sou · GVB360 · 2008-01-01 00:00:00 — När sårbarhetsanalysen är genomförd vidtar bedömningar av åtgärder och kostnader. Utredningen har haft fyra styrande ingångsvärden från direk- tivet: långsiktiga klimatförändringar och extrema väderhändelser; regionala klimatscenarier från ; tidsperspektiven kort, medellång respektive lång sikt samt ett stort antal samhälls- system och naturmiljön. Den första delen i sårbarhetsanalysen, orsaken, består av olika viktiga och styrande påverkansfaktorer relevanta för problemet, i vårt fall de klimatfaktorer som har bedömts viktiga för de olika sektorerna och problemområdena. Det har varit viktigt att belysa tidsperspektiv, och faktorernas intensitet, varaktighet, frekvens, årstids- och månadsvariationer. Den andra delen, system/problemområde, utgörs av de vik- tiga, känsliga delar eller karaktäristika som belyser aktuellt system/problemområde och som är avgörande för dess funktion. De utgörs av specifika systemtyper eller samband, eventuell anlägg- ningsnivå, geografiska aspekter, livslängd, utveckling, omställnings- tid, redundans samt beroenden av andra system/områden. Den tredje delen, konsekvenserna, kan vara av olika karaktär, direkta för systemet/problemområdet, indirekta för samhället, positiva, negativa, acceptabla respektive ej acceptabla. Allvarlig- heten i konsekvenserna är av betydelse. Sårbarhetsanalyser kan genomföras med olika metoder. Vilken som väljs beror bl.a. på problemets syfte, komplexitet och storlek. Givet enligt direktiven var att utredningen skulle genomföras med scenarioteknik. Vi har valt att genomföra analyserna i samverkan med representanter för ett stort antal sektorer, för att med större säkerhet kunna bedöma sårbarheterna i ett framtida klimat. Scena- riotekniken har även kompletterats med fallstudier, som framförallt har beaktat inträffade extremhändelser . Som stöd för arbetet med sårbarhetsanalyserna har vi tagit fram ett antal analysfrågor som gäller för de olika systemen/problem- områdena, se bilaga A 4. Mot bakgrund av den valda metodiken redovisas sårbarhetsana- lyserna inom respektive sektor och problemområde, se kapitel 4, i stort på följande sätt: system/problemområdesbeskrivning, sårbarheter med bl.a. beaktande av inträffade extrema väderhändelser och känsliga klimatfaktorer, konsekvenser av framtida klimatförändringar och extremhän- delser samt skadekostnader, anpassningsåtgärder inklusive kostnader samt Direktiven lägger stor vikt vid kostnadsbedömningar. Vi vill dock framhålla metodproblemen med att göra kostnadsbedömningar för effekten av klimatförändringar på lång sikt. För att kunna bedöma framtida kostnader krävs för det första bedömningar av hur utveck- lingen tekniskt, socialt och ekonomiskt kommer att te sig . Detta är problematiskt då långsiktiga ekonomiska analyser för saknar så långa perspektiv. långtidsbedömningar sträcker sig som längst till 2030. För att göra bedömningar av kostnader som klimatför- ändringarna kan föra med sig, för anpassningsåtgärder och för den marginella nyttan av åtgärder, fordras en uppskattning av framtida effekter till följd av ett förändrat klimat. I många fall är såväl effekterna som kostnaderna för skador samt för eventuella anpass- ningsåtgärder svåra att kvantifiera. Detta gäller effekter som styrs av förändringar i såväl samhälle som ekosystem. Vi har också haft svårt att få fram heltäckande underlag med kostnader uppdelade på kort, medellång och lång sikt. Vi har därför endast gjort översikt- liga bedömningar av kostnader på kort och medellång sikt. De kostnadsbedömningar vi redovisar är därför av naturliga skäl osäkra och till viss del ofullständiga. De anger dock storleksord- ningarna i ett långsiktigt perspektiv. om klimatförändringar Klimatkonven- tionen och Kyotoprotokollet utgör tillsammans en internationell respons på det hot som klimatförändringarna utgör. Klimatkonven- tionen, som öppnades för undertecknande i samband med Rio- mötet , utgör basen för det internationella samarbetet inom klimatområdet. var 195 länder parter till konventionen (UNFCCC, 2007). Klimatkonventionens övergripande mål är att stabilisera halten av växthusgaser i atmosfären på en nivå som förebygger farlig mänsklig inverkan på klimatsystemet. I klimatkonventionen fast- ställs också ett antal centrala och övergripande principer för det internationella klimatarbetet. Enligt dessa bör parterna skydda klimatsystemet åt nutida och kommande generationer i överens- stämmelse med sitt gemensamma men differentierade ansvar och respektive förmåga. Det ankommer på industriländerna att ta ledningen i detta arbete. Konventionen innehåller inga konkreta och bindande åtaganden om kvantifierade utsläppsbegränsningar för enskilda länder. Vid konventionens första partsmöte i inleddes en process för att ta fram ett juridiskt bindande dokument med tydliga åtaganden för industriländerna. De fortsatta förhandlingarna resul- terade 1997 i Kyotoprotokollet som innehåller bindande, kvanti- fierade åtaganden om utsläppsbegränsningar för de industriali- serade länder som är förtecknade i annex 1 till klimatkonventionen (de s.k. annex 1-länderna). Tillsammans åtar sig industriländerna att minska sina nettoutsläpp av de sex viktigaste växthusgaserna med som ett genomsnitt 2012, jämfört med nivå. Kyotoprotokollets bestämmelser har ytterligare preciserats och konkretiserats i en överenskommelse i som antogs i . Kyotoprotokollet trädde i kraft . Konkreta förhandlingar om åtaganden har ännu inte inletts. Aktiviteter inom Klimatkonventionen rörande sårbarhet och anpassning I Klimatkonventionen finns också principer och åtaganden om samarbete kring hur arbetet med anpassning till ett förändrat klimat ska ske. Enligt artikel 4.1 ska parterna till konventionen vidta åtgärder och samarbeta för att underlätta anpassning till klimatförändringarna samt så långt som möjligt integrera anpassningsåtgärderna i relevanta politikområden. Enligt artikel 4.4 ska också i-länderna (annex 1-länderna) stödja de utvecklingsländer som är mest sårbara för klimatförändringar. Under konventionens har man arbetat med att operationalisera dessa principer och arbetet har i hög grad inriktats på att stödja utvecklingsländerna. T.ex. har industriländerna gett stöd till de minst utvecklade länderna (MUL) att ta fram s.k. adaptation programmes of action utifrån ländernas egna bedömningar om vilka aktiviteter i samhällena som är särskilt sårbara för extremt väder och klimatförändringar och som behöver anpassas i första hand. har 13 länder lämnat sina NAPAs. Dessa dokument är avsedda att utgöra underlag för bistånd inom området. I samband med överenskommelsen i inrättades fyra, av industriländerna finansierade, fonder ur vilka utvecklings- länderna kan söka stöd för sitt klimatarbete. En av dessa är endast inriktad på anpassning till klimatförändringar. Fonden finansieras genom en avgift på s.k. CDM-projekt (Mekanismen för ren utveckling) under Kyotoprotokollet och bedöms bli den största fonden med säker finansiering. Arbetet med att operationalisera fonden är ännu inte helt slutfört. Flera av de andra fonderna kan också till vissa delar användas för finansiering av anpassnings- åtgärder. Ett annat betydelsefullt initiativ som syftar till att underlätta arbetet med att bedöma sårbarhet och planera för anpassning är framtagandet av en handbok med metoder och verktyg. Klimatkon- ventionens sekretariat publicerade 1999 en sådan handbok (Compendium of to Evaluate Strategies for Adaptation to Climate Change). Denna uppdateras regelbundet. enades parterna om ett femårigt arbetsprogram för anpass- ningsåtgärder inom ramen för klimatkonventionen. Programmet syftar till att stödja parternas förståelse och analys av effekter av klimatförändringar och sårbarhet och genomförande av praktiska anpassningsåtgärder. Den första delen av programmet har två delar: Planering för anpassning, insatser och åtgärder Inom programmet ska man ta fram metodik, öka förståelsen för och tillgängligheten till klimatdata, modellresultat, socioekonomisk information samt skapa och sprida verktyg och information för planering och genomförande av anpassningsåtgärder. Man ska också underlätta forskning inom området samt sprida teknik och kunskap rörande anpassningsstrategier och åtgärder, även sådana som syftar till diversifiering av sårbara ekonomier och sektorer. Programmet ska genomföras genom arbete i konventionens regi, bl.a. genom särskilda workshops, rapporter och web-baserad infor- mation. Genomförandet inleddes och vid konventio- nens partsmöte i antogs det s.k. Work-programme on impacts, vulnerability and adaptation to climate change som ger en mer detaljerad plan för det fortsatta arbetet med genomförandet av den första delen av programmet. Innehållet i den andra delen ska börja diskuteras . Frågor kring anpassning förväntas bli ett viktigt inslag i en överenskommelse om en framtida klimatregim. På vilket sätt är dock ännu för tidigt att säga. IPCC ger vetenskapligt underlag bildades FN:s klimatpanel, the Intergovernmental Panel on Climate Change (IPCC), av och . IPCC fick i uppdrag att utvärdera den vetenskapliga informationen kring klimatföränd- ringar. IPCC kom med sin första utvärdering av klimatfrågan 1990. Rapporten blev ett viktigt underlag till klimatkonventionen. IPCC samlar flera tusen forskare världen över och organisationens viktigaste roll är att göra regelbundna utvärderingar av det veten- skapliga läget i frågan om klimatförändringar. utgör allmänt accepterat vetenskapligt underlag för aktiviteterna inom klimatkonventionen. Utvärderingarna är uppdelade i tre delar där den första handlar om vetenskapen kring klimatsystemet, den andra om sårbarhet och anpassning och den tredje om möjliga åtgärder och metoder för att minska utsläppen av växthusgaser. Därtill görs sammanfattningar som är mer lättillgängliga för allmänheten. Den tredje utvärderingsrapporten kom 2001 och den fjärde rapportens olika delar har eller kommer att publiceras , se vidare avsnitt 3.3. lanserade det andra europeiska klimathandlingsprogrammet ECCP II. Inom ECCP II ska man förbereda och vidareutveckla existerande policys på klimatområdet, men även undersöka och utveckla nya policyområden. Åtgärder inom ECCP II är tänkta att komplettera medlemsstaternas egna åtgärdspaket. ECCP II är indelat i ett flertal arbetsgrupper, varav en är inriktad på anpassning. Arbetsgruppen undersöker vilka behov och möjligheter som finns för att ta fram en strategi för klimatanpassning på EU-nivå. Arbetsgruppen ordnade arbetsmöten i tio olika sektorsgrupper. Rapporterna från dessa möten utgjorde basen till den grönbok som presenterades . lanserades grönboken ringarna i – tänkbara EU-åtgärder, vilken är tänkt att följas av en vitbok . I grönboken pekas Skandi- navien ut som ett av mest sårbara områden, på grund av förväntad ökad nederbörd. Anpassningsåtgärder på EU-nivå motiveras av det faktum att klimatförändringarna inte tar hänsyn till nationella gränser och därför kan gränsöverskridande anpassningsåtgärder vara mer effektiva än strikt nationella. I grönboken föreslås det att man inom ramen för EU-arbetet bör överväga insatser inom fyra områden: 1.Tidiga åtgärder i EU. På områden där tillräckliga kunskap redan finns bör man utveckla anpassningsstrategier för att möjliggöra optimal resursallokering. Anpassningsåtgärder integreras i samband med genom- förande och ändring befintlig och kommande lagstiftning och politik (t.ex. i samband med genomgången av EU:s jordbrukspolitik 2008). Anpassning integreras med gemenskapens nuvarande finan- sieringsprogram (t.ex. sammanhållningsfonden, regionala utvecklingsfonden, föranslutningsinstrument, program för transeuropeiska nät och infrastrukturåtgärder inom fonden för landsbygdsutveckling, socialfonden, strukturfonden för fiske). Nya initiativ utvecklas (t.ex. bedömning av befintliga offentliga och privata naturkatastroffonders riskstrukturer) 2.Integrering av anpassning i EU:s externa politik. EU måste uppmärksamma hur effekter och anpassning ser ut i omvärlden och bygga nya allianser med partners runtom i världen, särskilt i . Klimatanpassning är ett gränsöverskridande fenomen var- för det måste integreras i externa relationer, t.ex. EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP), strate- gier för fattigdomsbekämpning (Poverty Reduction Stra- tegy Paper, PRSP) samt europeiska grannskapspolitiken. Man föreslår även skapandet av en global allians mot klimatförändringar (), vilken ska stödja utvecklingsländerna i deras klimatanpass- Kommissionen har avsatt sammanlagt 50 mil- joner euro för perioden 2010 till dialogverksamhet och stöd åt utvecklingsländer genom målinriktade åtgärder för att mildra effekterna och anpassningsåtgärder. 3.Minskad osäkerhet genom utvidgad kunskapsbas med hjälp av integrerad klimatforskning. På områden där det fortfarande finns kunskapsluckor ska forskning inom gemenskapen och utbyte av information och förberedande arbete bidra till att minska osäkerheter och öka kunskapsbasen. Arbetet med att integrera forskningsresultat i policy- och praktiskt arbete ska stärkas. framhåller att även om stora framsteg har gjorts mot en förståelse av jordens klimatsystem kvarstår vissa osäkerheter, framför allt när det gäller mer tillförlitliga och detaljerade scenarier om klimatförändringarnas effekter på regional och lokal nivå samt kostnad och nytta för anpassningsåtgärder i ett kortare tidsperspektiv som 2020– 2030. En integrerad, sektorsövergripande helhetssyn bör främjas. EU:s sjunde ramprogram för forskning (2007– 2013) lägger stark tonvikt på klimatförändringar, när det gäller både prognoser, modeller och anpassningsstrategier. Större EU-finansierade forskningsprojekt, inom sjätte ram- programmet som bedrivs med fokus på bl.a. klimat- prognoser, effekter och anpassning är , CIRCLE, ENSEMBLES, PESETA samt . Ansök- ningarna inom den första utlysningen inom miljöområdet i sjunde ramprogrammet evalueras fortfarande. 4.Europeiska samhällets, näringslivets och offentliga sektorns deltagande i utarbetandet av samordnande och heltäckande anpassningsstrategier. Som ett led i det europeiska klimatförändringsprogrammet kommer kommissionen att överväga att inrätta en euro- peisk rådgivande grupp för anpassning till klimatföränd- ring, som ska fungera som kommissionens expertgrupp och bestå av ett representativt urval beslutsfattare, ledande forskare och organisationer från det civila samhället. Denna grupp skulle lämna synpunkter på arbetet i ett antal specifika arbetsgrupper med början . kommer ett antal regionala workshops att hållas runt om i för att grönboken förslag ska förankras hos alla inblandade parter. som behandlar , och kommer att arrangeras i . Det pågår även en publik debatt om grönboken på Internet (web-based public consultation) där intresserade kan komma med kommen- tarer och förslag. EU:s uppdrag till (UNFCCC) som varje enskilt land redovisar nationalrapporter () i enlighet med ramkonvention om klimatförändringarna (UNFCC) så lämnar en nationalrapport för EU som helhet. I rapporten till UNFCCC framhåller att Euro- pean () publicerade rapporten Vulnerability and adaptation to climate change in Europe samt rapporten of Europes changing climate. Dessa rapporter är övergripande analyser av hur kan komma att påverkas av klimatförändringarna och vilka anpassningsmöjligheter man har. nådde Europeiska parlamentet och rådet en kompromisslösning om utformande av översvämningsdirektivet och det kommer antagligen formellt antagas av rådet . Översvämningsdirektivet innebär i stort ett krav på att översvämningsrisker ska kartläggas och planer för åtgärder ut- arbetas inom känsliga områden. Den valda skyddsnivån ska bestämmas av länderna själva. Enligt direktivet indelas arbetet i tre etapper: Första etappen innebär att medlemsländerna ska genom- föra en översiktlig bedömning av översvämningsriskerna inom alla avrinningsområden . Andra etappen innebär att känsliga områden ska har riskkarterats . Karteringen ska innefatta såväl sannolikheten för höga flöden och nivåer som de potentiella konsekvenserna för valda återkomsttider. Tredje etappen innebär att ska åtgärdsprogram för vald skyddsnivå ha utarbetats. Åtgärdsprogrammen ska både minimera risken för översvämningar såväl som begränsa skadeverkan. När det gäller internationella vattendrag ska medlemsstaterna verka för att översvämningsproblematiken inte skjuts över på annat medlems- land. Programmen ska präglas av stor öppenhet och vara tillgäng- liga för allmänheten. Planerna ska omprövas var sjätte år. I prak- tiken pågår i redan en hel del av det arbete som omfattas av direktivet. Vattendirektivet, Ramdirektivet för vatten, trädde i kraft i decem- ber 2000. En helhetssyn på och de enskilda ländernas vattenresurser ska skapas, inte bara i teorin utan också i dagligt praktiskt arbete. Syftet är att låta alla olika krav på vattenstatus ingå i ett system och samla ihop alla olika motiv för skydd av vatten och vattenmiljöer. Likväl som det handlar om kvaliteten på vattnet handlar det också om att sörja för ett gott tillstånd för vattenmiljön i sin helhet (t.ex. vattenberoende landekosystem, våtmarker, grunda och högproduktiva kustområden), eftersom många livs- miljöer är beroende av god vattentillgång och vatten av god kvali- tet. En sammanhållen och övergripande vattenlagstiftning som ser till helheten, tillsammans med nya arbetssätt och en organisation som utgår från avrinningsområden, ska leda till att EU-ländernas resurser samordnas bättre, inom och mellan länderna, och att man kommer till rätta med brister i förvaltningen och vården av vatten. Direktivet omfattar naturliga respektive av människan kraftigt påverkade sjöar och floder, ytvatten i flodmynningsområden och deltan, grundvatten samt kustvatten. De enda vatten som inte omfattas av direktivet är öppna havsområden samt våtmarker, om dessa inte direkt påverkar ytvattnet. I gengäld knyts strategin för skydd och bevarande av samman med arbetet inom ramen för Vattendirektivet. Det övergripande målet är god vattenstatus, bevarad och förbättrad vattenkvalitet och ingen försämring, samt att trygga en långsiktig vattenförsörjning. Detta ska vara genomfört i samtliga EU-länder , men det finns under vissa omständigheter möjligheter till olika tidsfrister ända upp till efter denna tidpunkt. För att snabbt, effektivt och flexibelt kunna vidta åtgärder i nödsituationer har EU inrättat en solidaritetsfond. Fonden kan i första hand utnyttjas när det har inträffat en större naturkatastrof med allvarliga återverkningar på medborgarnas levnadsvillkor, miljön eller ekonomin i en eller flera regioner i ett medlemsland eller kandidatland. En naturkatastrof betecknas som större när: den i ett land orsakar skador för vilka kostnaderna uppskattas antingen överstiga (priser) eller utgöra av bruttonationalinkomsten i fallet regioner, där nationella tröskeln på inte har uppnåtts, den fått följder för större delen av den berörda regio- nens befolkning, med allvarliga och bestående återverkningar på levnadsvillkoren och den ekonomiska stabiliteten. Bistånd från fonden sker i form av ett samlat och övergripande bidrag, utan att någon medfinansiering behövs, som kompletterar mottagarlandets offentliga insatser. Krisinsatser, som är avsedda att lindra icke försäkringsbara skador berättigar till stöd från fonden. Återställande av infrastruktur, provisoriska åtgärder för att tillhandahålla bostäder och räddningstjänst, skydd av kultur arv och röjning av katastrofdrabbade områden är exempel på stödberät- tigade insatser. Enligt kommissions praxis kan ett medlemsland maximalt erhålla bidrag motsvarande av total direkt skada upp till tröskelvärdet (0,av BNI) och av den del som överstiger tröskelvärdet. lämnade in en ansökan till fonden i samband med stormen . I den svenska ansökan uppskattas kostnaden för total direkt skada till 20,8 miljar- der kronor eller av BNI. Därav ingår skadan på skogen med . betalade Solidaritetsfonden ut till för de skador som uppkom till följd av stormen . Länderna i EU har förbundit sig, enligt ministerrådets beslut /792/EG, att hjälpa varandra i nödsituationer, oavsett det handlar om naturkatastrofer som stormar och översvämningar eller om terroristattacker. En del i hjälpen är den så kallade gemen- skapsmekanismen som är öppen för alla medlemsstater i EU samt EES- och kandidatländerna. Även länder utanför dessa kan begära hjälp. Om det inträffar en olycka eller katastrof som är så pass stor att det drabbade landets egna resurser inte räcker till eller om olyckan riskerar att få gränsöverskridande konsekvenser, kan det drabbade landet ansöka om omedelbar hjälp från andra EU-länder. För att det ska gå lätt och smidigt för ett land att begära hjälp har länderna och upprättat speciella kommunika- tionskanaler. Vid en hjälpinsats står det drabbade landet för kostnaderna, om inte de hjälpande länderna väljer att avstå från ersättning. För att gemenskapsmekanismen ska fungera finns det en rad resurser och funktioner att använda sig av: Ett övervaknings- och informationscenter som kallas (Monitoring and ). Ett gemensamt kommunikations- och informationssystem för olyckor, CECIS (and ). En databas med tillgängliga team, experter och andra resurser som länderna ställer till förfogande. Det kan vara allt från motorsågar och skogsbrandsflygplan till personal. är operativ kontaktpunkt vid och har till uppgift att emot information och begära hjälp från medlems- länderna, sprida det till de andra länderna samt meddela det drabbade landet vilken hjälp som finns att tillgå. är kontaktpunkt för gemenskapsmekanismen. I händelse av en svår olycka eller katastrof i är det som skickar begäran om hjälp till , som i sin tur kontaktar de andra ländernas kontaktpunkter. En begäran om hjälp gick, i historia, ut efter stormen . skickades en förfrågan till , där begärde hjälp i form av elverk för privatbostäder, och dagen därpå hade flera länder erbjudit hjälp. Av de många länder som kunde ge stöd valde att acceptera och erbjudanden om elverk. hanterar också två förvarningssystem för väder- relaterade naturolyckor: EFAS () samt EFFIS (), vilka båda utvecklats av . EUMETNET, ett nätverk för de europeiska vädertjänsterna vilket inte styrs av EU, har tagit fram samarbetet METEOALARM. På sammanfattas och presenteras all viktig vädervarningsinformation som utsänds av de nationella väderinstituten. 2.2.3Anpassningsarbete i andra länder Enligt kommittédirektivet ska utredningen beakta motsvarande arbete och beskriva hur några med jämförbara länder behandlar frågan om samhällets sårbarhet och förebyggande åtgärder samt förekomsten av statliga bidrag till sådana åtgärder. Nedan följer en övergripande genomgång av hur andra länder arbetar med klimatanpassning samt beredskap för extrema väderhändelser. Med tanke på den oerhörda mängden material presenteras endast anpassningsåtgärder vilka för utredningen är av särskild relevans. För en längre redogörelse se bilaga B 35. Man kan enligt urskilja två typer av klimatanpassnings- åtgärder: 1) generella, bredare, institutionella åtgärder vilka lägger grunden för anpassning på en rad olika besluts- och sektors- områden 2) specifika åtgärder på policy eller projektnivå (, 2006). nationella strategi för anpassning till klimatförändringar- na publicerades och syftar till att minska klimatförändringar- nas kostnader för samhället. Jord- och skogsbruksministeriet (i samarbete med övriga ministerier och bl.a. forskningsprojektet ) var det samordnande ministeriet vid upprättandet av anpassningsstrategi. Då det inte ingick i arbetet att presentera en exakt tidsplan för föreslagna åtgärder och då man inte heller ger förslag för hur föreslagna åtgärder ska finansieras används termen strategi och inte program. Strategin försöker ge en uppfattning om kommande utmaningar fram med hjälp av långsiktiga klimatscenarier, scenarier som beskriver den ekono- miska utvecklingen samt med en översikt av natursystemen.