sou · GWB327 · 2008-04-01 00:00:00 — En bidragande orsak till detta var de begränsade stats- bidragen. Yrkesutbildningen i sin helhet hade cirka 20 000 platser, varav flertalet fanns i verkstadsskolor, lärlingsskolor och handels- skolor. Endast en liten andel av dessa platser fanns inom områden som husligt arbete. Antalet kommunala och enskilda skolor för yrkesutbildning växte från cirka 70 stycken till cirka 200 . Den s.k. RationaliseringsutredningenTPF4FPT som tillsattes kritiserade i sitt betänkande yrkesutbildningen. Organisationen saknade enligt utredningen smidighet och anpassningsförmåga och den tog inte hänsyn till näringslivets behov av arbetskraft. Den hade för liten volym och den fångade inte in den nya tidens krav. som yrkesarbetet specialiserats ställdes nu krav på en inriktning mot bredare yrkesområden och en mer generell kompe- tens. Man förordade en uppdelning mellan skolförlagd förbere- dande yrkesutbildning och arbetsplatsförlagd egentlig yrkesutbild- ning (färdigutbildning). Den förberedande utbildningen skulle ha en allmän teknisk, hantverksmässig eller handelsinriktning. En viktig utredning var VerkstadsskoleutredningenTPF5FPT som till- sattes . De kommunala verkstadsskolorna hade inte till- godosett landsbygdens och de mindre städernas behov av yrkes- utbildning. Det fanns även brister vad gäller lokaler, utrustning och tillsyn. Till detta kom att av eleverna avbröt sina studier . I enlighet med utredningens förslag kompletterades de kommunala skolorna med ett regionalt uppbyggt system av centrala verkstadsskolor. I dessa skolor skulle utbildningen delvis genomföras i välutrustade skolverkstäder genom produktivt arbete. De skulle försörja regionen (landstingsområdet) med yrkesutbildad arbetskraft. I styrelsen för dessa skolor satt representanter för och parterna. En särskild överstyrelse för yrkesutbild- 4TP PT SOU 1939:14. 5TP PT SOU 1938:26. Historik och tidigare utredningar ning med en samordnande, utredande och inspekterande funktion skulle införas. beslutade så om inrättandet av landstings- kommunala centrala verkstadsskolor. En lämplig intagningsålder till dessa skolor ansågs vara 15 till . Omskolning, det vill säga yrkesutbildning av vuxna, skulle däremot förläggas till kommunala eller enskilda skolor. Här upprätthölls en gränslinje mellan ung- domsutbildning och vuxenutbildning. De centrala verkstads- skolorna kom att bilda modell för förnyelse av de kommunala skolornas yrkesutbildning. Ett annat centralt organ som tillkom var Arbetsmark- nadsorganisationernas yrkesutbildningskommitté (AY). Syftet med AY var att den skulle utreda och lämna förslag till arbetsmark- nadens parter om hur lärlingsutbildningen skulle kunna effektivi- seras genom partssamarbete. AY:s ledamöter var representanter för arbetsgivare och fackföreningar. Enligt AY var målet för yrkes- utbildningen att tillgodose näringslivets behov av utbildad arbets- kraft genom lärlingsutbildning. Detta skulle uppnås genom utbild- ning på arbetsplatserna kompletterad med teoretisk undervisning i enskilda eller kommunala skolor. Avtal mellan parterna ansågs vara att föredra framför reglering genom lagstiftning. AY samordnade på den lokala nivån branschspecifika lärlingsnämnder och ute på företagen fanns yrkesombud. AY följde efterfrågan på yrkes- utbildad arbetskraft, främst inom industrin, och föreslog statliga åtgärder för att tillgodose efterfrågan. Man ville skapa en mycket nära relation mellan arbetsliv och skola och förordade därför växelundervisning, en kombination av skolförlagd utbildning och praktiskt yrkesarbete i företag. AY kritiserade verkstadsskolorna för att det inte fanns plats för denna växelundervisning. inrättades Kungliga överstyrelsen för yrkesutbildning (KÖY). Detta innebar att ansvaret för den offentliga yrkes- utbildningen skildes från och överfördes till den nya myndigheten. Syftet var dels att öka och samordna det offent- liga engagemanget i yrkesutbildningen, dels att ge partsorganisa- tionerna en större insyn i myndighetsutövningen inom utbildnings- området. I hade arbetsmarknadens parter en majo- ritet. KÖY skulle tillhandagå med upplysningar och råd, förslag till organisations- och undervisningsplaner m.m.. KÖY samarbe- tade nära med arbetsmarknadens yrkesråd och branschernas yrkes- nämnder. Historik och tidigare utredningar omfattade de kommunala yrkesskolorna och de landstingskommunala verkstadsskolorna cirka 64 000 elever jämnt fördelat på områdena industri, hantverk, handel och husligt arbete. av eleverna fick endast deltidsundervisning. Kapaciteten för heltidsundervisning motsvarande av en årskull. skolkommission lämnade sitt huvudbetänkande år 1948TPF6FPT. Yrkesutbildningen bedömdes till sin omfattning vara otill- räcklig och regionalt ojämnt fördelad. Den missgynnade dessutom kvinnorna och ansågs vara för ensidigt inriktad på industri och hantverk. föreslog en utökning av skolplikten till . Man föreslog vidare att för majoriteten av eleverna skulle detta nionde år utformas som en förberedande yrkesutbildning med yrkespraktik kombinerad med allmänna ämnen. Detta nionde yrkesutbildningsår borde dimensioneras för av års- kullen, dvs. 70 80 000 15-åringar. yrkesutbildningssakkunnigaTPF7FPT slutförde skolkommissio- nens arbete vad gäller yrkesutbildningen och en proposition utarbetadesTPF8FPT. De sakkunniga ansåg att yrkesutbildning förlagd till arbetsplats successivt hade försvårats beroende på en ökad arbets- takt, en komplicerad teknisk utveckling med specialisering, komp- licerad utrustning och dyrbara material samt en därigenom ökad olycksfallsrisk. Utredningen förordade en utökad yrkesutbildning i regi med hjälp av statliga medel. I propositionen föreslogs att initiativet till yrkesutbildningens utbyggnad och utformning fortfarande skulle ligga på de olika skolhuvudmännen. skulle en för- dubbling av heldagsundervisningen ske. En ökning av statsbidrag i sådan omfattning att utbyggnaden kunde genomföras föreslogs. Den skolmässiga yrkesutbildningen skulle i högre grad täcka det behov som lärlingsutbildningen inte kunde täcka. Propositionen antogs och därmed lades grunden för en omfattande expansion av yrkesutbildningen och . Elevantalet ökade , från drygt 20 000 till drygt 60 000 elever. 6TP PT SOU 1948:27. 7TP PT SOU 1954:11. 8TP PT Prop. Historik och tidigare utredningar omorganiserades () och de uppgifter KÖY hade haft överfördes till SÖ. Arbetsmarknadens organisa- tioner var representerade i , liksom i länsskolnämn- dernas. Parterna hade därmed ett inflytande i frågor som rörde bl.a. läroplaner, tim- och kursplaner samt dimensionering. Enligt direktiven 1963 måste yrkesutbildningen nu anpassas till de förändrade förutsätt- ningar som blev följden av grundskolebeslut om en nioårig obligatorisk grundskola samt även anpassas till förändringar i industriella produktionsmetoder. Behovet av yrkesutbildning skulle tillgodoses i samma mån som teoretisk utbildning och den skulle även omfatta vård- och serviceområdet. För att hålla den skol- mässigt bedrivna yrkesutbildningen aktuell krävdes i samverkan med arbetslivet kontinuerligt uppdaterade kursplaner samt resurser för en modern utrustning. Den yrkesteoretiska delen av yrkes- utbildningen betonades, från färdigheter till samarbets-, planerings- och problemlösningsförmåga. Som en svaghet inom svensk yrkesutbildning framhölls bristen på objektiva bedömnings- grunder för utbildningens standard och resultat. Beredningen föreslog att gymnasiet, fackskolanTPF10FPT och yrkes- skolan skulle utgöra en organisatoriskt sammanhållen gymnasie- skola och att yrkesutbildningen framöver skulle dimensioneras för av årskullen, för och gymnasiet för . Resterande av kullen förväntades få arbete direkt efter . Yrkesutbildningen skulle breddas och de allmänbildande ämnena inom yrkesskolan föreslogs få samma omfattning och innehåll som inom . Ett viktigt motiv till förändringarna var att gällde det för yrkesskolan att bli konkurrenskraftig gentemot fackskola och gymnasium. Utifrån en proposition år 1964TPF11FPT beslutades att det fortsatta reformarbetet skulle inriktas på att alla ungdomar skulle få en minst tvåårig utbildning efter . Gymnasiet, och yrkesskolan skulle samordnas och ett enhetligt statsbidrags- system skulle införas. 9TP PT SOU 1963:42. 10TP PT var en skolform som var delad i tre linjer – ekonomisk, social och teknisk. var mer praktiskt inriktad än gymnasiet, men mer teoretisk än de existerande yrkesskolorna. 11TP PT Prop. Historik och tidigare utredningar Den strukturreform som beslutades av år 1968TPF12FPT byggde till stor del på Yrkesutbildningsberedningens förslag. Gym- nasiet, och yrkesskolan skulle utgöra en skolform . Yrkesutbildningen skulle vara 2-årig och ha breda ingångar med successiv differentiering/specialisering och innehålla allmänna ämnen. Det första steget mot en sammanhållen gymnasieskola togs med samordning av målsättning, planering och resursanvänd- ning. Det andra togs med en strukturell samordning av gymnasium, fackskola och yrkesskola. fastställdes läroplanen för den integrerade gymnasieskolan. Den hade utarbetats av SÖ utifrån de riktlinjer som beslutats av . Yrkesutbildningen organiserades nu i 13 linjer vilka i årskurs 2 uppdelades i specialiserande grenar. Det var branschinriktade linjer som andra året inriktades mot specifika yrken inom branschområdet. Cirka en tredjedel av tiden i årskurs 1 ägnades åt allmänna ämnen. Svenska var obligatoriskt och det fanns möjlighet till tillval av bland annat matematik och engelska. För- utom linjerna fanns närmare 500 yrkesinriktade specialkurser. Längden på dessa kunde variera från en termin upp till . Det ursprungliga industripolitiska motivet bakom reforme- ringarna av yrkesutbildningen som tidigare utvidgats till att omfatta även övrigt näringsliv och arbete inom hemmen utvidgas nu ytterligare till att också omfatta utbildning för arbete inom den växande offentliga sektorn. och fanns ett ökat elev- intresse för yrkesutbildning. Detta ökade intresse motsvarades inte av en lika stor ökning av antalet utbildningsplatser varför en bristsituation uppstod. I samband med införandet av Läroplan för gymnasieskolan (LGy70) kom tiden för yrkesämnen att minska kraftigt. Det ansågs att de två åren skulle vara en påbörjad, men inte färdig, yrkes- utbildning. Färdigutbildningen var tänkt att ske i samband med anställning efter gymnasieskolan. För denna färdigutbildning skulle parterna sluta färdigutbildningsavtal. Detta kom att förverkligas endast i ett begränsat antal branscher. 12TP PT Prop. Historik och tidigare utredningar Svårigheten att få till stånd branschvisa avtal blev ett viktigt motiv till den försöksverksamhet med treårig gymnasial yrkes- utbildning som föreslogs av Arbetsgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningenTPF13FPT (ÖGY). I en proposition år 1987TPF14FPT föreslogs en treårig försöksverksamhet med 5 000 platser /89–90/91. I realiteten omfattade försöket mer än dubbelt så många intagningsplatser det sista försöksåret. Utbildningarna skulle enligt ÖGY vara treåriga och med 10 pro- cent arbetsplatsförlagd utbildning (APU) under första och andra året och under det tredje året. Detta var en stor förändring eftersom den arbetsplatsförlagda delen i den befintliga utbildningen bara omfattade av det totala antalet elevveckor. APU:n skulle vara kursplanestyrd och eleven skulle ha tillgång till en utbildad handledare på arbetsplatsen. SÖ skulle efter samråd med skolhuvudmän och centrala yrkesnämnder fastställa vilka utbildningsavsnitt som fick arbetsplatsförläggas genom att ange detta i kursplanerna. Utbildningen skulle skol- eller arbets- platsförläggas utifrån kriteriet var bäst inlärningsresultat kunde uppnås. APU:n avsågs ge en realism och en utslussningseffekt efter gymnasieskolan. Ansvaret för anskaffning av låg på skolhuvudmannen men de lokala yrkesråden skulle ha ett bety- dande inflytande. Om platser inte kunde anskaffas kunde i sista hand skolförläggning få tillgripas. Tillstånd för detta gavs av . Skolförlagda alternativkurser det tredje året kunde på vissa utbildningar ersätta APU, det gällde t.ex. el-tele- teknisk utbildning. konstaterade att man på skolorna var okäns- liga för signaler om förändringsbehov av yrkesutbildningen. Man ansåg därför att centrala och lokala yrkesråd var ett viktigt instru- ment för den gymnasiala yrkesutbildningen. Utredningen föreslog inrättandet av permanenta läroplansgrupper med representanter för myndigheterna och partssammansatta yrkesnämnder eller mot- svarande organ. Dessa skulle hålla sig informerade om utbild- ningens kvalitet. Dessutom föreslogs att med hänsyn till yrkes- rådens centrala roll borde deras existens regleras i skolförord- ningen. Yrkesutbildningen skulle dels ge en generell framtidsberedskap, dels ge en ökad bredd och djup i elevernas yrkeskunskaper. I stället för bred ingång och successiv specialisering skulle nu ingången mer 13TP PT SOU 1986:2; SOU 1986:3. 14TP PT Prop. 1987/88:102. Historik och tidigare utredningar präglas av programmets yrkeskaraktär och de allmänna ämnenas omfattning skulle begränsas i början av utbildningen. De obligatoriska allmänna ämnena utökades i försöksverksam- heten från svenska och ett tillvalsämne till att även omfatta engelska, samhällskunskap och idrott samt ett tillvalsämne t.ex. matematik, bild eller musik. Eleverna skulle även genomföra ett specialarbete. Den regionala utbildningsplaneringen måste enligt utredningen stärkas och de olika utbildningsanordnarna inom ett län måste i ökad utsträckning planera gymnasieskolans, den kommunala vuxenutbildningens och högskolans/universitetens utbud tillsam- mans. I de utvärderingar som gjordes av ÖGY-försöketTPF15FPT konstaterades att den reguljära yrkesutbildningen med linjer och specialkurser var ett komplicerat och kostsamt system. Problemet var att den enklare struktur som ÖGY-försöket innebar inte alltid motsvarade olika branschers mer specificerade utbildningskrav. Ofta sades det att en lågkonjunktur försvårade möjligheten till APU i den omfattning som var tänkt i försöket. konstaterades i utvärderingen att den avgörande faktorn för en väl fungerande APU inte var konjunkturberoende. Med ett väl utveck- lat lokalt samarbete var det fullt möjligt att få fram . Många ifrågasatte om APU verkligen innebar utbildning/nyinlär- ning och ansåg att det var fråga om en mer väl förberedd praktik och att skola och arbetsplats var två kompletterande system där olika saker lärdes in. De detaljerade kursplanerna förorsakade problem i branscher utan tradition av arbetsplatsförlagd utbildning. Försöket medförde en vitalisering av yrkesråden, som vanligen bestod av skolhuvudmän och arbetsmarknadens parter. Rekryte- ring av handledare var inget stort problem, däremot fanns det svårigheter att genomföra handledarutbildningar för handledare i små företag eftersom det ekonomiska avbräcket ansågs bli för stort vid personalens bortavaro. De flesta branscher tecknade centrala och lokala överenskommelser angående APU. 15TP PT SOU 1989:90; SOU 1990:75; SOU 1992:25. Historik och tidigare utredningar Propositionen Växa med kunskaperTPF16FPT lade grunden till den utformning av den gymnasiala yrkesutbildningen som i huvud- sak fortfarande existerar. Initialt slogs fast att utbildning i skolan skulle vara likvärdig och att alla ungdomar (upp till ) skulle erbjudas treårig gymnasieutbildning. Den högre utbildningen måste få en bredare rekryteringsbas och därför borde gymnasieutbild- ningen ge en god allmän grund för fortsatta högskolestudier. Arbetslivet krävde i högre utsträckning än tidigare goda baskunska- per både i allmänna ämnen och i yrkesämnen. En mycket fast linjestruktur med centralt fastlagda grenar och varianter ansågs inte vara förenligt med kraven på flexibilitet och valfrihet. En kursutformad gymnasieskola skulle bidra till flexibi- liteten. Reformen innebar att 16 nationella program, varav två var klart utpekade som studieförberedande, infördes. Dessutom infördes ett sjuttonde program; det individuella programmet. De nationella programmen kunde ha olika utgångar, grenar, och dessa fastställdes nationellt eller lokalt. Landstingskommunerna gavs rätt att anordna utbildning på naturbruks- och omvårdnadsprogrammen. Det stora antalet specialkurser inom gymnasieskolan upphörde och inord- nades inom programmen eller fördes till komvux och hög- skola/universitet eller avvecklades. Den förberedande yrkesutbildningen i gymnasieskolan skulle ge en god grund för yrkesverksamhet inom ett bredare yrkesområde, färdigutbildning skulle ske i arbetslivet Samverkan med arbetslivet var av ett vitalt intresse, arbetslivet skulle delta i den gymnasiala yrkesutbildningen. Antalet platser på de olika programmen skulle av skolhuvud- männen anpassas utifrån elevernas önskemål. Frivilliga samverkans- avtal mellan kommunerna ersatte nu den statliga planeringen av gymnasieskolan. En samplanering mellan olika utbildningsanord- nare och olika utbildningsformer inom och mellan kommuner ansågs ytterst angelägen för ökad kvalitet och tillgänglighet. Den pågående utvidgningen av allmänna ämnen i inom yrkesutbildning manifesterades nu genom att ytterligare allmänna ämnen s.k. kärnämnen gemensamma för alla program, infördes. Dessa ämnen finns som kärnämnen i gymnasieskolan. 16TP PT Prop. 1990/91:85. Historik och tidigare utredningar av den totala studietiden inom de yrkes- förberedande programmen skulle arbetsplatsförläggas, dvs. en väsentlig minskning i förhållande till den då pågående försöksverk- samheten med treårig yrkesutbildning. tillsattes en parlamentarisk kommitté med uppdrag att lämna förslag till en framtida utformning av gymnasieskolans studievägsutbud. Kommitténs betänkande fick namnet Åtta vägar till kunskap – en ny struktur för gymnasieskolanTPF17FPT. Situationen var att det rådde brist på arbetskraft inom många yrken på gymnasial nivå. Det gällde områ- den som vård och omsorg, bygg- och anläggningsverksamhet, verk- stadsindustrin, transportsektorn, hotell och restaurang samt service och hantverk. Ändå bedömdes behovet av generell kompetens öka. I generell kompetens inbegreps förmåga att läsa, skriva och räkna, men även kommunikativ förmåga, inlärningsförmåga, problemlös- ningsförmåga, ansvarstagande etc. De grundläggande basfärdig- heterna ansågs allt viktigare och en för tidig yrkesspecialisering bedömdes vara kontraproduktiv. kunde man konstatera att endast av eleverna i gymnasieskolan uppnådde grundläggande högskolebehörighet. Det fanns dock yrken och yrkesområden med krav på certifierad behörighet där det även krävdes en hög grad av speciali- sering. Den slutsats kommittén drog var att yrkesutbildningen borde präglas av både goda kärnämneskunskaper och goda yrkes- kunskaper. Kommitténs bedömning var att det uppdrag som gavs till gymnasieskolan i huvudsak fortfarande ägde giltighet, dock med undantag av kunskapsuppdraget, där utredningen före- slog att kvalifikationskraven skulle ändras till förmån för mer breda, generella kunskaper. Utgångspunkten för kommitténs förslag var att tillgodose arbetslivets krav på bredare kompetens men att inom vissa yrkes- områden ändå erbjuda yrkesutbildning som ledde till anställnings- barhet. ingångar och successiva val efter hand ansågs vara lösningen. Även ökad jämställdhet och mindre social och etnisk segregering var viktiga utgångspunketer för det förslag som lades. Gymnasieskolan skulle organiseras i åtta olika sektorer där eleverna initialt läste karaktärsämnena i gemensamma sektorsblock för att sedan välja inriktningsblock och därefter fördjupningsblock. Parallellt med detta låg kärnämnena. 17TP PT SOU 2002:120. Historik och tidigare utredningar Förslaget om sektorsindelning innebar att inom en sektor kunde både motsvarigheten till nuvarande studie- och yrkesförberedande program ligga. Så fanns inom t.ex. sektorn för individ och samhälle nuvarande Omvårdnads-, Barn och fritids- och delar av Natur- vetenskaps-, Samhällsvetenskaps- och Hantverksprogrammet. Kommittén föreslog ett obligatoriskt lokalt samråd med parterna när det gällde yrkesutbildningen, s.k. lokala sektorsråd. kom propositionen Kunskap och kvalitet – elva steg för utvecklingen av gymnasieskolanTPF18FPT, vars förslag endast hade en svag anknytning till kommitténs förslag. föreslogs att den grund- läggande yrkesutbildningen i gymnasieskolan dels skulle ge gene- rella nyckelkompetenser, dels ge specialistkunskaper av en sådan omfattning att elevens kompetens i huvudsak svarade mot arbets- livets krav. Kravet på generella kompetenser ansågs inte stå i motsättning till behovet av specialisering inom olika yrkesområden. Den elev som hade ett starkt intresse av att utbilda sig mot ett bestämt yrkesområde skulle kunna få göra detta i gymnasieskolan. Möjligheten till en hög grad av specialisering kunde vara ett mått på kvalitet i den gymnasiala yrkesutbildningen. Programstrukturen behölls i stort sett intakt, i stället gällde förändringen nu införande av ämnesbetyg och därav ett uppdrag till att omarbeta kursplanerna. Historia skulle bli nytt kärnämne, och lokala kurser skulle kvalitetssäkras av . Ett obligatoriskt lokalt samrådsförfarande med parterna förslogs, ett förslag som även funnits hos kommittén. I propositionen föreslogs att begreppet APU, arbetsplatsförlagd utbildning, skulle förändras till begreppet APL, arbetsplatsförlagt lärande. Motivet för detta var att lärandet måste ses i ett annat perspektiv än den kursplanestyrda nyinlärning som kännetecknat skrivningarna om APU och som i realiteten inte fungerat på det viset. Arbetsplatsförlagt lärande kunde även ha andra mål såsom generella kompetenser, förhållningssätt etc. APL skulle syfta till antingen mer specifika kunskapsmål eller mer övergripande utbild- ningsmål i överensstämmelse med programmålen. I samband med regeringsskiftet återkallades de beslut som tagits med anledning av förslagen i proposition 2003/04:140. 18TP PT Prop. 2003/04:140. Historik och tidigare utredningar Lärlingsutbildning har allt sedan etableringen av skolbaserad yrkes- utbildning funnits som en egen, mer eller mindre marginaliserad form av yrkesutbildning i . Traditionellt har begreppet lärlingsutbildning avsett yrkesutbildning förenat med en anställ- ning och varit kollektivavtalsreglerad. Begreppet gymnasial lärlings- utbildning har även avsett yrkesutbildning förlagd till arbetsplats utan att ett anställningsförhållande råder. Även lärlingsliknande utbildningsformer som yrkespraktik, inbyggd utbildning, arbets- platsförlagd utbildning (APU) och lärande i arbetslivet () har förekommit och förekommer inom yrkesutbildningen. 3.2.1Yrkesutbildning förenat med anställning Före skråväsendets avskaffande var lärlingsutbildning för hantverksutbildning. Skrået var branschorganisation och fackförening i ett. En hantverkare måste tillhöra ett skrå och de hade monopol i städerna, dock inte på landsbygden. Monopolet innebar bl.a. att skrået tillsatte mästare. En person som skulle lära sig ett yrke började som lärling hos en mästare. Endast pojkar antogs och villkoren, t.ex. utbildningstiden som kunde variera, reglerades i en skråförordning. Enligt skråförordning skulle lärlingen ha fyllt och lärlingstiden varierade mellan tre och . Ingen eller en obetydlig lön utgick till lärlingen, ibland tog mästaren ut en avgift av lärlingen, en så kallad lärpenning. Efter lärotiden blev lärlingen gesäll när han avlagt gesällprov. Gesäll- provet var en examination som bedömdes och godkändes av flera olika mästare. Efter godkänt prov erhöll lärlingen gesällbrev. För att bli mästare måste gesällen avlägga ett mästarprov och kunde därmed självständigt utöva yrket och anställa lärlingar och gesäller. Då näringsfrihetsförordningen trädde i kraft försvann kravet på att avlägga mästarprov. Även efter detta fortsatte dock tradi- tionen inom hantverksyrkena med lärlingar, gesäller och mästare. De lärlingsskolor som inrättades var inriktade på industri, hantverk, handel och husligt arbete. De erbjöd en elementär yrkesteoretisk utbildning.