sou · GVB322 · 2008-01-01 00:00:00 — Om kommer kanske en ny generation, uppväxt med terminaler och datalagring som en del av sin vardag, att le överseende åt vår tids ängslan och beteckna den som hysteri (men detta kanske som en följd av att informationsteknologin kommit att ge begreppet privatlivets fred en annan innebörd). , Statlige databanker og personlighetsvern, 1972 Bakgrund: Det politiska och idémässiga klimatet i efterkrigs- tidens Årtiondena närmast efter präglades av ökande välfärd, framtidsoptimism och lättnad över att hade klarat sig undan krigets fasor. De överordnade målen för samhällsutveck- lingen var förhållandevis klara. Politiskt rådde en långtgående sam- syn om att samhällets uppgift inte bara var att tillförsäkra med- borgarna fred och frihet utan också att ta ett övergripande ansvar för deras välstånd och trygghet. I hägnet av en klok utrikespolitik och ett starkt försvar skulle det goda folkhemmet byggas. De metoder staten ansåg sig behöva ta till för att trygga landets inre och yttre säkerhet accepterades allmänt av befolkningen. Exe- mpelvis kunde med början Pragkuppens en klart integri- tetskränkande massregistrering och kontroll av personer med förmodade kommunistiska sympatier försiggå utan att nämnvärt ifrågasättas. Även om verksamheten officiellt förnekades av statsmakterna, var den inte obekant för den tidningsläsande allmänheten. 1TP PT Denna översikt har författats av kommitténs ordförande, som ensam svarar för innehållet. ingående av och i boken Säkerhetspolisens hemliga register (1966, med förord av ). Ändå skulle det dröja , då centralregistret hade växt ut så till den grad att det innehöll upp- gifter om ca 500 000 personer, innan verksamheten mer allmänt började ifrågasättas i medierna och i den politiska debatten. Upp- märksamheten ledde då bland annat till att ett lagstadgat förbud mot åsiktsregistrering infördes. De medel som staten ansåg sig behöva tillgripa för att öka med- borgarnas välfärd och trygghet mot brott ifrågasattes på det stora hela heller inte. I inrikespolitiken rådde relativ konsensus om hur välfärdssamhället skulle byggas, även om den harmoniska bilden stördes, såsom 1957 i frågan om pensionssyste- met. Betecknande för samhällsklimatet var att ett för hela befolk- ningen obligatoriskt system med personnummer (ursprungligen benämnda födelsenummer) kunde införas och utvecklas utan någon diskussion av integritetsskydds- aspekterna. Första gången detta effektiva instrument för övervak- ning och kontroll av medborgarna ifrågasattes av integritetsskäl, synes ha varit års folk- och bostadsräkning. Debatten då ledde till att Offentlighets- och sekretesslagstiftningskommittén fick i uppdrag att undersöka vilka effekter den automatiska data- behandlingen kunde få för den enskildes integritet. Medborgarnas rätt till skydd för den personliga integriteten hade alltså under 1950- och större delen av inte någon fram- trädande plats på den politiska dagordningen. Än mindre kunde några partipolitiska skiljelinjer skönjas i denna fråga, såvida man inte dit räknar spörsmålet om arbetstagares kollektiva anslutning till fackföreningar som i sin tur var anslutna till det socialdemo- kratiska partiet. Exempelvis var det berättigade i att som medel för uppbyggnaden av välfärdsstaten utsätta medborgarna för vad som slagordsmässigt kommit att kallas social ingenjörskonst inte sär- skilt omstridd. I ett som alltjämt hade starka minnen av fattigsamhället men som med raska steg var på väg bort från det, hade begreppet ännu inte fått sin negativa klang. Ändå hade redan då konflikten mellan en stark om än välmenande stat och den enskilda människans behov av frihet exponerats i till svenska över- satta verk som Det öppna samhället och dess fiender (, 1945) och Fyra essäer om frihet (1958). På folkhälsans område pågick –1975 ett sterili- seringsprogram som kom att omfatta drygt 60 000 individer, och på för sinnesslöa utsattes de intagna –1960 för kränkande odontologiska experiment. Först skulle detta agerande komma att ifrågasättas och fördömas. Som ytterligare exempel på den höga toleransnivån för integritets- kränkningar i det svenska samhället kan erinras om att publicering i tidningarna av namn på och i vissa fall även bild av misstänkta brottslingar var ganska vanligt förekommande utan att föranleda någon mer utbredd kritik från integritetsskydds- synpunkt. I den verkande praxis var ärenden som rörde privatlivets helgd över huvud taget sällsynta. I den idémässiga och kulturella debatten saknades emellertid inte stoff för en diskussion om riskerna för den enskilda människans integritet i skuggan av en allt starkare statsmakt och ett allt mer genomreglerat samhälle. hade den engelske författaren givit ut sin framtidsskildring Du sköna nya värld, en beskrivning av ett av indoktrinering och propaganda genomsyrat samhälle, i vilket människornas individualitet utplånats och där genteknologin nått dithän att människornas reproduktion om- besörjs genom kloning. I hade ut- kommit 1940, en roman som tecknar ett framtida samhälle där människorna är fråntagna varje möjlighet till privatliv. Kamera- övervakning är obligatorisk i alla hem, och staten har skaffat sig total kontroll till och med över människornas tankar. Den utan jämförelse mest inflytelserika romanen i denna genre kom emeller- tid 1948, då bok 1984 publicerades. Engelsmannen beskrev ett samhälle där information och kunskapsteknik helt tjänar en liten maktelits intressen. Interaktiva teleskärmar och mikrofoner övervakar medborgarna, som framlever sina liv inför Storebrors allseende öga. Dessa och andra litterära skildringar om hur människans privata sfär riskerade att allt mer krympa väckte förvisso intresse och dis- kussion, men någon avgörande inverkan på politiken fick de knap- past. I då hotet om ett kärnvapenkrig dominerade såväl den politiska dagordningen som människornas tankar och då risken för en sovjetisk infiltration och i värsta fall invasion av landet utgjorde en levande realitet, upplevdes inte frågan om hur den enskildes per- sonliga integritet kunde förbättras och säkras som den viktigaste. Frågan kunde till och med te sig futtig och akademisk i jämförelse med de faror som hotade riket och de gemensamma ansträngningar som gjordes för att öka välfärden och omvandla till en modern industrination. Ett tidigt förebud om den debatt som skulle komma utgjorde professorn och sedermera nobelpristagaren 1966 publicerade bok den stora datamaskinen (under pseudo- nymen ). I satirens form varnade för ett samhälle där människorna har blivit slavar under storskaliga men sårbara datorsystem. Intryck gjorde även bok i det fria . åter- gav spekulationer om att myndigheternas beslutsfattande skulle vara datoriserat, att kroppens egna organ skulle kunna efterbildas och att det 2012 skulle finnas droger som höjer människans intelligens, som han varnade för prognosmakarnas blindhet för negativa och irrationella faktorers betydelse för samhällsutvecklingen. kunde ett begynnande intresse för integritetsskyddsfrågor märkas också från statsmakternas sida. Det var framför allt den då moderna avlyssnings- och fototekniken som uppmärksammades. I direktiven till vad som skulle bli integritetsskyddskommitté påtalade justitieminister att hemliga inspelningar och smygfotografering på långa avstånd innebar en fara för den personliga integriteten: Även i vårt land har pekats på riskerna för att övervakningsapparater i mikroformat kan komma att finna vägen bl.a. till mindre nogräknade personer som vill använda dem för att utspionera andras privatliv eller för att sätta sig i besittning av affärs- eller yrkeshemligheter. Statens perspektiv på integritetsskyddsfrågorna var således allt- jämt begränsat till sådana angrepp som en enskild kunde tänkas rikta mot en annan. Problemformuleringen var på intet sätt unik för regeringen. Den begynnande datoriseringen inom de svenska myndigheterna uppfattades av de flesta som något oproblematiskt positivt och rationellt samt även som en möjlighet att förbättra insynen och öppenheten i den offentliga förvaltningen. Tron på att den moderna tekniken med hjälp av kollektiva ansträngningar skulle bli ett medel i det goda samhällsbyggets tjänst, var ännu stark. Bestående uttryck hade denna övertygelse fått genom diktaren ofta citerade Sund- bybergsprolog: en öppen stad, ej en befästad/ bygger vi gemen- samt. En mer allmän debatt om de risker som hotar den personliga integriteten – också när hotet kommer från samhället självt – skulle komma igång först när datortekniken hade fått en mer avancerad tillämpning i det allmännas tjänst. Då hade också det allmänna samhällsklimatet i spåren av den så kallade vänstervågen hunnit utvecklas i en mer ifrågasättande och mot samhällsinstitutionerna mindre respektfull riktning. Den utlösande faktorn var, som antytts, folk- och bostadsräkning. – Folk- och bostadsräkningen, IB och landet Monismanien Protester mot folk- och bostadsräkning fattade beslut om en ny folk- och bostads- räkning. Ärendet föranledde inte någon debatt i kammaren och tilldrog sig inte heller något anmärkningsvärt medialt intresse, lika litet som hade varit fallet beträffande motsvarande beslut och folkräkningar. Trots detta blev reaktionen häftig när () började skicka ut folkräkningsblanketterna till hushållen. Interpellationer ställdes och frågor väcktes i . Ett stort antal (23) JO-anmälningar inkom från allmänheten. I medierna riktades stark kritik mot att staten över huvud taget samlade in känsliga uppgifter om männi- skors attityder och levnadsförhållanden, något som ansågs alltför mycket öka myndigheternas makt och möjligheter att ingripa i enskildas liv. Frambesvärjanden av saknades inte i debatten, där bilden tecknades av en oangriplig polisstat med en absolut effektiv och till sina verkningar omänsklig förvaltning. Vad som i synnerhet väckte opinionens vrede var att SCB på affärsmässig basis tjänade pengar på att till privatpersoner och företag sälja uppgifter som man hade samlat in om enskilda per- soner. Tryck på knappen, och Ni får reda på allt om grannen, var en tidstypisk tidningsrubrik. En datalagstiftning efterlystes för att göra det möjligt att reglera vad som var tillåtet i fråga om utnytt- jande av automatisk databehandling. Åtskilliga röster höjdes också för en väsentlig utvidgning av sekretesskyddet för snart sagt alla slag av personuppgifter. Desto färre var de som i detta stämnings- läge manade till vaktslående om offentlighetsprincipen, något som tidigare och särskilt pressdebatt hade stått i förgrun- den och som i mitten av det årtiondet hade föranlett att föreslå en utvidgning av handlingsbegreppet till att omfatta också så kallade ADB-upptagningar. Kritik riktades också mot själva insamlingsmetoderna och särskilt mot den integ- ritetskränkning det innebar att fastighetsskötarna skulle ombesörja insamlingen och därmed ha möjlighet att ta del av de känsliga upp- gifterna. Protesterna föranledde SCB att redan samma höst göra en omfattande intervjuundersökning. Som ofta är fallet visade det sig att de röster som gjorde sig mest hörda i debatten inte var fullt representativa för vad folk i allmänhet tyckte. av de tillfrågade ansåg att folk- och bostadsräkningen var till nytta för samhället, medan ansåg att några av uppgifterna hade känts obehagliga att lämna ut. Ett annat resultat av den häftiga kritiken var att de tankar som funnits på en generell dataskyddslagstiftning snabbt konkretisera- des i form av tilläggsdirektiv till den parlamentariskt sammansatta Offentlighets- och sekretesslagstiftningskommittén. Kommittén lade fram betänkandet Data och integritet. Betänkandet innehöll kommitténs enhälliga förslag till en datalag, som innefattade en generell tillståndsplikt för förande av personregister samt inrättandet av en statlig datainspektion. Det till synes paradoxala hade alltså inträffat att man från alla politiska håll – inte minst från de partier som annars brukade framstå som motståndare till ingripande kontroll och reglering från statens sida – yrkade på en mycket omfattande och ganska teknikovänlig reglering av ett område inom vilket det ditintills hade rått stor fri- het. När lagstiftningen – den första i världen i sitt slag – antogs av hade den ändringen tillkommit att av staten beslutade register skulle vara undantagna från tillstånds- tvånget. Riksdagsnej till nytt centralt personregister Den för regeringen överraskande hårda kritiken mot folk- och bostadsräkning och den ökade uppmärksamhet som integri- tetsskyddsfrågorna härigenom fick, innebar att jordmånen för nya centralistiska reformer framöver inte var den bästa. Sålunda led regeringen ett uppseendeväckande nederlag i till följd av ett samarbete över blockgränserna (m, fp, c och vpk). Bakgrunden var att ville inrätta ett cent- ralt personregister, som förutom grundläggande folkbokförings- uppgifter skulle innehålla uppgifter om omyndighetsregistrering, värnpliktskod, pensionsförhållanden, nationalitet samt taxerad och Vidare skulle länsstyrelsernas personavi- register och eget personnummerregister ersättas av bildskärmsterminaler, anslutna till det centrala personregistret. Härigenom skulle folkbokföringsmyndigheten få ett riksom- fattande sökregister, som bland annat skulle kunna användas för identifiering av skattebetalningar. I sin proposition i ärendet fram- höll regeringen det angelägna i att registret kom till stånd. Protesterna blev emellertid omfattande, och de borgerliga partierna förenade sig med kommunisterna om ett nej med motiveringen att förslaget utgjorde ett alltför stort hot mot den personliga integriteten. Striden kring det centrala personregistret illustrerar också ett skifte i debattpositionerna som skulle bli bestående . Dittills hade kritiken mot den framväxande dataanvändningen och inte minst mot statens rent kommersiella försäljning av dator- lagrade uppgifter om medborgarna, nästan enbart kommit från den radikala 1960-talsvänstern i dess olika skepnader (den politiska extremvänstern, antiimperialistiska rörelser, fredsrörelsen, kvinno- rörelsen, miljörörelsen och andra så kallade alternativrörelser), dvs. den vänster som misstrodde och till dels också föraktade den starka, beskyddande och teknikvänliga välfärdsstaten med dess anspråk på central maktutövning. Ett tidstypiskt uttryck för den radikala vänsterns kritik av ett bristande integritetsskydd utgjorde den av redi- gerade (1972). Boken innehöll bidrag av kända namn som , , , och . Den marknadsfördes under följande programförklaring: Individens och kollektivets frihet hotas av en serie åtgärder som gör det möjligt att i detalj övervaka varje enskild människas liv. Hit hör datasamlandet och de allt större och fullständigare registren med upplysningar om hela befolkningen. Hit hör de många enkla tekniska möjligheterna för avlyssning, säkerhetspolisens spaning och det vakande TV-ögat på torg, i affärer och tunnelbanor. Hit hör också den s.k. biologiska ingenjörskonsten som gör det möjligt att bestämma kön på , operera på gener, till slut kanske också att skapa många exemplar av samma individ. Och hit hör den omänskliga kontrollen på arbetsplatserna, vårdsamhällets ambition att anpassa individen till samhället hur detta än ser ut, lagstiftningen som medel för för- tryck. Tillsammans bildar dessa och andra faktorer en utveckling mot minskande rörelsefrihet för individen och allt mer markerat elitstyre. Bokens författare var dock inte blinda för att teknikens möjlig- heter även kunde utnyttjas till samhällets och människornas fromma, men de var bekymrade inför utsikten att en sådan använd- ning av tekniken ytterligare skulle konsolidera de kapitalistiska förtryckarstrukturerna. angav själv exemplet att datatekniken kunde användas för att säkrare hitta samhällets stöd- behövande men anmälde i samma andetag ett förbehåll: [K]an man med tanke på de aktuella politiska tendenserna våga rekom- mendera en sådan ambition? Kommer inte socialpolitiken med detta instrument och utan kravet om jämlikhet som främsta mål- sättning att snart nog sjunka ner till en kontrollerande, inordnande, rationaliserande politik, en avdelning för bortstädning av hindren för den ekonomiska utvecklingen? Från omkring upphörde emellertid den radikala väns- terns monopol på att kritisera det teknikbaserade övervaknings- samhället. Liberala och konservativa åsiktsriktningar kom allt mer att göra gemensam sak med vänstern i dess förkastande av vad som redan då ofta kallades storebrorssamhället, även om den borgerliga kritiken hade andra förtecken och mera tog fasta på det makt- bärande socialdemokratiska partiets påstådda benägenhet att obe- kymrat av integritetshänsyn vilja styra befolkningen i den sociala ingenjörskonstens anda. I praktiken blev det därmed socialdemo- kratin som för ensam fick försvara samhällets växande behov av tillförlitlig statistik och ett effektivt utnyttjande av den nya datatekniken. Debatten om hur den enskildes integritet skulle värnas i informa- tionssamhället fortgick , även om den inte nådde upp till samma stormstyrka som under folk- och bostads- räkningsdebatten i årtiondets början. Frågan behandlades bland annat i betänkande 1978 Person- register-Datorer-Integritet. På denna kommitté ankom också att lösa den infekterade frågan om en författningsreglering av SPAR, ett centralt statligt personregister för adressaktualisering, person- nummerkontroll m.m. som hade fattat beslut om 1976. Parallellt fortsatte integritetsskyddskommitté att produ- cera betänkanden med förslag till den personliga integritetens stärkande i andra avseenden än sådana som hade med datarisker att göra. Namnen på betänkandena beskriver vad förslagen avsåg: Skydd mot avlyssning (1970), Fotografering och integritet (1974), Reklam och integritet (1978). När kommittén i sitt slutbetänkande sökte ena sig kring en generell, straffsanktionerad regel om kränkning av privatlivets fred, visade det sig emellertid att dess ledamöter var djupt oeniga rörande ändamålsenligheten härav. Massmedierna – lagstiftning eller fortsatt självreglering? Frågan om integritetskränkande publicistiska övergrepp skulle sanktioneras i lag (genom straff och/eller skadestånd) eller om man även fortsättningsvis kunde låta sig nöjas med mediernas självsane- rande verksamhet, var således, som alltid frestas man säga, föremål för livlig diskussion. Denna försiggick mot en fond av ett stort antal påstådda eller faktiska övertramp i press, radio och TV. Exempelvis inkom från allmänheten enbart till Allmänhetens pressombudsman 494 anmälningar, varav 94 hän- sköts till . Sammanlagt 77 tidningsartiklar blev föremål för . I många av de klandrade fallen rörde det sig om utlämnanden av kända personers sjukdoms- tillstånd, sexualliv eller kriminalitet. I åtskilliga fall bestod det klandervärda i att personers identitet indirekt hade röjts, exempel- vis genom uttryck som Två kvinnliga läkare i ledande ställning vid ett sjukhus i eller Den målande prästen. I ett mindre antal fall fann att hade brus- tit i respekt för den enskildes privatliv. Att det inte minst på mediernas egna debattfora förs en diskus- sion om balansen mellan integritets- och informationsintressena är annars inget speciellt utmärkande för 1970-talet. Före detta press- ombudsmannen har emellertid påpekat att den ständiga tvistefrågan om det berättigade i namnpubliceringar, sär- skilt beträffande förmodat brottsliga personer, kan sägas ha varit konjunkturbetonad, i så måtto att toleransnivån över tiden har påverkats av förändringar i den allmänna opinionen och i det all- männa rättsmedvetandet. Av betydelse har därvid varit vilken typ av brott som stått i centrum för den rättspoli- tiska debatten och allmänt ansetts vara speciellt samhällsfarlig eller moraliskt förkastlig. Iakttagelsen skulle kunna förklara följande fenomen. intog narkotikahandeln en särställning och upp- fattades som ett dominerande samhällsproblem. I den allmänna debatten framfördes få protester mot att de som fälldes för grovt narkotikabrott namngavs i spalterna, vilket också skedde i stor utsträckning. hamnade i stället den ekonomiska brottsligheten i centrum för debatten. Så kallade skalbolagsplund- rare, nolltaxerare och skatteflyktingar upprörde sinnena. Pressen registrerade omsvängningen och började i ökad utsträckning och under föregivande av allmänintresset publicera namn på dömda eller endast misstänkta manschettbrottslingar. rikta- des fokus mot pedofiler och kvinnomisshandlare. Folkliga krav restes på namn- och till och med bildpublicering på förövarna. Med några få undantag motstod emellertid medierna dessa frestelser, och de svåra publicitetsskador som skulle ha blivit följden kunde undvikas. En tillkommande tendens under det begynnande 2000- talet kan möjligen sägas ha varit att toleransnivån varit särskilt låg för mc-brottslighet, nynazism och diskrimineringsbrottslighet och att det därför i samhällsdebatten varit få som velat kritisera medi- erna när de låtit förövare av dessa typer av brottslighet schavottera inför offentligheten. Ett genom alla decennier återkommande debattema i detta sam- manhang har varit om de integritetskränkningar som medierna gör sig skyldiga till håller sig på en någorlunda tolerabel nivå eller om staten borde inskrida med skärpande lagstiftning. Denna debatt har hitintills utmynnat i att mediernas självsanerande verksamhet bör få fortgå, alla publicistiska tillkortakommanden till trots, dock under noggrann fortsatt uppsikt från samhällets sida. När det kommit till kritan har det visat sig finnas en betydande samsyn mellan staten och mediernas företrädare om värdet av en liberal presslagstiftning, kombinerad med ett lagom effektivt självsanerande system i vilket Allmänhetens pressombudsman, och i praktiken också tar på sig en inte alltid tacksam roll som både alibi och syndabock. En skildring av 1970-talets integritetsskyddsdebatt skulle vara ofullständig om inte också debatten om IB nämndes. fanns i Fib/Kulturfront ett elva sidor långt reportage om ett hem- ligt svenskt underrättelseorgan som i samarbete med hade bedrivit infiltration i fackföreningar, FNL-grupper och politiska partier. Enligt tidningen skulle inte mindre än 20 000 namn finnas i detta organs hemliga register. Uppgifterna var naturligtvis av stor politisk sprängkraft. Försvarsminister förnekade i att svenska medborgare hade övervakats, och stats- ministern bestred att SAP hade varit utsatt för infiltra- tion efter 1969. För åtskilliga personer och kretsar med socialdemokratiska sym- patier markerade IB-avslöjandet något av en brytpunkt, som kom dem att ifrågasätta statens vilja att skydda den enskilde medborga- ren och dennes behov av personlig integritet. Författaren gjorde sig till tolk för den upprördhet många kände: Det måste finnas fler än jag som aldrig i sitt liv har känt sig så nära att kvävas av tung beklämning - - Som frågar sig om man någonsin mer kan ta en svensk valsedel i sin hand utan att kräkas. - - I detta medverkar en socialdemokrati som åren igenom har framstått som den svenska demokratins säkraste garant, som främsta impulsgivare och verkställare i utvecklingen mot ett öppet och mänskligt, i tidernas fullbordan fritt socialistiskt samhälle. Det känns som ett förräderi. , stig äntligen fram och befria oss från misstanken att leva i ett helt annat land än vi har trott (AB 3/11/1973). IB-affären kom 1975 att kopplas ihop med den så kallade sjuk- husaffären, i vilken avslöjades att säkerhetspolisen hade haft en agent inom . På många håll tyddes detta som att IB, alla dementier till trots, fortfarande höll på med inrikes övervakning. En statlig utredning tillsattes, IB- och sjuk- husaffären undersöktes av JO och sjukhusaffären därefter på nytt av JK. tillsattes ännu en IB-utredning. Den offentliga debatten om i vad mån medborgarna, och särskilt de som befann sig längst ut på vänsterkanten, varit och var föremål för hemlig statsövervakning tystnade emellertid inte utan fortgick under såväl 1970- som 1980-talen.