sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna om bistands- advokat togs in som ett eget kapitel i den dåvarande straffprocess- lagen, sedermera i den nya straffprocesslagen som trädde i kraft . Ordet bistandsadvokat har kommit att användas i en vidare mening för advokater som bistår enskilda i olika sammanhang men bör enligt Robberstad i Bistandsadvokaten, reserveras för advokater som förordnas enligt kapitel 9 a i straffprocesslagen (s. 35). Det var en juridisk rådgivningsverksamhet för kvinnor som tog initiativ till ordningen med bistandsadvokat i . De ställde krav på att våldtagna kvinnor skulle ha någon med sig på förhör för att skydda dem från osakliga frågor. Förslaget bottnade i en kritik mot polisens uppträdande mot offren i sexualbrottsmål. Rege- ringen hoppades att en effekt av lagstiftningen skulle bli att fler brottsoffer skulle anmäla våldtäkt. Bestämmelserna om bistandsadvokat kom till bara efter det att den danska lagen om juridiskt bistånd till målsäganden trätt i kraft. Robberstad visar i boken att den norska lagen om rättsligt bistånd åt målsägande i stora delar hade den danska lagstiftningen som förebild (s. 20). Ungefär samma argumentation förekommer i förarbetena till lagstiftningen i både och . Ett motiv för lagstiftningen i var att målsäganden skulle skonas från de påfrestningar som en rättsprocess kunde medföra. På samma grunder som i begränsades lagen inledningsvis till bestämmelser om våldtäkt och Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna våldtäktsliknande förhållande, d v s till §§ 192–194 i strafflagen. Lagen omfattar nu de flesta sexualbrott och under vissa omständigheter även andra brott. Lagstiftningen om bistandsadvokat har ändrats ett antal gånger. Vid den första utvidgningen kom lagen att omfatta bestämmelserna om sexuellt umgänge med barn i §§ 195–196 strafflagen. Den mest betydande ändringen av den norska lagstiftningen genomfördes . Då utökades möjligheterna att få bistandsadvokat för sexuella övergrepp mot barn och för övriga sexualbrott eller för alla brott som orsakat väsentlig skada på hälsa och välfärd (NOU 2006:10 s. 188). Det skedde genom ikraftträdandet av lov av nr. Ändringen har ansetts principiellt viktig men enligt ordalydelsen är den i första hand inriktad på mycket allvarlig brottslighet. Ändringen gjorde att kvinnor som utsatts för våld i nära relationer gavs en möjlighet att få bistandsadvokat. Ett stort antal fall uteslöts ändå från lagens tillämpningsområde, eftersom lagen formulerades så att brottet skulle ha förorsakat betydlig skada. Genom lov nr 76 ändrades lagen och ytterligare några sexualbrott kom att omfattas av lagens tillämpningsområde. blev rätten till bistandsadvokat utvidgad genom lov nr 2 till att gälla mål om överträdelse av besöksförbud i enlighet med straffprocesslagens § 222 a jfr strafflagens § 342 första ledet bokstav c. Samtidig infördes en rätt för målsäganden att biträdas av bistandsadvokat när ett ärende om besöksförbud i eget hem behandlades i rätten. Det innebar att den som besöksförbudet var avsett att skyddas kunde biträdas av en bistandsadvokat. blev rätten till bistandsadvokat utvidgad till att gälla vissa grupper av efterlevande och till ärenden om tvångsäktenskap. Det skedde genom att lov nr. 61 och lov nr 62 trädde i kraft. Den allra senaste lagändringen kom till stånd och gällde s k kontaktförbud, vilket är en straffrättslig sanktion i strafflagen § 33 tredje ledet, som betyder att en person som är dömd för ett brott kan förbjudas att uppehålla sig i sitt hem. Det skiljer sig från besöksförbudet som är en förebyggande åtgärd. En bistandadvokat kan förordnas vid meddelande av kontaktförbud enligt § 33 tredje ledet strafflagen men även vid överträdelse av kontaktförbud (ss. 186–187). En utredning om mäns våld mot kvinnor i nära relationer, Kvinnevoldsutvalget, föreslog i betänkandet Retten til et liv uten vold (NOU 2003:31), flera förändringar i lagstiftningen om Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna bistandsadvokat, bl a att lagstiftningen skulle omfatta ärenden gällande våld mot kvinnor (s. 14 och ss. 157–158). Utredningen önskade även att polisen skulle utarbeta informationsmaterial och utveckla sina rutiner för information om bistandsadvokat (s. 149). Vidare föreslog utredningen att målsägande skulle ges rätt att delta i alla förhandlingar, rätt att få insyn i handlingar på samma sätt som den misstänkte och att få reda på innehållet i förundersöknings- protokollet (ss. 158–159). Slutligen menade utredningen att barn som sett sina mödrar utsättas för våld skulle ges rätt till en egen advokat (s. 174). Gränsdragningen mellan privata och offentliga intressen har haft betydelse för vilka målsägande som kan biträdas av bistandsadvokat i . Endast sådana straffrättsliga bestämmelser som skyddar privata intressen ger rätt till bistandsadvokat. Bestämmelserna om sexualbrott mot barn ansågs tidigare skydda offentliga intressen. Robberstad visar i boken att lagen behövde ändras för att bistandsadvokat skulle kunna förordnas för incestoffer (s. 42). De norska reglerna om advokat till målsäganden ges enligt två olika modeller. Betänkandet Fornærmede i straffeprosessen – nytt perspektiv og nye rettigheter (NOU 2006:10) visar att rätten till bistandsadvokat gäller för målsägande i dess snävare betydelse, d v s inte för skadelidande i en vidare mening (s. 31). Vid en rad sexualbrott är det en absolut rättighet för målsäganden att en bistandsadvokat förordnas. Det betyder att rätten ska förordna advokat på målsägandens begäran, oavsett skälen till det. Vid övriga sexualbrott, sexuell handling med någon som inte samtyckt eller med barn och sexuellt ofredande (seksuell atferd) §§ 200–201 strafflagen, kan bistandsadvokat också förordnas men enligt andra regler. Det påpekas i betänkandet att strafflagens bestämmelser om sexualbrott är delvis överlappande vilket gör att om en straffbestämmelse inte utgör en förutsättning för att förordna en bistandsadvokat kan en annan bestämmelse göra det (s. 51). När målsäganden utsatts för en rad andra brott, d v s de brott som nämns i § 107 första ledet andra punkten straffprocesslagen, förordnas bistandsadvokat efter en behovsprövning. Att en advokat förordnas i de här situationerna är ingen rätt för målsäganden. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna här fallen är möjligheten att få bistandsadvokat inte beroende på vilken typ av lagöverträdelse det rör sig om utan på vilka följder som offret orsakats. Det typiska användningsområdet är dock våldsbrott. Behovet av advokat avgörs efter en konkret värdering av offrets situation. Huvudregeln i förarbetena är att målsäganden har behov av advokat när brottet lett till en betydande skada eller om man kan förutse att målsäganden kommer att få betydande skada till följd av den brottsliga handlingen. Betydande skada är ett rättsligt begrepp som återkommer på många ställen i lagstiftningen. Offret har i många av de här fallen komplicerade ersättningskrav men ersättningskravet är inte en förutsättning för att få bistandsadvokat. Bedömningen är skönsmässig och restriktiv. Uttrycket betydlig skada ska enligt förarbetena (Ot prp. nr 33 1993-94) förstås på samma sätt som i § 9 strafflagen, d v s det ska röra sig om en skada som gör att någon mister eller får väsentligt nedsatt syn, förlorar hörsel, tal- eller fortplantningsförmåga, blir vanför, arbetsoduglig, får en utseendemässig skada, blir livsfarligt eller långvarigt sjuk eller orsakas allvarlig psykisk skada (ss. 51–52). Kvinnor som utsatts för våld i en nära relation har inte rätt till en bistandsadvokat. I kan besöksförbud utfärdas av åklagarmyndigheten i enlighet med § 222 a andra ledet andra punkten straffprocesslagen, om det finns grund att tro att en person kommer att begå en straffbar handling mot en annan person, förfölja någon eller kränka någons frid. Den som har behov av skydd då ett besöksförbud om intrång i eget hem ska prövas av rätten har en rätt till bistandsadvokat. Rätten gäller såväl när åklagarmyndigheten för frågan om besöksförbud inför rätta som när den som önskar ett besöksförbud fått ett avslag på en begäran om besöksförbud av åklagarmyndigheten. Rätten gäller enbart besöksförbud i eget hem och inte andra former av besöksförbud. Bistandsadvokat kan också enligt § 107 a andra ledet tredje punkten straffprocesslagen, förordnas för personer som inte är i stånd att själva ta till vara sin rätt. Enligt bestämmelsen kan rätten vid särskilda tillfällen när målsäganden har avlidit eller av andra skäl inte är i stånd att begära en bistandsadvokat utse en advokat för att ta till vara de intressen som målsäganden och målsägandens närmaste har. Reglerna ska tillämpas restriktivt. har det emellertid blivit vanligare att anhöriga till dem som mördats får bistandsadvokat. En rätt till bistandsadvokat finns också vid brottet tvångs- äktenskap, strafflagens § 222 andra ledet. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Bistandsadvokatens uppgifter liknar de uppgifter som målsägandebiträdet i och bistandsadvokaten i har. Liksom de danska och svenska förarbetena framhåller de norska förarbetena (Op.prp. nr 63 1980-81), att bistandsadvokaten inte får uppträda som extra åklagare (s. 9). Lagstiftaren har i bestämmelsen § 107 c, första ledet straffprocesslagen, delat upp bistandsadvokatens uppgifter i sådana uppgifter som har renodlat juridisk karaktär och uppgifter som inte har juridisk karaktär. Indelningen har emellertid inga särskilda konsekvenser. Rent allmänt ska advokaten enligt straffprocesslagen § 107 c första ledet, verka för målsägandens intressen under förundersökning och huvudförhandling och ge den hjälp och det stöd som är naturligt och rimligt i samband med brottmålet. Lagen ger ingen ledning i frågan om vilka målsägandens intressen är. Den förutsätter att bistandsadvokaten agerar efter målsägandens behov i det enskilda fallet. Förarbetena betonar uppdragets professionella karaktär och den omständigheten att advokatens egen värdering av vad som är målsägandens intressen är väsentlig i sammanhanget. Robberstad har i Bistandsadvokaten framhållit att uppdraget bör ses utifrån advokatrollen och brottsoffrets primära behov (s. 123). Att bistandsadvokatens uppgifter går utöver de rent juridiska påtalas i offentlig information om bistandsadvokat. I betänkandet Fornærmede i straffeprosessen – nytt perspektiv og nye rettigheter (NOU 2006:10) påpekas det att det har rått osäkerhet om lagen är uttömmande vad gäller bistandsadvokatens uppgifter i 107 c andra fjärde ledet straffprocesslagen (ss.179–180). Uppgifter av icke juridisk natur som tas upp i förarbetena (Op.prp.nr 63 1980-81) är att bistandsadvokaten ska samtala med målsäganden och målsägandens anhöriga och förmedla kontakt med institutioner som kan ge hjälp och stöd till målsäganden såsom till exempel sjukvård och socialtjänst. Vanligt förekommande uppgifter för en bistandsadvokat i är också att tillhandahålla information, förmedla kontakter samt förbereda och utföra talan i ersättningsfrågan. Förarbetena nämner även att bistandsadvokaten kan ta initiativ till utredningsåtgärder men det är inte lagreglerat (s. 20). Bistandsadvokatens roll i det inledande skedet av rättsprocessen är viktig i . Skälen till det är att advokatens uppgift att föra skadeståndstalan inte varit självklar på samma sätt som i , Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna men också att advokater i kan bistå målsäganden redan innan en polisanmälan görs. Målsäganden har också till skillnad från i rätt till viss dokumentinsyn innan åtalet väckts, såvida det inte kan vara till skada för förundersökningen. Därför tillmäts bistandsadvokatens uppgift med att informera både målsäganden och åklagaren stor betydelse (s. 55). I har polisen och bistandsadvokaten ett nära samarbete eftersom bistandsadvokaten oftast kommer in i ett tidigt skede av rättsprocessen. Under förundersökningen kan bistandsadvokaten bistå målsägande med att hålla målsäganden underrättad om sakens gång, förbereda målsäganden för huvudförhandling, gå igenom handlingar, etablera kontakter med myndigheter och organisa- tioner, och bistå målsäganden med förberedande av ersättnings- krav, genom att skaffa målsäganden insyn i förundersökningen samt överhuvudtaget genom att bevaka tempo och kvalitén på utredningen (s. 181). Bistandsadvokaten ska enligt § 107 c andra stycket straffprocesslagen kallas till förhör. Om målsäganden är part och för talan har bistandsadvokaten rätt att hålla inledningsanförande, ställa frågor till den tilltalade och till vittnen och att hålla slutanförande. Hon eller han har också rätt att uttala sig i sådana processuella frågor som angår målsäganden. Bistandsadvokatens uppgift upphör inte efter det att dom fallit utan i bistandsadvokatens uppgifter ingår enligt praxis att ansöka om s k voldsoffererstatning, d vs statlig ersättning till brottsoffer (s. 187). Robberstad anför i Bistandsadvokaten att det också är bistandsadvokatens uppgift att förklara domen (s. 85). Polisen ska samband med att polisanmälan görs enligt § 107 a straffprocesslagen informera målsäganden om möjligheten att bistandsadvokat kan förordnas, om att målsäganden har rätt att vänta med att avge sitt vittnesmål till det att bistandsadvokaten är närvarande och hur bistandsadvokaten ersätts. Lagen anger också att informationen ska dokumenteras i anmälan. Polisen har emellertid inte genom sitt datasystem möjlighet att kontrollera att sådan information getts. Bistandadvokat förordnas på begäran av rätten enligt § 107 b straffprocesslagen. En framställan om förordnande av advokat ska inges efter det att ett önskemål framställts av Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna inges framställan av advokaten själv men det kan även göras av målsäganden eller polisen. Huvudregeln enligt § 107 b 1 led 2–4 är att målsäganden ska ges rätt att välja en advokat som hon eller han har förtroende för. Det finns emellertid undantag från den bestämmelsen, om det skulle medföra en försening eller förhållandena annars gör det olämpligt men Robberstad anger i Bistandsadovkaten att den bestämmelsen inte bör gälla längre än till det mer akuta förundersökningsstadiet (s. 48). Den norska advokatföreningen ger ut en lista på advokater som arbetar som bistandsadvokater. Den som tar uppdrag som bistandsadvokat ska ha en egen advokatlicens eller auktorisation som advokatfullmäktig. Polisen ger inte brottsoffer råd om vem som kan önskas som bistandsadvokat. Det är emellertid relativt sällsynt att polisen behöver bistå målsäganden med val av advokat eftersom offret ofta kommer till polisen från en ideell organisation, ett kriscentrum eller i sällskap med en person från en sådan institution där man ger målsägande råd om bistandsadvokat. Målsäganden har under förundersökningen rätt att vänta med att yttra sig tills bistandsadvokaten är närvarande. En advokat tillkallas av polis för att närvara under polisförhör. I brådskande fall när målsäganden ska höras kan polisen enligt § 107 b straffprocesslagen tillkalla en advokat som bistår målsäganden trots att ett förordnande inte skett. Krav som hänför sig till brottmålet men som inte gäller straffet, t ex en talan om ersättning benämns enligt Fornærmede i straffeprosessen – nytt perspektiv og nye rettigheter (NOU 2006:10) som ett borgerligt rettskrav (s. 63). Enligt § 3 straff- processlagen behandlas i brottmålet enligt de straffprocessuella bestämmelserna. Både åklagaren och målsäganden kan yrka ersättning i samband med brottmålet. Rättens möjligheter att avvisa en ersättningstalan ser olika ut beroende på vem som för talan. har enligt § 427 andra ledet straffprocesslagen en skyldighet att föra talan på målsägandens vägnar om målsäganden önskar det. Detta sker, bl a enligt Fornærmedeutvalget inte regelmässigt och inte heller på ett tillfredställande sätt (s. 23). Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna § 107 c fjärde rättskrav för målsäganden, även när kravet drivs av åklagar- myndigheten. Även om det inte sägs uttryckligen är det klart att det är bistandsadvokatens uppgift att hjälpa målsäganden med att förbereda och yrka ersättning när talan om ersättning förs av åklagarmyndigheten. 15.2.7Annat stöd till målsäganden En utgångspunkt för bestämmelser om bistånd till målsägande i norsk rätt har enligt betänkandet Sterkere vern og økt støtte for kriminalitetsofre (NOU 1992:16) varit att målsäganden själv ska stå för kostnader för juridisk hjälp i ett brottmål (s. 23). En annan grundsats för den norska lagstiftningen är att s k fri rättshjälp utgår efter behovsprövning. För målsägande som inte ges bistandsadvokat finns möjlighet att få juridisk rådgivning och juridiskt ombud genom rättshjälpslagen, s k fritt rettsråd eller i civila mål fri sakförsel och retsgebyr. Fritt rettsråd innebär rådgivning i ärenden som förs utanför domstol, medan ärenden inför domstol kräver s k retsgebyr. Sådan rättshjälp kan ges i oavsett hur målsägandens ekonomiska förhållanden ser ut. Advokaten kan därutöver söka mer hjälp om det kan motiveras. Biståndet enligt rättshjälpslagen är således begränsat i förhållande till det bistånd som ges av bistandsadvokat. En advokat som förordnats enligt rättshjälplagen kan utöva målsägandens rättigheter, medan bestämmelserna om bistands- advokaten är mer detaljreglerade eftersom bistandsadvokaten har särskilda rättigheter enligt den lagstiftningen. Kvinnor som utsatts för våld i en nära relation har en särskild ställning eftersom de kan ges rättshjälp utan behovsprövning enligt rättshjälpslagen § 11 första ledet nr 6. Bestämmelsen omfattar även hjälp till målsäganden vid huvudförhandlingen (s. 62). En advokat som bistår ett brottsoffer före en polisanmälan omfattas av lagstiftningen om bistandsadvokat, om brottet senare polisanmäls. fanns en ordning enligt vilken brottsoffer utan behovsprövning kunde få juridisk hjälp före en polisanmälan trots att brottsoffret valde att inte polisanmäla. Den baserade sig på cirkulär, rundskriv G 294/81 och G 238/83, som har upphävts. Fornærmedeutvalget har i betänkandet Fornærmede i straffe- Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna processen nytt perspektiv og nye rettigheter (NOU 2006:10) föreslagit att den ordningen återinförs (ss. 180–181). Mot bakgrund av rapporten og verdighet tillsattes 2004 en ny utredning med uppgiften att stärka målsägandens och anhörigas ställning i rättsprocessen, Utvalget som skal utrede styrking av fornærmedes og pårørendes straffprocessuelle eller det s k Fornærmedeutvalget. Utredningens uppdrag gick ut på att utreda om målsägande generellt borde ges partsställning, om särskilda grupper av offer borde få sådan ställning och om anhöriga till målsägande skulle få ställning som part. Enligt mandatet skulle utredningen beakta rapporten og verdighet liksom betänkandet Retten til et liv uten vold (NOU 2003:31). För det fall utredningen inte skulle föreslå att målsäganden skulle få ställning som part, skulle den enligt betänkandet och direktiven utreda om målsägandens ställning kunde stärkas enligt gällande ordning. I anslutning till de frågorna skulle utredningen också se över lagstiftningen om bistandsadvokat och utreda om bistands- advokatens rättigheter skulle klargöras eller ändras. Utredningen skulle också undersöka om möjligheten att få bistandsadvokat borde utvidgas till familjevåld och människohandel och om bistandsadvokat skulle förordnas för målsäganden utsatta för brott i utlandet (s. 13 och Kongelig resolusjon ). Utredningen presenterade sitt betänkande Fornærmede i straffeprosessen – nytt perspektiv og nye rettigheter (NOU 2006:10) . Utredningen bedrev sitt arbete bl a genom en kartläggning av vilka behov och önskemål målsäganden har i rättprocessen (s. 15). När det gäller målsägandens ställning uttalar utredningen att tiden är definitivt inne för att justera kursen inom straffprocessen så att målsägandens legitima intressen i målet reflekteras i lagstiftningen. Utredningen fortsätter med att stärks inte målsägandens ställning kan rättsväsendet komma i otakt med den allmänna rätts- uppfattningen (s. 124). I betänkandet kommenterar utredningen och tillbakavisar det synsätt som ger uttryck för att ökade rättigheter till målsäganden ger en orättfärdig två mot en situation. Den bilden anser utredningen är felaktig eftersom avsikten i brottmål är att nå ett Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna riktigt resultat och garantera rättssäkerhet så långt det är möjligt (ss. 16–17). Utredningen föreslår att målsägandens ställning bör stärkas i vissa mål. Däremot vill inte utredningen föreslå att målsäganden ska ges partsställning generellt, inte heller att målsäganden ges rätt att klaga i skuldfrågan och över straffet. Målsägande i brott som orsakat allvarliga integritetskränkningar, d v s allvarliga våldsbrott och sexualbrott, ska ges utökade rättigheter. Utredningen presenterar en rad olika åtgärder som förstärker målsägandens ställning under olika stadier av rättsprocessen. För att synliggöra målsägandens ställning i lagstiftningen föreslår utredningen att de nya bestämmelserna om målsäganden samlas i ett särskilt kapitel (ss. 17–18). Bland annat föreslås att målsäganden ska ges rätt att avge en förklaring om konsekvenserna av brottet, en s k victim impact statement (s. 241). Utredningen föreslår också att målsägande som önskar ett möte med åklagaren ska få träffa åklagaren före huvudförhandlingen (s.149). En utgångspunkt för utredningen har varit att målsägandens nya rättigheter ska utövas genom advokaten eller under vägledning av advokaten, vilket ska underlätta såväl för målsäganden själv som för rättväsendets representanter. Utredningen konstaterar att bistands- advokatens uppgifter har uppfattats som oklara och att de praktiserats på olika sätt på olika ställen. Inledningsvis påpekar utredningen att eftersom det är förbehållet åklagaren att väcka åtal, att bestämma om åtalets innehåll och att processa i frågor rörande skuld och straff, detta med nödvändighet måste medföra begränsningar i bistandsavokatens rättigheter (s. 17 och s. 179). Lagstiftningen ger enligt betänkandet bistandsadvokaten vissa rättigheter i anslutning till ersättningskravet, men därutöver bör enligt utredningen bistandsadvokaten också utöva de rättigheter som har med själva ansvarsfrågan att göra. Utredningen menar att det bör införas en uttrycklig bestäm- melse om att bistandsadvokaten kan anmoda polis och åklagare att vidta ytterligare åtgärder i utredningen. Utredningen föreslår vidare att bistandsadvokaten ska kunna ställa frågor till den tilltalade, till andra vittnen och sakkunniga och att bestämmelsen om att bistandsadvokaten ska kunna lämna rättssalen tas bort. Slutligen föreslår utredningen en utvidgning och ett klargörande av bistands- advokatens uppgifter i anslutning till målsägandens ersättningskrav. En annan slutsats som utredningen drar är att det finns en varierande kvalitet på bistandsadvokaternas insatser och att dessa inte helt sällan präglas av bristande erfarenhet och juridiska Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna kunskaper (s. 203). De nya regler och rättigheter som föreslås för målsägande i vissa brott avses påverka bistandsadvokatens roll och ska innebära en förstärkning av bistandsadvokatens möjligheter att bidra till målets upplysning (s. 179). Sammanfattningsvis vill utredningen öka bistandsadvokatens uppgifter och göra det mer attraktivt att vara bistandsadvokat (s. 22). Ett viktigt förslag som presenteras i betänkandet är att målsäganden i ärenden som omfattas av lagstiftningen om bistands- advokat före en polisanmälan ska ges rätt till bistandsadvokat för konsultation och rådgivning om ett brott bör anmälas. Därför föreslår utredningen att tidigare gällande reglerna om fri rättshjälp genom bistandsadvokat före polisanmälan återinförs (s. 180). I frågan om ordningen med bistandsadvokat bör utvidgas till fler måltyper gör utredningen en genomgång av olika brottstyper.