sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — granskade RRV på uppdrag av regeringen utgiftsutvecklingen för offentliga försvarare, offentliga biträden och målsägandebiträden åren 1994/95 - 2000. För att minska kostnaderna föreslog RRV att ersättningen till målsägandebiträden skulle ske enligt en taxe- modell. En taxa skulle uppfattas som rättvis i förhållande till de ersättningsregler som gäller för offentliga försvarare. Av Domstols- verkets rapport av ersättning till målsägandebiträde i en särskild taxa framgår att beslutade att frågan om taxa för målsägandebiträden skulle utredas med sikte på att en eventuell taxa skulle kunna träda i kraft (s. 3). uppgav i samma rapport att det fanns en tendens att kostnaderna för målsägandebiträden ökade och att det var en tendens som verkade fortsätta. Orsakerna kunde inte fastställa men hänvisade till den fokusering på brottsoffrens situation som gjorts (s. 7). Taxan skulle enligt vara utformad så att den skulle motivera målsägandebiträde att lägga ned ett effektivt och i övrigt kvalitativt bra arbete. övervägde huruvida taxan skulle ge målsägandebiträden lägre ersättning än offentliga försvarare. Emellertid menade att det kunde ifrågasättas om den vanliga åsikten att målsägandebiträden borde erhålla lägre ersättning grundade sig på delvis felaktiga upp- fattningar om vad målsägandebiträdets arbete bestod i. Domstols- verket framhöll att målsägandebiträdet under huvudförhandlingen kunde var tämligen passivt men att det inte betydde att måls- ägandebiträdet lade ner mindre arbete på förberedelsearbete än den offentlige försvararen. I sammanhanget nämndes också att måls- ägandebiträdet hade sådana uppgifter som den offentlige försvararen inte hade, t ex kontakter av kurativa hänsyn (ss. 12–13). övervägde olika typer av taxor men stannade för att en s k saktaxa, d v s en taxa som bestäms för sådana grupper av mål och ärenden som normalt kräver en tidsmässigt begränsad och på förhand förutsebar arbetsinsats av biträdet, inte var lämplig med hänsyn till variationerna i målsägandebiträdenas uppdrag (s. 11). Istället föreslogs en tidstaxa, d v s en sådan taxa som gällde för de offentliga försvararna. Vid utarbetande av brottmålstaxan för målsägandebiträden var förhandlingstiden ut- gångspunkt. Samma princip som gällde för de offentliga försvararna blev således vägledande för brottmålstaxan för målsägandebiträden. redovisade också att talan om enskilt anspråk fördes i de flesta fall när målsägandebiträde förordnats. konstaterade att det enskilda anspråket ofta föranledde mer arbete för målsägandebiträdet än för den offentliga försvararen men menade att eftersom något särskilt tillägg inte utgick till den offentliga försvararen borde detsamma gälla för målsägandebiträdet. ansåg dock att det kom- penserades av att den offentlige försvararen hade uppgifter som inte målsägandebiträdet hade (s. 16). Det var således främst kostnadsskäl men även i viss mån rättvise- skäl som motiverade införandet av en taxa för målsägandebiträden. 11.5.2Tillämpning av taxan för målsägandebiträden har efter bemyndigande i 3 § förordningen (1997:408) om målsägandebiträde och 19 § rättshjälpsförordningen (19997:404) utfärdat föreskrifter om brottmålstaxa för målsägande- biträden i tingsrätt och hovrätt (DVFS 2005:10). Föreskrifterna trädde i kraft . Ersättning enligt taxan följer principerna som slagits fast i 27 § rättshjälpslagen. Det innebär att ersättning utgår för arbete, tidsspillan och utlägg. Ersättningen för arbete är taxereglerad. Utöver det ges ersättning för tidsspillan och utlägg i enlighet med regler som fastställs i föreskrifter. Tillämpningsområdet för taxan anges i 1 § vara brottmål med en tilltalad och ett målsägandebiträde, under förutsättning att målsägandebiträdet inte biträder fler än en målsägande. Taxan är tillämplig i hovrätt när målsäganden i hovrätten biträds av samma målsägandebiträde som i tingsrätten. Om förutsättningarna i första meningen inte var uppfyllda i tingsrätten, används taxan ändå i hovrätten om förutsättningarna har blivit uppfyllda. Ersättning för arbete enligt taxan grundar sig . För att taxan ska tillämpas får den sammanlagda huvudförhandlingstiden där målsägandebiträdet närvarat i berörd instans inte överstiga och . Det spelar däremot inte någon roll om det är fråga om en eller flera huvudförhandlingar. Taxan gäller inte om någon särskild förhandling förekommit som målsägandebiträdet närvarat vid, t ex häktningsförhandling eller förhandling be- träffande kvarstad, beslag, reseförbud m m. I taxan anges uttryckligen till skillnad från den taxa som gäller för offentliga försvarare att taxan gäller sammanlagd huvud- förhandlingstid under vilken målsägandebiträdet närvarat. Av 2 § framgår att samtliga belopp i taxan grundar sig på den av regeringen fastställda timkostnadsnormen. I 3 § anges hur arvodet ska beräknas. Arvodet i taxan bygger på ett grundbelopp med påslag för förhandlingstid. För att bestämma vilken ersättning ett målsägandebiträde i det enskilda fallet ska ha, räknas den samman- lagda förhandlingstiden fram för den eller de huvudförhandlingar där målsägandebiträdet varit närvarande. Beloppet i taxan som motsvarar den sammanlagda förhandlingstiden är vad som betalas ut till målsägandebiträdet, samt eventuella påslag för tidsspillan och utlägg. Beloppet ökar ju som förhandlingarna pågår. Som förhandlingstid räknas tiden från det målet påropas till dess förhandlingen avslutas. Tid för överläggning efter förhandlingens slut räknas således inte in i förhandlingstiden. I förhandlingstiden inräknas däremot varje uppehåll som inte överstiger . Även längre uppehåll räknas in i förhandlingstiden, om måls- ägandebiträdet under den tiden har utfört arbete i målet, t ex konfererat med sin huvudman. Om däremot ett uppehåll i förhandlingen överstigit och något arbete i målet inte har utförts, ersätts hela uppehållet enligt reglerna för tidsspillan. Beloppen i taxan är avsedda att inkludera det arbete som målsägandebiträdet har lagt ned på målet. Det ska spegla den tidsåtgång som en normalskicklig advokat lägger ned på ett motsvarande ärende. Möjligheten att överskrida timersättningen om den skicklighet och den omsorg som uppdraget har utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det, enligt 27 § första stycket rättshjälpslagen har redogjorts för. Detta kommer till uttryck i 4 § där det anges att det sammanlagda ersättningsbeloppet enligt taxan i ett mål får överskridas, om målet krävt avsevärt mer arbete än normalt. Att målet krävt avsevärt mer arbete än normalt ska anses vara fallet endast om skäligt arvode i målet överstiger ersättningsbeloppet med minst hälften eller med ersättning som motsvarar minst två timmars arbete. Ersättning till målsägandebiträdet SOU 2007:6 Ersättningsbelopp och undre gräns för överskridande av taxan exkl. mervärdesskatt (undre gräns inom parentes) 0–14 min 15–29 min 30–44 min 45–59 min (2 670) (3 175) (3 675) (4 180) (4 690) (5 190) (5 695) (6 190) (6 530) (6 865) (7 200) (7 535) (7 875) (8 210) (8 545) Av 4 § i föreskrifterna framgår även att ersättningsbeloppet i enlighet med 27 § tredje stycket rättshjälpslagen får underskridas om målsägandebiträdet varit vårdslöst eller försumligt eller visat oskicklighet t ex genom att förbereda målet otillräckligt eller onödigtvis dra ut på förhandlingen. Enbart den omständligheten att ett mål varit av enkel beskaffenhet föranleder emellertid inte att taxebeloppen ska frångås. Taxebeloppen omfattar enligt 5 § allt arbete i målet. Det utgår således inga särskilda tillägg för arbetsmoment som t ex arbete med enskilt anspråk, förebringande av egen bevisning eller liknande utgifter. Inte heller utgår tillägg för arbete som föranletts av att målsäganden biträtt åtalet eller att rätten förordnat om rätts- psykiatrisk undersökning. Taxebeloppen inkluderar även ersättning för normala kostnader för telefon, fotokopiering m.m. Särskild ersättning för utlägg kan utgå om sådana kontorskostnader varit onormalt stora. Taxebeloppen omfattar inte bara ersättning för arbete, utan även ersättning för tidsspillan om högst . Ersättning av övrig tidsspillan regleras i 6–11 §§. Tidsspillan avser i allmänhet sådan tid då produktivt arbete med något uppdrag inte utförs, trots att biträdets arbetstid har tagits i anspråk. Restid och väntetid utgör den vanligaste formen av tidsspillan men det måste avgöras från fall till fall vad som kan anses utgöra tidsspillan vid utförande av ett visst uppdrag. Om rätten finner att viss tidsspillan är ersättningsgill, ska den som framgår ovan endast ersättas om den sammanlagt i berörd instans överstiger . Tidsspillan som understiger anses således inkluderad i taxebeloppet. Ersättning för utlägg regleras i 12 §. Normala kostnader för telefon, fotokopiering m.m. är inkluderade i taxebeloppet, men särskild ersättning kan utgå för onormalt höga sådana kontorskostnader. Som utlägg ersätts även kostnader för resa, logi och uppehälle, men högst med de belopp som anges i de avtal om reseförmåner vid tjänsteresa som gäller inom verksamhetsområde. Tillägg för mervärdesskatt ska göras på kostnader för utlägg i den utsträckning som följer av mervärdesskattelagen (1994:200). Slutligen anges i 13 § att alla belopp i taxan anges exklusive mervärdesskatt, vilket innebär att ett biträde som är skyldig att redovisa mervärdesskatt ska göra ett tillägg mervärdesskatt till de belopp som anges i taxan. Det finns ingen statistik över förhållandet mellan antal ärenden där ersättning utgår enligt brottmålstaxan och där ersättning utgår enligt rättshjälpslagen. Emellertid ger utan taxa viss vägledning. Antal ärenden där taxan var tillämplig utgjorde av det totala antalet mål i undersökningen. Uppgiften avser emellertid ärenden med både målsägandebiträden och försvarare. I rapporten över försöksverksamhet utan taxa har det klarlagts att i av målen yrkade målsägandebiträden ersättning med ett belopp som översteg vad som hade utgått enligt taxa. I stora drag motsvarar de bestämmelser för ersättning till målsägandebiträden som gäller de som gällde när lagen om målsägandebiträde kom till. Några ändringar har emellertid gjorts . Ersättningsbestämmelsernas koppling till rättshjälps- lagen infördes på ett relativt sent stadium i lagstiftningsprocessen. I 5 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde anges att samma regler som gäller för ersättning till biträde vid allmän rättshjälp i 27 § rättshjälpslagen, ska gälla för målsägandebiträde. Rättshjälps- kommitténs ursprungliga förslag knöt emellertid frågan om ersättning till målsägandebiträdet till regler om offentlig försvarare. Lagrådets inställning som redovisades i propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) var att det var naturligare att hänvisa till rättshjälpslagens bestämmelser om ersättning till biträde vid allmän rättshjälp, bl a med hänsyn till att samma person kunde förordnas till såväl målsägandebiträde som rättshjälpsbiträde (s. 31). Regeringen tog fasta på den synpunkten. Bestämmelserna om ersättning till biträde vid allmän rättshjälp fanns i 22 § rättshjälpslag (1972:429) som motsvarade det som återfinns i 27 § rättshjälpslagen med några få undantag. Den första förändringen i fråga om ersättningen till målsägandebiträdet genomfördes med stöd av propositionen om ändring i rättshjälpslagen m m (prop. 1992/93:109). angav lagen att efter regeringens bemyndigande hade att fastställa den taxa som skulle tillämpas vid bestämmande av ersättningen. Vid ändringen neutraliserades bestämmelsen så att den anger att taxan fastställs av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Ändringen var föranledd av att en departementspromemoria om organisatoriska förändringar inom domstolsväsendet Domstolsväsendet – Organisation och admi- nistration (Ds 1992:38) hade presenterats. Den hade föreslagit att skulle frigöras från verksamhetsområde och ta över verkets uppgifter att fastställa taxor och föreskrifter i övrigt inom rättshjälpen. Regeringen ville avvakta remissbehandling av förslagen innan den tog slutlig ställning i frågan men valde att lagtekniskt justera vissa bestämmelser i rättshjälpslagen för att få större utrymme att välja till vilken myndighet uppgifterna skulle delegeras. fick en särskild utredare i uppdrag av regeringen att göra en genomgripande översyn av rättshjälpslagen och lämna förslag till ändringar som bl a skulle kunna leda till ökad effektivitet och kostnadsbesparingar. När den kompletteringsproposition i vilken förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /96 (prop. 1995/95:150) lades fram hade utredaren ännu inte presenterat sitt betänkande, men regeringen fann att det ändå var möjligt att genomföra vissa förändringar bl a rörande arvoden till rättshjälpsbiträden. Den ordning som hade utvecklats inom praxis kodifierades nu och smärre ändringar genomfördes för att i avvaktan på översynen av rättshjälpslagen, råda bot på de ökade kostnaderna för rättshjälp, vilka till viss del hade sin grund i det sätt på vilket ersättningen för arbete till rättshjälpsbiträden bestämdes. Kodifieringen innebar att ett tillägg gjordes i 27 § andra stycket rättshjälpslagen med innebörden att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer hur ersättningen för tidsspillan ska beräknas. En praxis hade utvecklats som innebar att de bestämmelser som gällde vid ersättning för tidsspillan inom det taxesatta området också tillämpades i ärenden som låg utanför taxans tillämpningsområde. Tillägget öppnade för ett fastställande av en särskild taxa för ersättning för tidsspillan utanför det taxesatta området. Vidare lagfästes vad som i princip redan gällde i praktiken, nämligen att timkostnadsnormen ska styra all ersättning för arbete på rättshjälpsområdet. En redaktionell ändring genomfördes också avseende bemyndigandet att fastställa taxa, som förtydligade att taxor inte skulle fastställas gällande ersättning i samtliga fall, utan endast i vissa. Utöver dessa mindre ändringar genomfördes också två mer substantiella ändringar. Ersättningens bestämmande kopplades till den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av timkostnadsnormen. Denna del av bestämmelsen har inte ändrats därefter och gäller således även . Dessutom lagfästes att regeringen fastställer timkostnads- . var regeringens rätt att fastställa timkostnads- endast fastslagen i rättshjälpsförordningen. Regeringen fastställde 1992 timkostnadsnormen till ett lägre belopp än det belopp för självkostnader vid de allmänna advokatbyråerna som räknat fram. Det prövades av i målet NJA 1993 s. 114 som rörde ersättning utanför det taxesatta området till en offentlig försvarare. Frågan var om en timersättning enligt den timkostnadsnorm som regeringen beslutat innebar att ersättningen till en offentlig försvarare var skälig. Domstolen fann att eftersom inga andra beräkningsmetoder för bedömning av timkostnadsnormen hade tagits fram, så fick självkostnaderna vid de allmänna advokatbyråerna tillmätas stor betydelse. Eftersom regeringen inte visat att timersättningen till en offentlig försvarare borde bestämmas till ett lägre belopp än beräkningar visade, fann domstolen att skälig ersättning var det belopp räknat fram. Den i lag fastställda rätten till skälig ersättning ställdes mot en endast i förordning fastslagen rätt för regeringen att fastställa timkostnads- . Mot bakgrund av det lagfästes regeringens rätt att fastställa timkostnadsnormen, för att ge regeringen möjlighet att kritiskt granska och justera de olika poster som ingår i det underlag på vilket de allmänna advokatbyråernas självkostnader beräknas. Den andra ändringen var att det uttryckligen föreskrevs att ersättning för arbete skulle bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av timkostnadsnormen. Den delen av bestämmelsen har inte ändrats och gäller således även . Timersättningen fick avvika från om den skicklighet och omsorg som uppdraget hade utförts med eller andra omständigheter gav anledning till det. Avsikten med att lagfästa ett rimlighetskrav på den tidsåtgång som kan ligga till grund för ersättning var att gynna effektiva och skickliga biträden. var den tidsåtgång som angavs i ersättningsyrkandet den i praktiken viktigaste faktorn vid prövningen av vilken ersättning som skulle utbetalas för nedlagt arbete. Det ansågs kunna leda till att medelmåttigt och långsamt arbete gynnades, medan den som var erfaren och snabb missgynnades. Enligt systemet ska man vid bedömningen av tidsåtgången för ett utfört arbete se till vilken tidsåtgång som är rimlig för ett normalskickligt biträde i ett motsvarande fall. Ersättning för fler timmar än så ska inte beviljas. trädde en ny rättshjälpslag i kraft. Bestämmelserna om ersättning till biträde där gäller . Ersättningsbestämmelsen i 22 § rättshjälpslag fördes med några förändringar över till den nya rättshjälpslagens 27 §. fördes en bestämmelse om ersättning för arbete som utförts före ansökan över från 19 § rättshjälpslag till den nya ersättningsbestämmelsen. I sak fördes dessa bestämmelser över helt oförändrade till 27 §, med undantag för ett tillägg rörande ersättning för kostnader för anlitande av tekniskt biträde. gav regeringen i uppdrag att göra en översyn av taxesystemet. Det skedde genom ett uppdrag att förbereda och genomföra en försöksverksamhet utan taxa för offentliga försvarare och målsägandebiträden i tingsrätt och hovrätt. Försöksverksamheten genomfördes med hjälp av ett datorbaserat rapporteringssystem och med hjälp av en enkät- undersökning. Enligt regeringsbeslutet gavs uppdraget för att kunna göra en jämförelse mellan den ersättning som tillerkänns enligt de allmänna reglerna om ersättning och ersättning enligt taxa. Försöksverksamheten genomfördes inte bara för att ta reda på om det skulle bli dyrare eller billigare utan också för att undersöka om taxorna var rimliga. Försöksverksamheten slutredovisades av i rapporten utan taxa. I rapporten beskriver att i av fallen yrkade målsägandebiträdena ersättning med ett belopp som översteg taxan (ss. 11–13). Av den framgår att de flesta av domstolarna ansåg att försöksverksamheten påverkat arbetsbördan, de flesta dock bara marginellt (s. 2) Efter avslutande av försöksverksamheten har regeringen inte uttalat sig om förändringar i systemet för ersättning. 11.7Utbetalning av ersättning till målsägandebiträde Målsägandebiträdet lämnar in en kostnadsräkning till domstolen i den instans som ska besluta om ersättning. I 20 § rättshjälps- förordningen (1997:404) till vilken 3 § förordningen (1997:408) om målsägandebiträde hänvisar, finns anvisningar om vad en kostnadsräkning ska innehålla. Enligt bestämmelsen ska kostnadsräkningen i skilda poster ta upp den ersättning som begärs för arbete, tidsspillan och utlägg. Om ersättningen inte ska bestämmas enligt taxa eller om den begärda ersättningen avviker från fastställd taxa ska kostnadsräk- ningen innehålla en arbetsredogörelse. Den ska vara så utförlig att ersättningsanspråkets skälighet kan bedömas. Arbetsredogörelsen ska innefatta uppgift om tidsåtgången för varje åtgärd som inte är rutinmässig. Om den som begär ersättning åberopar några särskilda omständigheter, såsom att uppdraget varit särskilt svårt eller krävande, ska de omständigheterna anges. Den tid som har lagts ned på uppdraget och tidpunkten när arbetet påbörjades ska framgå av arbetsredogörelsen. Om ett biträde har satt en advokat eller en biträdande jurist på en advokatbyrå i sitt ställe (substitution) ska det framgå av kostnadsräkningen. Den som begär ersättning måste kunna visa att det begärda beloppet är skäligt. I propositionen om ändringar i rättshjälpslagen (prop. 1981/82:28) utvecklades närmare vilka krav som bör ställas på en arbetsredogörelse. Propositionen hänför sig till en äldre rättshjälps- förordning, men vad som anges om arbetsredogörelsen är relevant vid tillämpningen av den nu gällande rättshjälpsförordningen. I propositionen framhålls att kraven skiftar beroende på ärendets karaktär. I enkla och mindre tidskrävande ärenden kan det räcka med en redogörelse för olika arbetsmoment såsom sammanträden och telefonsamtal med huvudmannen, motparten och andra, medan det generellt sett bör ställas avsevärt högre krav på arbets- redogörelsen om ärendet är mer omfattande och det begärda arvodet högre. Som exempel på när det är befogat att ställa högre krav nämns fall där den begärda ersättningen avviker från vad som kan betraktas som normal debitering för uppdrag av det aktuella slaget. Det kan också vara befogat att ställa högre krav i fråga om delar av biträdets arbete som den prövande myndigheten inte själv vid förhandlingen eller på annat sätt kan bilda sig en uppfattning om. Det påpekas att i de sistnämnda fallen är en uppräkning av antalet åtgärder av underordnad betydelse för en bedömning av biträdets insats. I stället bör biträdet lämna en redogörelse för den rättsliga angelägenheten, det värde tvisten rör, särskilda tvistefrågor och de resultat som åstadkommits. Sammanfattningsvis anförs i propositionen att omständigheter som visar att arbetet varit påkallat för att ta tillvara huvudmannens rätt eller i övrigt nödvändigt för att fullgöra uppdraget bör anges i redogörelsen. Som exempel nämns att biträdet kan, utan att åsidosätta eventuell tystnadsplikt, utveckla vad som har före- kommit vid överläggningar och telefonsamtal. Om ärendet har inneburit särskilda svårigheter i juridiskt hänseende eller på något annat sätt framhålls att orsakerna till det bör anges i redogörelsen. (s. 18). 11.7.2Praktisk hantering av utbetalningarna Utbetalning av ersättning till målsägandebiträdet görs av som för ändamålet disponerar anslaget för rättshjälpskostnader. Under rättshjälpsanslaget finns olika anslags- poster och anslagsposten målsägandebiträden utgör en av dessa. Från rättshjälpsanslaget bekostas således inte bara utgifter för målsägandebiträde, utan även för bl a offentlig försvarare och offentligt biträde. Ersättning till målsägandebiträdet beslutas av domstolen i varje instans. Yrkandet skall framställas innan handläggningen av målet avslutas. Efter huvudförhandlingen överlämnar målsägandebiträdet sin kostnadsräkning till domstolen, som granskar räkningen och beslutar om ersättningen. Ersättningen till målsägandebiträdet fastställs som regel när målet slutligen avgörs. Beslutet om ersättning ska framgå av domen enligt 31 kap. 9 § RB. Målsägandebiträdet har rätt till ersättning även om någon förhandling inte har förekommit, exempelvis om biträdet har förordnats redan under förundersökningen och något åtal sedan inte väcks eller åtalet läggs ned. I dessa fall ska biträdet få tillfälle att begära ersättning innan beslut fattas om avskrivning av målet. Enligt rådande ordning skickar målsägandebiträdet sin kostnads- räkning till domstolen som i sin tur låter åklagaren yttra sig över anspråken. Grunden för domstolens beslut är att det finns ett mål registrerat i domstolsväsendets ärendehanteringssystem. Målet har aktualiserats hos domstolen genom att åklagaren eller någon annan lämnat in en ansökan eller en anmälan om utseende av målsägandebiträde. Ersättningen till målsägandebiträden betalas sedan ut av , efter det att den domstol vid vilken förhandlingen hållits antingen registrerat underlag (ersättningsbeslut) i data- systemet (Kostnader i mål) eller lämnat in ett underlag till i form av ett ersättningsbesked. har utfärdat föreskrifter för redovisningsverksamheten (DVFS 2000:18) där det bl a framgår att betalningar på inkl. mervärdesskatt och däröver ska genomgå en särskild kontroll avseende mottagare och belopp. För att bilda sig en uppfattning om hur kostnadsräkningar och arbetsredogörelser utformas har utredningen analyserat 232 kostnadsräkningar som lämnats in av målsägandebiträden till tingsrätterna i , , , och . Utredningens genomgång gällde enbart yrkanden som målsägandebiträdet framfört i kostnadsräkningen och som lämnats in till tingsrätterna.