sou · GVB345 · 2008-01-01 00:00:00 — TF som reglerar allmänhetens rätt att ta del av allmänna handlingar. Bestämmelserna gäller i princip endast handlingar hos myndigheter. Enligt 15 kap. 4 § SekrL skall myndighet på begäran av enskild lämna uppgift ur allmän handling som förvaras hos myndigheten i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Rätten att ta del av allmänna handlingar enligt TF ger inte stöd för en myndighets begäran om utlämnande av uppgifter från andra myndigheter. En sådan begäran får bedömas enligt bestämmelserna i och FL. TF ger inte någon rätt att få uppgifter utlämnade i elektronisk form. Med begreppet handling förstås i TF framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt upp- fattas endast med tekniskt hjälpmedel (2 kap. 3 § första stycket TF). Handlingsoffentligheten omfattar därmed traditionella hand- lingar, dvs. pappersdokument av olika slag. Därutöver omfattas, vilket är av särskilt intresse för vår utredning, elektroniskt lagrade uppgifter i myndigheters informationssystem. En handling är allmän om den förvaras hos myndighet och är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndighet. En sådan upptagning som beskrivs i föregående stycke anses förvarad hos en myndighet, om upptagningen är tillgänglig för myndigheten med tekniskt hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar för överföring i sådan form att den kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt upp- fattas. En sammanställning av uppgifter ur en upptagning för auto- matiserad behandling anses dock förvarad hos myndigheten endast om myndigheten kan göra sammanställningen tillgänglig med rutinbetonade åtgärder (2 kap. 3 § andra stycket TF). Beträffande sammanställningar av uppgifter ur en upptagning för automatiserad behandling gäller dessutom att en sådan sammanställning inte anses förvarad hos myndigheten om den innehåller personuppgifter och myndigheten enligt lag eller förordning saknar befogenhet att göra sammanställningen tillgänglig (2 kap. 3 § tredje stycket TF). Bestämmelser som begränsar myndigheters möjligheter att göra sammanställningar av aktuellt slag finns bl.a. i de särskilda lagar och förordningar som reglerar myndigheters behandling av personupp- gifter, s.k. registerförfattningar. Många av dessa författningar inne- håller bl.a. bestämmelser som reglerar vilka sökbegrepp som får eller inte får användas vid behandling av personuppgifter. Som exempel kan nämnas 24 § SofdL där det anges vilka sökbegrepp som inte får användas vid sökning i socialförsäkringsdatabasen. I avsnitt 4 återkommer vi till bestämmelser i registerförfattningar av betydelse för vårt uppdrag. Handlingsoffentlighet gäller i princip endast i det allmännas verk- samhet. Härmed avses , beslutande församling samt myndigheter. Med myndigheter förstås de organ som ingår i den offentligrättsliga statliga och kommunala organisationen. Som exempel kan nämnas regeringen, ämbetsverk och kommunala nämnder. Andra organ, vare sig de är offentligrättsliga eller privaträttsliga juridiska personer, betraktas däremot inte som myndigheter även om de anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Enligt 1 kap. 8 § andra stycket SekrL skall vad som föreskrivs i TF om rätt att ta del av handlingar hos en myndighet i tillämpliga delar gälla också handlingar hos de organ som anges i bilagan till SekrL i den mån handlingarna hör till den verksamhet som nämns där. De i bilagan angivna organen skall vid tillämpningen av SekrL jämställas med myndighet. I enlighet med vad som anges i 1 kap. 8 § andra stycket SekrL är bestämmelserna i om handlings- offentlighet tillämpliga hos arbetslöshetskassorna i ärenden om arbetslöshetsersättning. Huvudregeln är att verksamhet som bedrivs inom stat, kommun och landsting skall vara öppen för insyn. Bestämmelser om begränsningar i rätten att ta del av allmänna handlingar finns fram- för allt i SekrL. Kompletterande bestämmelser i vissa avseenden finns i sekretessförordningen (1980:657). SekrL reglerar både tystnadsplikt i det allmännas verksamt och förbud mot att lämna ut uppgifter i allmänna handlingar. Enligt 1 kap. 1 § innebär sekretess förbud att röja uppgift, vare sig det sker muntligen eller genom att en handling lämnas ut eller om det sker på annat sätt. Sekretess gäller inte bara gentemot enskilda utan även gentemot andra myndigheter. Enligt 1 kap. 3 § första och andra styckena får en sekretessbelagd uppgift hos en myndighet inte röjas för annan myndighet eller för annan verksamhetsgren inom samma myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. I de särskilda sekretessbestämmelserna anges vilka intressen bestämmelserna avser att skydda. Flertalet sekretessregler är upp- byggda så att sekretessen gäller för vissa uppgifter i en verksamhet eller i ett ärende av angivet slag eller vid viss myndighet. Det finns även bestämmer som föreskriver sekretess för uppgifter med ett visst innehåll. Det gäller t.ex. för utlänningssekretessen enligt 7 kap. 14 § första stycket SekrL, där de uppgifter som sekretess- beläggs är uppgifter som rör utlänning. I dessa fall gäller sekre- tessen för uppgifterna oavsett var de förekommer. Sekretess som gäller i ett visst ärende, i en viss verksamhet eller hos en viss myndighet brukar kallas primär sekretess. SekrL inne- håller även särskilda bestämmelser om överföring av sekretess som medför att sekretessen sprids utanför sitt ursprungliga tillämp- ningsområde. Sistnämnda sekretess brukar kallas sekundär sekre- tess. Det finns inte någon generell regel om överföring av sekretess i samband med att en uppgift lämnas från en myndighet till en annan. Som huvudregel följer således inte sekretessen med när en uppgift som är hemlig lämnas ut till en annan myndighet. Upp- giften kan dock i många fall vara hemlig även hos den mottagande myndigheten på grund av sekretessbestämmelser som gäller för den myndigheten, dvs. det finns en primär sekretessbestämmelse som är tillämplig hos den myndigheten. I 11–13 kap. SekrL finns särskilda bestämmelser om överföring av sekretess till regering, riksdag, JO, JK, domstolar och till vissa andra myndigheter. Om uppgifter som omfattas av sekretess lämnas från en myndig- het till en annan och den mottagande myndigheten inte kan åbero- pa vare sig en primär sekretessregel eller en regel om överföring av sekretess, blir uppgift som var hemlig hos den utlämnande myndig- heten offentlig hos den mottagande myndigheten. Förbudet att lämna ut en uppgift är i regel inte absolut, utan knutet till ett skaderekvisit som kan vara rakt eller omvänt. Det raka skaderekvisitet är i allmänhet utformat så att sekretess före- ligger om det kan antas att viss skada uppkommer om uppgiften röjs, dvs. en presumtion för offentlighet. I vissa bestämmelser används formuleringen om det av särskild anledning kan antas eller liknande mer kvalificerande uttryck. Det omvända skade- rekvisitet innebär att sekretess föreligger om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan skada, dvs. en presumtion för sekretess. De sekretessregler som är av särskilt intresse i detta sammanhang är de som gäller skyddet för enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Under begreppet personliga förhållanden faller upp- gifter av vitt skilda slag, t.ex. uppgifter om en persons adress, anställning och sjukdomstillstånd men även uppgifter om en per- sons ekonomi. De skaderekvisit som anges när det gäller skyddet för enskildas förhållanden är i de flesta fall endast skada eller men. Med skada avses ekonomisk skada. Begreppet men används i första hand i fråga om integritetskränkningar och personligt obehag i övrigt. Det kan dock ibland även avse ekonomiska konsekvenser för en enskild. Utgångspunkten för en bedömning av om men föreligger är den berörda personens egna upplevelse. Bedömningen kan dock i viss utsträckning korrigeras på grundval av gängse värderingar i samhället. Men föreligger om ett utlämnande är till påtaglig nackdel för den berörde. Det kan vara fallet även om utlämnandet är fullt rättsenligt och i övrigt acceptabelt (prop. 1979/80:2 Del A s. 83, bet. 1979/80:KU37). Det raka skaderekvisitet innebär att skadebedömningen kan göras inom ganska vida ramar (a. prop. Del A s. 80 f.). Avsikten är att bedömningen som regel skall göras med utgångspunkt i själva uppgiften och inte behöva knytas till en skadebedömning i det enskilda fallet. Avgörande är om uppgiften som sådan är av den arten att ett utlämnande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada för det intresse som skall skyddas genom bestämmelsen. Om uppgiften är sådan att den genomsnittligt sett måste betraktas som harmlös, skall den normalt anses falla utanför sekretessen. Skulle uppgiften å andra sidan vara av sådant slag att den lätt kan komma att missbrukas skall den däremot omfattas av sekretess. I förarbetena till SekrL har framhållits att konstruktionen med skaderekvisit innebär att frågan om vem som begär en uppgift eller ändamålet med begäran kan få betydelse när sekretessfrågan skall avgöras (a. prop. Del A s. 81 f.). Bland annat kan detta visa sig vid s.k. massuttag, dvs. där uppgifter efterfrågas om ett stort antal personer. Vid massuttag kan den som skall lämna ut en uppgift inte bilda sig en uppfattning om den särskilda skaderisk som kan vara förbunden med en enskild uppgift. Utlämnaren har emellertid i dessa situationer alltid kännedom om beställarens identitet och oftast också om dennes avsikt med uppgifterna. Dessa kunskaper i förening med en bedömning av den skaderisk som typiskt sett är förbunden med uppgifter av det slag som avses med beställningen bör, enligt förarbetena, i de allra flesta fall ge fullt tillräckligt under- lag för bedömningen av om sekretessreglerna skall anses hindra ett utlämnande eller inte. Det omvända skaderekvisitet utgår från att sekretess är huvud- regel, vilket innebär att utlämnaren har ett ganska begränsat utrymme för sin bedömning. I praktiken innebär det att en uppgift som omfattas av en sådan sekretessregel inte kan lämnas ut, om det saknas kännedom om mottagarens identitet och dennes avsikter med uppgiften. Sekretessen för uppgifter i allmänna handlingar är vanligtvis begränsad i tiden och framgår av de särskilda sekretessbestäm- För personliga förhållanden är sekretesstiden ofta högst medan för enskildas ekonomiska för- hållanden är begränsad till . Som tidigare angetts gäller sekretess även mellan myndigheter och mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet. Syftet med detta är främst att skydda den enskilde och värna hans eller hennes integritet. I förarbetena till SekrL framhölls att ett fullgott integri- tetsskydd för information hos en myndighet om enskild i princip ställer krav på att informationen inte vidarebefordras utanför den verksamhet i vilken den har inhämtats. Det angavs att uppgifter hos annan myndighet kan läggas till grund för åtgärder som, även om de är helt lagenliga, har en negativ innebörd för den enskilde. Även den omständigheten att ett större antal tjänstemän skulle kunna få kunskap om ett känsligt förhållande kunde enligt förarbetena upp- levas som menligt av den som uppgiften rör. Risken för obehörig vidarespridning ansågs vidare öka även om de funktionärer hos den andra myndigheten som får del av informationen i sin tur har tyst- nadsplikt (a. prop. del A s. 90). är det givet att myndigheter har behov av att utbyta information med varandra, däribland personuppgifter. har det också ansetts vara en självklar princip att alla myndigheter är skyldiga att samarbeta och bistå varandra i den utsträckning som det kan ske. Principen kommer till uttryck i bl.a. 6 § FL. I 15 kap. 5 § SekrL föreskrivs vidare att en myndighet på begäran av en annan myndighet skall lämna uppgifter som den förfogar över, i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Denna bestämmelse kan ses som en precisering av 6 § FL. För att tillgodose myndigheternas informationsbehov och möj- liggöra att de kan fullgöra sin verksamhet finns i SekrL flera undan- tag från sekretessen mellan myndigheter. Av intresse för vår utred- ning är de sekretessbrytande reglerna i 1 kap. 5 § och i 14 kap. 3.4Undantag från sekretessen mellan myndigheter I 1 kap. 5 § och 14 kap. SekrL finns bestämmelser om att uppgifter i vissa fall kan lämnas ut utan hinder av sekretess. I 14 kap. 1–3 §§ finns generella begränsningar i sekretessen mellan olika myndig- heter (eller verksamhetsgrenar). Reglerna gäller också för sådana enskilda organ som enligt 1 kap. 8 och 9 §§ jämställs med myndig- het, t.ex. arbetslöshetskassorna. 1 kap. 5 § Enligt 1 kap. 5 § SekrL utgör sekretess inte hinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndig- heten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Bestämmelsen innebär att sekretessen kan efterges även om det inte föreligger en uttrycklig uppgiftsskyldighet enligt lag eller förordning. Av förarbetena framgår att paragrafen skall tillämpas restriktivt (prop. 1979/80:2 Del A s. 465 och 494). Det är endast när uppgifts- lämnande är en nödvändig förutsättning för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra ett visst åliggande som bestäm- melsen är tillämplig. Sekretessen får inte efterges enbart för att höja myndighetens effektivitet. 14 kap. 1 § Enligt 14 kap. 1 § SekrL hindrar inte sekretess att uppgifter lämnas till regeringen eller . Vidare får uppgifter lämnas till annan myndighet, om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. Uppgiftsskyldigheten måste vara uttrycklig. Det är inte tillräckligt med allmänt hållna föreskrifter mellan myndigheterna för att bryta sekretessen. Exempel på föreskrifter som bryter sekretess är 2 och 3 §§ för- ordningen (1980:995) om skyldighet för att läm- na uppgifter till andra myndigheter (uppgiftslämnarförordningen) och 20 kap. 9 § lagen AFL, som reglerar bl.a. statliga och kom- munala myndigheters skyldighet att lämna uppgift till bl.a. Försäk- ringskassan. Ytterligare exempel är 17 kap. 1 § UtL om social- nämnds skyldighet att lämna uppgifter till bl.a. . En författningsreglerad uppgiftsskyldighet innebär att någon sekre- tessprövning inte görs. Den prövning som görs avser i stället vilka uppgifter som skall lämnas ut till följd av uppgiftsskyldigheten. Fakultativa bestämmelser som föreskriver att en myndighet får lämna uppgifter till annan innebär inte att sekretessen viker enligt 14 kap. 1 § SekrL. Frågan om uppgifter ändå får lämnas ut till en annan myndighet eller verksamhetsgren får i stället avgöras i varje särskilt fall med tillämpning av bl.a. sekretessbestämmelsernas ska- derekvisit och bestämmelsen i 14 kap. 3 § samma lag (m.fl.; Sekretesslagen. En kommentar s. 14:10). Som exempel på en sådan bestämmelse kan nämnas 20 kap. 9 a § AFL, enligt vilken Försäk- ringskassan får lämna ut uppgifter (beträffande sistnämnda bestäm- melse se också avsnitt 3.6). 14 kap. 2 § I 14 kap. 2 § SekrL regleras ytterligare möjligheter att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till andra myndigheter. Bestämmelsen är subsidiär till 1 § och möjliggör uppgiftslämnande i vissa särskilt angivna situationer. I lagrummet föreskrivs bl.a. att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiften behövs där för förundersökning eller rättegång eller för ompröv- ning av beslut eller åtgärd av den myndighet där uppgiften före- kommer. 14 kap. 3 § Enligt den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § första stycket SekrL får, utöver vad som följer av 1 och 2 §§ i samma kapitel, sekretess- belagd uppgift lämnas till myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Generalklausulen är inte utan undantag. Av andra stycket framgår att om utlämnandet strider mot lag eller förordning får uppgiften inte lämnas ut trots att förutsättningarna i första stycket är uppfyllda. Detsamma gäller om utlämnandet strider mot föreskrifter som har meddelats med stöd av PuL. Av förarbetena till SekrL framgår att generalklausulen särskilt ger utrymme åt informationsutbyte när det är fråga om myndig- heter med samma sakliga behörighet men med skilda lokala kom- petensområden eller myndigheter som har närbesläktade funk- tioner och som båda har rättslig befogenhet att direkt fordra in de utväxlade uppgifterna (a. prop. del A s. 326 f.). Dessa uttalanden tar sikte bl.a. på förhållanden på skatteområdet och närliggande områden (m.fl., a.a. 14:23). Enligt äldre förarbetsuttalanden bör hänsyn tas till om uppgifterna blir sekretessbelagda hos den mottagande myndigheten i samma utsträckning som hos den ut- lämnande. Vidare anges att det kan finnas särskild anledning att inte lämna ut uppgifter som en enskild person har lämnat i för- troende (a.a. s. 14:26). Generalklausulen hindrar inte att ett rutinmässigt informations- utbyte sker mellan myndigheter även utan särskild författnings- reglering i form av en uppgiftsskyldighet i lag eller förordning. SekrL bygger dock på att rutinmässigt informationsutbyte i regel skall vara författningsreglerat. I de undantagsfall när rutinmässigt uppgiftslämnande inte är författningsreglerat men likväl anses tillräckligt motiverat, måste den intresseavvägning som skall göras enligt generalklausulen ske på förhand. Den behöver då inte avse prövning av individuella fall utan kan göras på ett sätt som liknar den som enligt förarbetena skall ske i fråga om massuttag. Vid prövningen av en utlämnandefråga får den utlämnande myndighe- ten väga den mottagande myndighetens behov av uppgifterna mot det intresse som sekretesskyddet typiskt sett tillgodoser (a. prop. del A s. 327). 14 kap. 4 § I 14 kap. 4 § SekrL anges att sekretess till skydd för enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv. Den enskilde kan vidare helt eller delvis efterge sekretessen. Det innebär att uppgifter kan lämnas ut sedan den enskilde samtyckt till det. Ett samtycke kan ges i förväg med tanke på en kommande situation. Samtycket får dock inte ges ett så generellt innehåll att den enskilde allmänt förklarar sig avstå från sekretessen hos en viss myndighet eller tjänsteman (a. prop. del A s. 331). 3.5Offentlighets- och sekretesskommitténs förslag Såväl bestämmelserna i om allmänna handlingars offentlighet som reglerna i SekrL har varit föremål för en översyn av OSEK. Kommittén överlämnade respektive delbe- tänkandena Offentlighetsprincipen och den nya tekniken (SOU 2001:3) samt Ordning och reda bland allmänna handlingar (SOU 2002:97). presenterade OSEK huvudbetänkandet Ny sekretesslag (SOU 2003:99) och slutbetänkandet Insyn och sekretess – i statliga företag – i internationellt samarbete (SOU 2004:75). I sitt huvudbetänkande har OSEK föreslagit en ny sekretesslag. Syftet med förslaget är att bibehålla balansen mellan offentlighet och sekretess. Det innebär bl.a. att de detaljerade reglerna om sekretess med olika skaderekvisit skall finnas kvar. Förslaget syftar till att göra sekretesslagen mer användarvänlig med bl.a. fler och kortare kapitel, underrubriker, hänvisningar och kortare paragrafer än den nuvarande lagen. Förslaget innebär att det som huvudregel även fortsättningsvis skall gälla sekretess mellan myndigheter och ibland inom myndigheter. När det gäller sekretessgränserna inom nämnderna i kommuner och landsting föreslår dock OSEK att dessa skall ändras. I stället för att sekretess skall gälla i förhållandet mellan självständiga verksamhetsgrenar föreslås att sekretess inom nämnderna skall gälla i förhållandet mellan verksamheter som är av olika slag. OSEK:s förslag har varit föremål för remissbehandling. I vissa delar har förslaget lett till ändringar i SekrL medan övriga delar, bl.a. förslaget om en ny sekretesslag och ändrade sekretess- gränser, fortfarande bereds inom . 7 kap. 7 § Sekretessen i socialförsäkringsärenden regleras i 7 kap. 7 § SekrL. Enligt första stycket gäller sekretess hos i ärende enligt lagstiftningen om allmän försäkring, allmän pension, arbetsskadeförsäkring eller handikappersättning och vårdbidrag eller om annan jämförbar ekonomisk förmån för enskild, eller om läkarvårdsersättning, ersättning för sjukgymnastik eller särskild sjukförsäkringsavgift, för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon honom eller henne närstående lider men om uppgiften röjs. Som vi tidigare angett kan under begreppet personliga förhållan- den även falla uppgifter om en persons ekonomi. Sekretess enligt bestämmelsen i första stycket kan således komma att gälla inte bara uppgifter om sjukperioder o.d. utan också exempelvis uppgifter om SGI och om sjukpenningens storlek. Enligt förarbetena torde det dock mera sällan kunna hävdas att det medför men för den enskilde att lämna ut uppgifter om hans eller hennes ekonomi (prop. 1979/80:2 Del A s. 190). Vid sekretessprövningen enligt lagrummet gäller, som framgår av den återgivna lagtexten, ett rakt skaderekvisit, dvs. en presumtion för offentlighet. Som vi tidigare angett är det vid prövningen avgörande om uppgiften som sådan är av den arten att ett utläm- nande typiskt sett kan vara ägnat att medföra skada för det intresse som skall skyddas genom bestämmelsen. Av förarbetena framgår att när det gäller t.ex. uppgifter om enskildas sjukskrivningsperiod- er torde man som regel ha skäl att anta att det är en sådan risk förenad med ett utlämnande att sekretess skall iakttas. Framför allt gäller det när den som begär uppgiften inte vill uppge ändamålet med sin förfrågan eller uppträder anonymt (a. prop. Del A s. 190). Enligt 7 kap. 7 § fjärde stycket SekrL får uppgift utan hinder av sekretess lämnas till enskild enligt vad som föreskrivs i lagstift- ningen om allmän försäkring, allmän pension, handikappersättning och vårdbidrag, sjuklön eller särskild sjukförsäkringsavgift. Av 20 kap. 9 a § AFL framgår att uppgifter om ersättning åt enskilda i vissa fall får lämnas ut till försäkringsinrättningar, försäkringsbolag, arbetsgivare och arbetslöshetskassor. Även i 15 kap. 15 § lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension finns bestämmelser om undantag från sekretessen. I förarbetena anges att undantaget gör det möjligt att lämna ut sådana uppgifter som kan behövas för att beräkna rätt ersättningsbelopp eller för att förhindra fusk eller missbruk av andra förmåner (prop. 1997/98:151 s. 772). I 6 kap. 3 § lagen (1998:702) om garantipension och 8 kap. 10 § lagen (2000:461) om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn finns en hänvisning till 15 kap. 15 § lagen om inkomstgrundande ålderspension. I 22 § lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag finns en hänvisning till 20 kap. 9 a § AFL. Sekretess gäller även för beslut i socialförsäkringsärenden. Det avgörande skälet härtill är att det finns ett behov av sekretess för uppgifter om enskildas sjukperioder (prop. 1973:188 s. 11 f., jfr 2000/01:129 s. 27). I socialförsäkringsärenden anses offent- lighetsintresset tillgodosett genom avfattningen av skaderekvisitet och genom begränsningen av sekretessen till uppgifter om enskilds personliga förhållanden (prop. 1979/80:2 Del A s. 191). 7 kap. 15 § Hos sker registrering av enskilda personer. För verksamhet som avser registrering av befolkningen är 7 kap. 15 § SekrL tillämplig. Enligt första stycket 1 i paragrafen gäller sekretess i verksamhet som avser folkbokföringen eller annan liknande registrering av befolkningen och, i den utsträckning regeringen föreskriver det, i annan verksamhet som avser registrering av betydande del av befolkningen för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men om uppgiften röjs. Med uttrycket annan liknande registrering av befolkningen avses t.ex. det automatiserade statliga personadress- registret, SPAR. Även register över befolk- ningen omfattas av bestämmelserna i 7 kap. 15 § (m.fl. a.a. s. 7:76).