheternas kontrollverksamhet, t.ex. för tillsynen av lagens efterlevnad. Regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämde skulle få föreskriva skyldighet för den, som bedrev verk- samhet enligt lagen eller ansökte om tillstånd till eller gjorde en anmälan om sådan verksamhet, att betala avgifter för myndigheters verksamhet enligt lagen (a. prop. s. 47). Lagrådet konstaterade att rättsläget beträffande gränsdrag- ningen mellan skatt och avgift inte är helt entydigt. Beträffande de aktuella avgifterna fann Lagrådet att avgiftskriterierna torde vara uppfyllda i den mån avgiften utgjorde vederlag för en myndighets kostnader i samband med myndighetsutövning som är riktad direkt mot den avgiftsskyldige. Detta gäller t.ex. avgifter som tas ut för kostnader för handläggningen av en ansökan eller anmälan eller för provtagning eller inspektion. Delegationsbestämmelserna gav emellertid också möjlighet att föreskriva en generell avgift för företag som bedriver verksamhet som avses i lagen, dvs. en avgift som utgår även om företaget inte varit föremål för någon direkt åtgärd från myndigheternas sida. Lagrådet ansåg att en sådan avgift fick anses ha karaktären av skatt. Det innebar att delegations- bestämmelsen i den delen stod i strid med RF. Om avsikten var att en sådan avgift skulle tas ut måste alltså avgiften regleras i lagen, i vart fall måste grunderna för avgiftsuttaget anges (a. prop. s. 163). Regeringen anförde att bemyndigandet gav stöd för att reger- ingen bestämde avgifter – utöver för en myndighets verksamhet med anmälan och prövning av ansökningar – även för tillsynsverk- samhet, t.ex. skyldighet att ersätta kostnader för provtagning och undersökning av prov som hade tagits i samband med en tillsyns- myndighets tillträde till lokaler och att sådana avgifter skulle beta- las av den vars verksamhet prövades eller var föremål för tillsyn. Som Lagrådet hade anfört fick däremot avgift inte tas ut generellt för företag som bedrev sådan verksamhet som avsågs i lagen (a. prop. s. 64). antog förslaget (bet. 1993/94:JoU29, rskr. 1993/94:391). I ett förslag till ändring i fiskelagen (1993:787) föreslog regeringen att en allmän fiskevårdsavgift skulle införas (prop. 1994/95:231). Den föreslagna avgiften skulle omfatta allt fiske. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter heten skulle omfatta alla fiskande som var eller äldre. Enligt förslaget bemyndigades regeringen eller den myndighet regeringen bestämde att meddela föreskrifter för den som fiskade inom Sveriges sjöterritorium eller från svenska fartyg utanför sjöterrito- riet att betala en allmän fiskevårdsavgift. Avgiftsmedlen skulle användas som bidrag för bildande och ombildande av fiskevårds- områden, för fiskevård och utsättningar av fisk, för information och tillsyn samt för administrativ hantering av avgiften (prop. 1994/95:231 s. 1 och 11). Regeringen konstaterade att den föreslagna fiskevårdsavgiften, som företedde stora likheter med jaktvårdsavgiften (se 41 § jaktla- gen [1987:259]) hade till syfte att finansiera åtgärder för fiskevår- den. Avgiften skulle betalas av den fiskande som ett bidrag till sta- tens kostnader på området. Avgiftsmedlens användning skulle komma de fiskande till del i form av åtgärder som på olika sätt be- främjar fiskevården och som därmed skapade goda fiskemöjligheter för den enskilde. Intäkterna från avgiften, som borde disponeras av , skulle inte användas för annat än det avsedda ända- målet. Regeringen fann att fiskevårdsavgiften var en avgift i lagtek- nisk mening (a. prop. s. 13 f.). inhämtade Lagrådets yttrande över försla- get. I frågan om gränsdragning mellan skatt och avgift anförde Lagrådet bl.a. följande (, dnr 14). Lagrådet konstaterar att fiskevårdsavgiften inte kan hänföras till en sådan typ av avgift för vilken det lämnas en direkt motprestation till den enskilde avgiftsbetalande. Det står emellertid klart att avgiftsbe- greppet ansetts kunna inbegripa även vissa fall där vederla- get inte är individuellt bestämt utan i stället utgörs av en s.k. kollektiv motprestation. Berörda förarbeten [anm. prop. 1973:90] nämner som ett exempel prisregleringsavgifter inom viss näringsgren. Utvecklingen har sedermera visat på ytterligare avgifter med tvångskaraktär som ansetts falla utanför skatteområdet trots att koppling saknats till ett direkt vederlag för den enskilde betalande. I detta avseende kan hänvisas till vad som anförts i förvaltningsrättslig litteratur (bl.a. i Förvaltningsrättslig 1982 s. 12 f. Vad särskilt angår den i propositionen [anm. prop. 1994/95:231] åbe- ropade jaktvårdsavgiften kan nämnas följande. Bestämmelser om jakt- vårdsavgift fanns lag om rätt till jakt och innefattade ett bemyndigande för Konungen (sedermera regeringen) att meddela närmare föreskrifter om jaktvårdsavgifter. Avgiftsskyldighet före- skrevs ursprungligen enbart vid jakt på annans mark, men avgiftsplik- ten utsträcktes till alla jagande (prop. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter 3 LU 14, rskr. Jaktvårdsavgiften fördes till en särskild fond för jaktvårdsändamål. Vid tillkomsten av jaktlag upptogs i lagen motsvarigheter till äldre bestämmelser, dock utan att frågan om jakt- vårdsavgiftens statsrättsliga karaktär belystes genom uttalanden i för- arbetena (SOU 1983:21, prop. 1986/87:58, JoU 15). Mot bakgrund av den vidgning av avgiftsområdet som sålunda kan an- ses ha skett genom konstitutionell praxis får det enligt Lagrådets bedömning godtas att fiskevårdsavgiften, sådan den beskrivits i propo- sitionen, rättsligt betraktas som en avgift för vilken lagreglering i över- ensstämmelse med RF kan begränsas till ett bemyndigande så som föreslagits. Regeringen återkallade senare propositionen (skr. 1995/96:114). Det kan nämnas att Utredningen om fiskevårdens finansiering därefter på nytt har föreslagit att det införs en statlig fiskevårdsav- gift för fiske i havet, längs kusten och i de fem (SOU 2005:76). Förslaget innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som fiskar att betala avgift (fiskevårdsavgift) med belopp som regeringen bestämmer för att främja fiskevården. De uttagna av- gifterna ska enligt förslaget bilda en fond (fiskevårdsfonden). Förslaget bereds fortfarande inom (dnr Jo2005/2290/JFS). Enligt 27 kap. 1 § första stycket i förslaget till miljöbalk (prop. 1997/98:45) bemyndigades regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde att meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets kostnader för prövning och tillsyn. Bemyndigandet avsåg hela balkens tillämpningsområde. Beträffande gränsdragningen mellan skatt och avgift hänvisade regeringen till förarbetena till RF och lagstiftningsärendena som gällde avgifter till dåvarande bankinspektionen, avgifter enligt lagen om genetiskt modifierade mekanismer och allmän fiskevårdsavgift samt två lagprövningsärenden (NJA 1980 s. 718 och RÅ 1991 ref. 87). Enligt regeringen borde självfallet avgifternas utformning enligt vara sådan att delegeringen till regeringen eller myn- dighet stämde överens med RF. Regeringen konstaterade att rätts- läget var oklart vad gäller gränsdragningen mellan skatter och av- Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter De aktuella avgifterna skulle omfatta myndigheternas kost- nader i samband med prövning och tillsyn och kostnader i anmäl- ningsärenden. Enligt regeringen var det särskilt viktigt att beakta de begränsningar som finns i RF när det gällde bedömningen av vilka kostnader för verksamhet av förebyggande och stödjande karaktär – t.ex. rådgivning, information och liknande verksamhet – som kunde finansieras genom avgifter, dvs. verksamhet som inte kunde hänföras till direkt myndighetsutövning. En viss schablonisering vid utformningen av avgiftsförordningarna var enligt regeringen nödvändig. Förordningarna måste dock utformas så att avgifterna kom att stå i rimlig proportion till de kostnader som den avgifts- betalande åsamkade myndigheten (a. prop. del 2 s. 288). Lagrådet framförde inte några synpunkter på bestämmelsen. beslutade i enlighet med regeringens förslag (bet. 1997/98:JoU20, rskr. 1997/98:278). Vissa avgifter enligt livsmedelslagen och lagen om provtagning på djur 1997/98:48 föreslogs att myndigheternas tillsynsområde enligt livsmedelslagen (1971:511) och lagen (1992:1683) om prov- tagning på djur m.m. skulle vidgas. Enligt förslaget till ändring av livsmedelslagen skulle regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde få föreskriva avgifter för en myndighets eller ett enskilt kontrollorgans verksamhet en- ligt livsmedelslagen eller vissa andra författningar. Lagrådet hänvisade till förarbetena till RF och framhöll att det var tveksamt om en pålaga rättsligt kunde betraktas som en avgift när vederlaget inte var individuellt bestämt utan i stället utgjordes av en s.k. kollektiv motprestation. Lagrådet konstaterade att avsik- ten i förarbetena till RF varit att vissa avgifter av detta slag skulle kunna betraktas som avgifter i statsrättslig bemärkelse, bl.a. avgif- ter som tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sin helhet till- förs näringsgrenen i fråga. Av förarbetena framgår inte i vilka andra fall det kan vara motiverat att frångå huvudprincipen att en avgiftsklassificering förutsätter ett speci- ficerat vederlag. Det är dock enligt Lagrådets mening tydligt att något mer omfattande avsteg från denna princip inte varit avsett bortsett från prisregleringsavgifter o.d. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Delegationsbestämmelsen i förevarande paragraf synes enligt sin lydelse ge möjlighet att föreskriva en generell avgift för livsmedelsföre- tag, dvs. en avgift som utgår även om företaget inte varit föremål för någon direkt åtgärd från myndigheternas sida. En sådan avgift har en- ligt Lagrådets mening karaktären av skatt (jfr RÅ 1991 ref. 87 och Lag- rådets yttrande i prop. 1993/94:198 s. 162 f.). Det anförda innebär att delegationsbestämmelsen i både nuvarande och föreslagen lydelse står i strid med RF. Grunderna för finansieringen av myndigheternas verk- samhet måste enligt Lagrådets uppfattning preciseras (a. prop. s. 43 f.). Regeringen beaktade Lagrådets synpunkter. Den aktuella bestäm- melsen preciserades så att avgifter fick föreskrivas för en myndig- hets och ett enskilt kontrollorgans kostnader för tillsyn enligt livsmedelslagen eller vissa andra författningar. Dessutom gjordes tillägget att sådana avgifter också fick avse en myndighets kostna- der för prövning enligt lagen eller de andra författningarna (a. prop. s. 29 f.). Enligt förslaget till ändring i lagen om provtagning på djur, m.m. skulle regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämde få föreskriva om avgifter för en myndighets verksamhet en- ligt lagen. I den då gällande avgiftsbestämmelsen var de åtgärder som kunde föranleda avgift uppräknade. Lagrådet hänvisade till sina synpunkter på förslaget till ändring i livsmedelslagen och för- ordade att bestämmelsen formulerades så att det framgick att avgift fick tas ut endast för specificerade motprestationer (a. prop. s. 46). Också i denna del beaktade regeringen synpunkter. Till följd av det kompletterades uppräkningen i den gällande lagtexten av de åtgärder för vilka ersättning fick tas ut med de nya åtgärderna (a. prop. s. 42). antog regeringens förslag (bet. 1997/98:JoU21, rskr. 1997/98:179). Tillsynsavgift m.m. enligt lagen om allmän kameraövervakning Enligt förslaget till lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning (prop. 1997/98:64) skulle anmälan eller ansökan om tillstånd till allmän kameraövervakning göras hos länsstyrelse som också skulle utöva tillsyn enligt lagen. Regeringen skulle enligt det till Lagrådet remitterade lagförslaget få föreskriva om avgift för handläggning. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Beträffande kravet på motprestation anförde Lagrådet: För att en avgift ska föreligga i RF:s mening förutsätts sålunda enligt förarbetena normalt att ett specificerat vederlag utgår. Är denna förut- sättning uppfylld torde en penningpålaga ha karaktären av avgift även om denna – som i förevarande fall – är obligatorisk och tas ut i sam- band med myndighetsutövning. Utgör avgiften vederlag för en myn- dighets kostnader i samband med myndighetsutövning som är riktad direkt mot den avgiftsskyldige torde avgiftskriteriet således vara upp- fyllt. Det gäller t.ex. avgifter som tas ut för kostnader för handlägg- ningen av en ansökan eller anmälan eller för provtagning eller inspek- tion. Däremot är det tveksamt i vad mån en pålaga rättsligt kan betraktas som en avgift i fall då vederlaget inte är individuellt bestämt utan i stället utgörs av en s.k. kollektiv motprestation. Som har framgått av de redovisade förarbetsuttalandena har avsikten varit att vissa avgifter av detta slag skall kunna betraktas som avgifter i statsrättslig bemär- kelse, nämligen bl.a. avgifter som tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sin helhet tillförs näringsgrenen i fråga. Av förarbetena framgår inte i vilka andra fall det kan vara motiverat att frångå huvud- principen att en avgiftsklassificering förutsätter ett specificerat veder- lag. Det är dock enligt Lagrådets mening tydligt att något mer omfat- tande avsteg från denna princip inte varit avsett bortsett från pris- regleringsavgifter o.d. Delegationsbestämmelsen i förevarande paragraf torde ge möjlighet att föreskriva en generell avgift för dem som använder övervakningskame- ror, dvs. en avgift som utgår även om användaren inte varit föremål för någon direkt åtgärd från sida. Av den allmänna moti- veringen framgår att meningen är att en generell avgift ska tas ut för att finansiera länsstyrelsernas verksamhet för tillsyn m.m. En sådan avgift har enligt Lagrådets mening karaktären av skatt (jfr RÅ 1991 ref. 87 och Lagrådets yttrande i prop. 1993/94:198 s. 162 f.). Det anförda innebär att delegationsbestämmelsen står i strid med RF. Grunderna för finansieringen av handläggning bör därför regleras i lagen (a. prop. s. 102 f.). Regeringen beaktade Lagrådets synpunkter. Till den aktuella be- stämmelsen gjordes tillägget att sådana föreskrifter endast fick in- nebära rätt att ta ut avgifter för en ansökan, anmälan eller tillsyns- åtgärd. Regeringen förklarade att generella avgifter, dvs. avgifter som utgår även om den avgiftsskyldige inte varit föremål för någon direkt åtgärd från sida, inte fick tas ut (a. prop. s. 68). antog regeringens förslag såvitt gällde avgifts- reglering (bet. 1997/98:JuU14, rskr. 1997/98:170). Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Avgifter för hållbarhetskontroller av motorfordon Enligt förslaget till lagen (2001:1080) om motorfordons avgasre- ning och motorbränslen (prop. 2001/02:31) skulle regeringen få föreskriva att särskilda avgifter skulle tas ut för tillsyn och pröv- ning. Som exempel på tillsynsåtgärder nämndes hållbarhetskon- troller (a. prop. s. 68). Hållbarhetskontrollerna hade dittills finansierats genom att till- verkaren eller generalagenten betalade en kontrollavgift för varje nyproducerad bil. fick meddela närmare före- skrifter om kontrollavgiften. Enligt förslaget skulle samma finansi- eringsmetod tillämpas för s.k. kartläggande undersökningar, dock att avgiften skulle betalas av bilägaren. I lagrådsremissen diskutera- des om denna kontrollavgift var en skatt eller en avgift. Regeringen anförde i lagrådsremissen (, dnr M2001/2547/R) följande: Av lagförarbeten och praxis kan slutsatser dras om gränsdragningen mellan skatter och avgifter. Om en tillsynsavgift eller en kontrollavgift tas ut, måste intäkterna gå till tillsyn eller hållbarhetskontroller. Av- giften måste motsvaras av en motprestation från myndighetens sida för att den skall anses vara en avgift och inte en skatt. Motprestationen kan dock vara kollektiv, dvs. motprestationen behöver inte vara indivi- duellt bestämd. Frågan om motprestation är avgörande för om verk- samheten kan finansieras med avgifter. De kontroller som är tänkta att finansieras av en avgift behöver inte utföras enligt något EG-direktiv. Dock verkar det vara förutsatt i direktiv /69/EG att sådana kon- troller görs, eftersom det föreskrivs att resultat från dessa kan anmälas till vederbörande typgodkännandemyndighet i ett annat land som kan vidta tvingande åtgärder mot tillverkaren. Det är också förutsägbart vad avgiften skall användas till. Om en avgift för tillsyn tas ut för att finansiera hållbarhetskontroller, motsvaras avgiften av en motpresta- tion från undersökande myndighet som genomför kontroller. I prakti- ken är det bilköparna som är med och betalar för detta i form av ett mindre tillägg på bilpriset. Bilägarna drar också fördel av att håll- barhetskontroller genomförs, då detta är ägnat att bidra till en förbätt- rad kvalitet på bilarna. Hållbarhetskontrollerna kommer således bil- köparkollektivet till nytta. Regeringen gör med hänsyn till det anförda den bedömningen att kostnaden bör kunna finansieras genom avgifter. Det bör vara den som ansöker om registrering av bilen som skall be- kosta avgiften, som lämpligen kan administreras i samband med regi- strering av fordonet (s. 68 f.). Lagrådet ansåg att den föreslagna avgiften var en skatt. Lagrådet konstaterade att avgaslagstiftningens syfte var att skydda männi- skors hälsa och miljön. Det var alltså inte bilägarnas intresse av en Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter god kvalitet hos bilarna som stod i fokus utan bilarnas påverkan på hälsan. Enligt Lagrådet motsvarades den föreslagna avgiften därför inte av någon direkt motprestation vare sig till bilägarna eller bil- ägarkollektivet som sådant (a. prop. s. 136). Regeringen förklarade att syftet med att bilägarna skulle betala avgiften framför allt var att underlätta administrationen eftersom avgiften kunde betalas i samband med registrering av fordon. Mot bakgrund av Lagrådets yttrande bedömde regeringen att avgiften skulle behållas som den varit utformad, dvs. den skulle be- talas av tillverkaren (a. prop. s. 69). antog regeringens förslag (bet. 2001/02:MJU6, rskr. 2001/02:82). I förarbetena till lagen (2004:629) om trängselskatt (prop. 2003/04:145) sammanfattades de bedömningar som gjorts i frågan om gränsdragning mellan skatt och avgift i lagstiftningsärendena om genetiskt modifierade mekanismer, livsmedelslagstiftningen och allmän kameraövervakning på följande sätt (a. prop. s. 33 f.): En pålaga kan godtas som avgift i den mån den utgör vederlag för åt- gärder i myndighetsutövning som riktar sig direkt mot den avgifts- skyldige. En pålaga som utkrävs av alla som utför en viss verksamhet, oavsett om och i vilken mån de varit föremål för någon direkt åtgärd från berörd myndighets sida, utgör däremot en skatt. Det kan diskuteras i vilken utsträckning en avgift ska vara enbart kost- nadstäckande för att inte förlora sin karaktär av avgift. Det har påpe- kats att en viss schablonisering ofta är nödvändig. Avgifterna måste dock utformas så att de står i rimlig proportion till de kostnader som uppkommer för det allmänna, den s.k. självkostnadsprincipen (jfr prop. 1997/98:45 s. 288). Vid bedömning av om den aktuella pålagan skulle bedömas som skatt eller avgift anförde regeringen att det gatu- och vägnät som skulle omfattas av pålagan redan hade finansierats med skattemedel. Syftet med pålagan var inte att uppföra och underhålla gator och vägar utan att, av miljöskäl och för att minska trängseln, reglera trafiken med motorfordon. Det gick inte att urskilja något direkt vederlag från det allmännas sida gentemot den som betalade pålagan. De motprestationer som skulle kunna komma i fråga hade redan utförts i och med att de aktuella gatorna hade uppförts och Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter ställts till medborgarnas förfogande. Enligt regeringens mening fanns det inte något utrymme för att bedöma den aktuella pålagan som något annat än en skatt och då som en punktskatt. Det var alltså uteslutet att försöka konstruera något slags bild av konkret och direkt motprestation för pålagan (a. prop. s. 35). Lagrådet konstaterade att, genom att pålagan betraktas som en skatt och beslutas i den för skatter gällande ordningen, de invänd- ningar undveks som skulle ha kunnat aktualiseras, om pålagan hade konstruerats som en kommunalt beslutad avgift (a. prop. s. 160). – som hade inhämtat yttrande från konstitu- tionsutskottet – redovisade inte någon annan bedömning i gräns- dragningsfrågan (bet. 2003/04:SkU35 s. 10 och 12). antog förslaget (rskr. 2003/04:35). Avgifter för annonsering i Post- och Regeringens förslag till lagen (2006:385) om avgift för annonsering i Post- och (PoIT) (prop. 2005/06:96) innebar att en s.k. annonsavgift för kungörelser i PoIT skulle betalas till den som publicerade tidningen. Regeringen skulle bemyndigas att meddela föreskrifter om avgiftens storlek. fanns det inte några bestämmelser om att den som annonserade i PoIT var skyldig att betala avgift. Trots det ansågs det finnas en sådan skyldighet. Avgiften bestämdes av regeringen. har rätt att ge ut PoIT. Enligt ett avtal mellan och får Bolags- verket ge ut PoIT mot en årlig avgift till . En- ligt förslaget skulle såväl avgiften till liksom andra kostnader som hade för utgivningen beaktas vid fastställandet av avgiften. Regeringen bedömde att det inte var fråga om något överuttag om avgiften fastställdes så att den täckte kostnader för rätten att ge ut PoIT och ver- kets övriga kostnader för utgivningen (a. prop. s. 10). Lagrådet konstaterade att avgiften var avsedd att täcka kostna- derna för utgivningen av PoIT och att den i så måtto fick anses hänförlig till avgiftsområdet. En förutsättning var dock enligt Lag- rådet att avgifterna i realiteten inte blev högre än vad som stod i rimlig proportion till de kostnader som uppkom för utgivningen av tidningen; som en sådan kostnad måste även anses den avgift som skulle betalas till för rätten att publicera tid- Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Lagrådet ansåg att då några begränsningar i detta avseende inte angetts i den föreslagna lagtexten, denna borde kompletteras så att i vart fall grunderna för avgiftsuttaget angavs (a. prop. s. 24). Trots Lagrådets påpekande ansåg regeringen det inte nödvändigt att ange grunderna för avgiftsuttaget i lag eftersom det var fråga om avgifter som i konstitutionellt hänseende inte till någon del har karaktären av skatt. Det fanns därför inget hinder mot att riksda- gen till regeringen delegerade befogenheten att fastställa avgifternas storlek.