sou · GVB367 · 2008-01-01 00:00:00 — Det framhålls även att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktions- hinder, sexuell läggning, ålder eller annan omständighet som gäller den enskilde som person. I RF 1:2 sista stycket anges att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Enligt motiven bör ordet kultur ges en vidsträckt tolkning (prop. 1975/76:209 sid. 138. Se även 2003). Även om stadgandet i RF 1:2 stycke 4 att det allmänna ska verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jäm- likhet i samhället uttrycker lika rättigheter för kvinnor och män är det inget som hindrar att jämställdhetsfrämjande åtgärder såsom positiv särbehandling vidtas. Juristen (2001) anger flera skäl till detta. För det första är stadgandet ett målsättnings- stadgande, som alltså inte kan bli föremål för domstolsprövning. För det andra bör det tolkas i ljuset av hur långt jämställd- hetsarbetet kommit när stadgandet infördes i regeringsformen. För det tredje anges i förarbetena att respekten för människors lika värde inte hindrar särbehandlande lagstiftning. För det fjärde är positiv särbehandling tillåtet enligt ett annat grundlagsstadgande, RF 2:16, som dessutom är rättsligt bindande. Lerwall konstaterar att man inte bör dra alltför långtgående slutsatser av vilket inne- håll lika rättigheter för kvinnor och män i RF 1:2 stycke 3 ska ges (Lerwall 2001 sid. 64). som det framhålls i RF 1:2 stycke 4 att det allmänna ska verka för att alla människor ska uppnå jämlikhet och att respekten för människors lika värde inte hindrar särbehandlande lagstiftning har det allmänna ingen skyldighet att aktivt agera för ökad jämställdhet. I regeringsformen betonas följaktligen den universella medborgarens lika behandling och icke-diskriminering i större utsträckning än ett aktivt arbete för ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. Regeringsformen kan därför betraktas som mer reaktiv än proaktiv. Den ursprungliga formuleringen när det gäller RF 1:2 stycke 4 var emellertid att det allmänna skulle tillförsäkra kvinnor och män lika rättigheter (m.fl. 2006). Detta målsättnings- stadgande byggdes ut med den nuvarande föreskriften om att det allmänna skulle såväl verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället, samt att diskriminering på grund av kön, hudfärg, nationellt och etniskt, etc. ska motverkas (ibid.). Förskjutningen från tillförsäkra till Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet verka, samt från kvinnor och män till alla människor kan ur ett könsperspektiv ses som en försvagning av regelverket.TPF4FPT Regeringsformens andra kapitel, Grundläggande fri- och rättig- heter (och alla övriga kapitel), är till skillnad från RF 1:2 rättsligt bindande. I RF 2:16 stadgas att lag eller annan föreskrift får ej innebära att någon medborgare missgynnas på grund av sitt kön, om ej föreskriften utgör led i strävanden att åstadkomma jäm- ställdhet mellan män och kvinnor eller avser värnplikt eller mot- svarande tjänsteplikt. Denna paragraf öppnar således för en särbe- handling av det ena könet i jämställdhetsfrämjande syfte. Sammanfattningsvis kan det konstateras att kvinnors och mäns lika rättigheter finns inskriven i regeringsformen i form av likhets- principen, principen om lika behandling samt principen om icke- diskriminering. Likhetsprincipen bygger på den liberalteoretiska föreställningen att alla människor är lika oberoende av kön, etnicitet, hudfärg, etc. Eftersom vi är lika ska vi följaktligen också behandlas likadant. Någon åtskillnad ska vare sig göras mellan individer inom olika grupper eller individer av olika kön. Juristen skriver att en bärande idé för det svenska rätt- systemet är den liberalistiska idétraditionens tanke att det råder likhet inför lagen. Det innebär att ingen individ ska bedömas annorlunda än någon annan eftersom alla människor har lika värde (Schömer 1999, sid. 36). som det ska råda formell likhet mellan könen och att de ska behandlas lika (RF 1:2), öppnar grundlagen för en särbe- handling av det ena könet i jämställdhetsfrämjande syfte (RF 2:16). Däremot finns det inget krav på aktivt handlande, dvs. att det all- männa genom aktiva åtgärder har en skyldighet att verka för en ökad jämställdhet mellan könen. I regeringsformen finns således inslag av såväl formell som reell jämställdhet, med betoning på den förra, vilket leder in på nästa kapitel i rapporten, där jämställdhets- begreppet utreds och problematiseras. Det kan vidare konstateras att regeringsformen i stor utsträck- ning inkorporerat principerna om mänskliga rättigheter i enlighet med den internationella folkrätten och EG-rätten. 4TP PT Se avsnitt 4.1 om formell respektive reell jämställdhet. formen finns ett explicit ställningstagande för icke-diskriminering, lika behandling och avskaffande av könsdiskriminering, principer som omfattas av de grundläggande mänskliga rättigheterna i folk- rätten och som är en del av EG-rättens allmänna rättsprinciper. I RF 2:23 skyddas dessutom om mänskliga rättigheter (EKMR), som stadgar att lag och andra föreskrifter måste stå i överensstämmelse med EKMR. FN:s konventionens skydd mot könsbaserat våld är däremot inte explicit inkorporerad i regeringsformen. Skyddet mot köns- baserat våld ingår däremot implicit genom att undertecknat och dess rekommendation nummer 19. 4Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder Som framgick av redogörelsen i föregående kapitel utgör jämlik- hetsprincipen (equality) grundbulten för mänskliga rättigheter. I det svenska språket används ofta orden jämlikhet och jämställd- het synonymt till equality (Lerwall 2001). Men medan jämlikhet ofta används när man talar om alla individers lika värde, används ordet jämställdhet relationen mellan könen och därmed kvinnors och mäns samma rättigheter, skyldigheter och möjligheter. I regeringsformen används följaktligen begrepp såsom jämlikhet och jämställdhet, vilka innefattar såväl icke-diskriminering och likabehandling som särbehandling. som regeringsformen vilar på idén om lika behandling och icke-diskriminering (RF 1:2) kan aktiva åtgärder såsom positiv särbehandling av det ena könet tillgripas för att främja jämställdhet (RF 2:16). Jämställdhetsbe- greppet kan i sin tur definieras på flera olika sätt, vilket får konse- kvenser för såväl det regelverk (lagar, policies, strategier) som införs som de sociala normer som dessa vilar på. I detta kapitel problematiseras regeringsformen mer i djupet mot bakgrund av jämställdhetsbegreppet och dess multipla inne- börder och definitioner. Analysen inleds med en teoretisk diskus- sion kring jämställdhetsbegreppet utifrån fem analytiska kategorier: formell respektive reell jämställdhet, likhet och skillnad, universalism och partikuläritet, könsneutrala respektive könsspeci- fika formuleringar, samt offentligt och privat. Därefter följer en analys av språkets betydelse. Kapitlet avslutas med en problemati- sering av regeringsformen utifrån dessa analytiska kategorier, samt en sammanfattande diskussion. Syftet med kapitlet är att mot bakgrund av dessa analytiska kategorier problematisera regeringsformen ur ett könsperspektiv, Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder samt ge läsaren verktyg att själv kunna identifiera och reflektera över konstitutionella normer och strategier som kan främja ökad jämställdhet mellan könen. Ambitionen är därmed snarare att öppna upp fältet för en fördjupad diskussion än att komma med färdiga lösningar. 4.1Formell respektive reell jämställdhet En vanlig kategorisering av jämställdhetsbegreppet är formell jäm- ställdhet respektive reell jämställdhet, eller de jure jämställdhet respektive de facto jämställdhet. Begreppet formell jämställdhet – de jure jämställdhet – innebär att alla individer har samma medborgerliga fri- och rättigheter och att dessa följer individen, inte den grupp individen tillhör. Den formella rättigheten bottnar i sats att lika ska behand- las lika och olika behandlas olika. Målsättningen är likhet i behandling, men har i övrigt inget materiellt innehåll. Formell jäm- ställdhet kan därmed sägas motsvara förbudet mot könsdiskrimine- ring och tillåter därmed inte någon särbehandling (Lerwall 2001). Begreppet reell (eller materiell) jämställdhet – de facto jämställd- het – innebär att alla har samma ställning och inflytande. Till skillnad från den formella jämställdheten är utgångspunkten vilka materiella villkor som omgärdar individen. Målsättningen är inte likhet i behandling, utan likhet i resultat. Särbehandling ses som ett krav för att uppnå likhet i resultat. Denna form av jämställdhet tillåter därmed aktiva åtgärder såsom kvotering, för att uppnå en materiell, verklig, jämställdhet (Lerwall 2001). Andra begrepp som används synonyms med reell jämställdhet är t.ex. faktisk jämställd- het, materiell jämställdhet samt substantiell jämställdhet (eng. substantive equality). Det finns flera skillnader mellan de två jämställdhetsbegreppen. En skillnad är att det formella jämställdhetsbegreppet ofta kopplas samman med negativa rättigheter. Med negativa rättigheter och friheter avses individens rättighet att inte bli utsatt för orimliga begränsningar i sina fri- och rättigheter (Namli 2005). Inom poli- tisk teori beskrivs ofta negativa rättigheter som rätten från eller frihet från. Formell jämställdhet formuleras ofta som förbud, såsom förbud mot diskriminering, och genom negativa åtgärder. Reell jämställdhet, å andra sidan, kopplas samman med positiva rättigheter. Med positiva rättigheter och friheter avses de rättig- heter som individen bör garanteras. Inom politisk teori beskrivs ofta positiva rättigheter som rätten till. Reell jämställdhet kopplas följaktligen ofta samman med aktiva åtgärder. En väsentlig skillnad är därför att formell jämställdhet tenderar att bevara rådande ordning medan reell jämställdhet vill förändra den nuvarande situationen (Lerwall 2001 sid. 75). En annan skillnad är att den formella jämställdheten premierar likhet i starten, medan den reella jämställdheten premierar likhet i resultatet. Formell jäm- ställdhet kan också ses som ett första steg till reell jämställdhet. Den reella jämställdheten kräver däremot inte lika behandling av individer. Särskilda, förbättrande åtgärder kan tillåtas, och utgör inte diskriminering, så länge utgångsläget skiljer sig åt och så länge de inte används efter behovet upphört. Vissa forskare menar dock att man inte bör överdriva skillna- derna mellan positiva och negativa rättigheter (se t.ex. Namli 2005). En och samma rättighet kan ha inslag av såväl positiv som negativ rättighet. En rättighet kan dessutom ändra sin karaktär beroende på kontextuella förhållanden. Juristen anser att formell rättvisa kan härledas till analys i Ethica Nicomachea. Enligt innebär jämställdhet treating likes alike and unlikes unalike. To be the same is to be entitled to the same; to be different is to be treated differently (2005, sid. 45). Med stöd av denna syn, som dominerar de flesta rättssystemen i världen, ska således lika behandlas lika, medan olika kan behandlas olika. Ojäm- likhet innebär på motsvarande sätt olika behandling av lika, och lika behandling av olika. anser emellertid att detta synsätt är djupt problematiskt, eftersom socialt ojämlika och missgynnade grupper (olika) måste först – för att kunna komma i åtnjutande av lika behandling – kunna jämställas med de grupper som inte är ojämlika och missgynnade (lika). I analogi med synsätt måste man således på ett paradoxalt sätt först ha jämställdhet för att kunna få det, vilket är mycket kritisk till: By the same token, the disadvantaged will never be made better off by this equality because they will never be in a position to take advantage of it. Who that needs this equality can get it? Under it, just as those who can least afford it can continue to be treated worse, those who most need it can continue not to receive its help. If situated difference must be elided to gain access to equal benefits, how will the consequences of inequality be exposed in order to rectify them? If equal treatment requires the same treatment for those who have and those Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder who have not, for those who need and those who are not in need, how will their status relative to one another ever change? (2005, sid. 49). relaterar sin diskussion om formell och reell jäm- ställdhet till synen på lika/olika (sameness/difference). Finns det inte tillfällen, problematiserar hon, då jämställdhet kan främjas om man behandlar olika personer lika, t.ex. om man antar personer med utländsk bakgrund till juristbildningar? Och varför, menar hon, måste de som har blivit olika behandlade bli lika de som inte har detta problem: Members of dominant groups never have to meet any comparative test to acquire or retain their privileges and advantages. Are measures of likeness free of bias? Are measures of merit unproblematic? What if measures of merit are infected with inequality? (2005 sid. 6–7). Kärnan i resonemang är att skillnader (difference) är socialt konstruerade, definierade och uppfattade. Måttet eller standarden som alla människor definieras och jämförs som lika eller olika utifrån är således bestämd av dominerande grupper. Ett liknande resonemang förs av juristen (1999) som menar att det praktiska jämställdhetsarbetet i det svenska arbetslivet är förblindat av den jämställdhetspolicy som framträder i den allmänna samhällsdebatten (Schömer 1999 sid. 184). Policyn utgår i sin tur från den liberala föreställningen att alla är lika och ska behandlas lika oberoende av kön, etnicitet, hudfärg, sexualitet, etc. Det är här det uppstår problem, menar , eftersom utgångspunkten tas i en idealiserad bild av samhället, en bild som endast delvis stämmer överens med faktiska förhållanden (Schömer 1999 sid. 184f.). Schömer menar att utgå från likhet när det råder reell olikhet innebär som bekant att den reella olikheten befästes (Schömer 1999 sid. 355). Det får i sin tur konsekvenser för det faktiska jämställdhetsarbetet: eftersom den idealiserade samhälls- bilden också bygger på uppfattningen att särbehandling av männi- skor utgör avsteg från den liberala ideologin utgör särbehandlingen ett hot mot densamma (Schömer 199 sid. 185). De aktiva jäm- ställdhetsåtgärderna kolliderar med de rådande ideologiska köns- neutrala värderingarna, vilket leder till att könsojämlikheten permanentas (ibid.). Inom forskningen har jämställdhetsbegreppet också kommit att diskuteras i relation till begreppsparet likhet/sameness och skillnad/difference (Wendt och 1996). Dessa begrepp har vissa likheter med begreppen lika/olika, som diskuterades i det föregående avsnittet, men skiljer sig på väsentliga punkter. Jämställdhet har å ena sidan kommit att diskuteras utifrån könens likhet/sameness. Enligt detta s.k. likhetsperspektiv ska könen åtnjuta lika rättigheter och behandlas lika. Utgångspunkten är att i ett jämlikt samhälle ska könstillhörighet inte spela någon roll. Individen är som kategori oproblematisk, förutsatt att också kvinnor inkluderas i det. Likheter mellan könen bör därför fram- hävas. Detta perspektiv har emellertid kritiserats för att förminska skillnaderna mellan könen. Jämställdhet har därför, å andra sidan, kommit att diskuteras utifrån könens skillnad. Enligt detta s.k. skillnadsperspektiv finns inga könlösa individer, utan mänsklig- heten består av två kön som har olika tillgång till makt och inflytande. Alla hänvisningar till individen och till den universella medborgaren lämnar vidare både den manliga och den ojämlika fördelningen av makt och inflytande intakt. Underord- nade grupper såsom kvinnor, men också etniska och religiösa minoriteter, måste kunna vinna erkännande mot bakgrund av sin skillnad och kunna framföra politiska krav baserade på skillnad. Vissa forskare menar att diskussionen likhet och skillnad inte är analytiskt fruktbar (Dahlerup 2001). Det man framförallt betonar är att skillnader mellan könen inte ska ses som essentialistiska, väsensbestämda skillnader (som skillnader i manlig och kvinnlig särart). Som statsvetaren poängterar är motsatsen till likhet (sameness), inte skillnad (difference) utan olikhet (Dahlerup 2001). Det är de politiska skillnaderna, inte de ontologiska skillnaderna, som måste stå i analytiskt blickfång. Juristen skriver i liknande termer att it is hierarchy, not difference as such, that is the opposite of equality (2005, sid. 53). Postmodern och s.k. postkolonial feministisk forskning har kommit att kritisera såväl likhets- som skillnadsperspektivet, och de strategier som följer enligt dessa, utifrån synen att de inte till- räckligt uppmärksammar skillnader inom könen (Yuval 1998). Tillgång till makt och inflytande varierar beroende på ras, etnicitet, klass, sexuell orientering, etc. I enlighet med ett s.k. inter- Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder sektionalitetsperspektiv finns det således inte en maktordning – den mellan kvinnor och män – utan hänsyn måste tas till flera maktordningar. Kvinnor kan känna av diskriminering och förtryck på flera nivåer. I stället måste man sätta sökarljuset på hur olika maktordningar samverkar och hur de konstruerar varandra ömse- sidigt. Fokus bör således riktas mot skärningspunkten mellan olika maktordningar. Juristerna (2005 sid. 242) ger med referenser till ett rättsfall ett tydligt exempel på intersektionella relationer: An example of people suffering multiple discrimination would be African widows, who historically have suffered discrimination as blacks, as Africans, as women, as African women, as widows and usually, as older people, intensified by the fact that they are frequently amongst the lowest paid workers. Enligt ett intersektionalitetsperspektiv bör konsti- tutioner därför ta hänsyn till att en orättvis diskriminering kan äga rum på flera grunder. Likhet, skillnad och mångfald Den brittiska statsvetaren (2003) föreslår i stället en indelning av jämställdhetsbegreppet i tre kategorier: likhet (equality), skillnad (difference) och mångfald (diversity). Politiker kan välja olika ansatser i sina jämställdhetspolitiska aktiviteter: jämställdhet som individuell rättvisa, jämställdhet som social rättvisa (group ), samt jämställdhet som mångfald (diversity). Den viktigaste frågan är att ta ställning till vilken ansats man vill tillämpa, eller om man vill använda sig av flera. Squires refererar till , som i sin tur identifierat alla tre ansatser i jämställdhetspolicies : lika behandling (equal treatment) , posi- tiva åtgärder (positive action) , och gender mainstreaming . Lika behandling innebär en legal redress to treat men and women the same (Rees citerad i Squires sid. 202). Positiva åtgärder recognizes that there are differences between men and women and that measures are required to address disadvantages experienced by women as a consequence of those differences (Rees citerad i Squires sid. 202–203). Gender mainstreaming, slutligen, innebär identifying how existing systems and structures cause indirect discrimination and altering or redesigning them as appropriate (Rees citerad i Squires 2003 sid. 203). Enligt Squires är mainstreaming det enda alternativet som tillåter erkännande av multipla identiteter och intersektionella maktordningar. Hon skriver att while some have understood mainstreaming as about gender equality only, its real potential resides in the fact that it could be implemented such that it addresses inequalities based on race, religion, disability, sexual orientation and age as well (Squires 2003 sid. 203). Som Squires konstaterar finns det således tre olika jämställdhetsbegrepp i omlopp, vilka i sin tur bidrar till tre olika jämställdhetspolitiska ansatser. som det finns en teoretisk spänning mellan likhet, skillnad och mångfald är lös- ningen inte att välja en av dessa ansatser på bekostnad av de två övriga, menar . Var och en av de tre ansatserna är otillräck- lig. Squires föreslår i stället konstruktionen av en pragmatisk syntes, där de olika begreppen kombineras. Squires hänvisar till empiriska studier av inkluderingen av marginaliserade grupper (på bakgrund av kön, ras och klass) i politiskt beslutsfattande som visat att kvinnors politiska medborgarskap kan förstärkas genom statliga åtgärder som baseras på såväl individuell rättvisa som gruppskillna- der. Enligt en studie av ska inte likhet och skillnad ses som ömsesidigt uteslutande: it is not that individual equality fails women, but rather that individual equality is not enough. What appears to be needed is a paradoxical combination of both (McDonagh hänvisad till i Squires sid. 203–204). På motsvarande sätt menar att mainstreaming är en lång- siktig strategi som måste kompletteras med the secure underpin- ning of equal treatment legislation and positive action measures (Rees citerad i Squires sid. 204). Enligt Squires förmår denna syntes att gå bortom formell jäm- ställdhet (individuell rättvisa) till men hemfaller inte till en essenti- alistisk syn på kön. Kvinnor måste inte heller anpassa sig efter manliga normer, och inte heller behöver de kräva att kvinnliga normer antas. Istället, enligt Squires, är målet att transformera (och avköna – degender) normer så att de på ett bättre sätt reflekterar mångfalden av identiteter i ett samhälle, dvs. skillnader mellan män och kvinnor, skillnader inom gruppen kvinnor (baserat på ras, etni- citet, klass, sexuell orientering, etc.) och de multipla identiteter som en och samma människa kan inneha. Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder I FN:s allmänna förklaring anförs att alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter (FN:s allmänna för- , första artikeln, 1948). De flesta konstitutioner utgår i lik- het med FN:s allmänna förklaring från en förståelse av människan som fri och rationell. Man brukar säga att de vilar på en universell grund i synen på människan och dess vara. Denna syn bottnar i upplysningstidens humanism, som med bl.a. kontaktsteoretikern och filosofen , förde fram idén om alla människors lika värde och den enskilda människans inneboende förmåga att tänka och handla rationellt. Förnuft och upplysning sågs som väsentliga ingredienser i uppbyggnaden av ett rättvist samhälle. Kontraktsteoretikerna och deras efterföljare i mer modern tid har emellertid kritiserats på flera punkter när det gäller synen på människan. skriver att upplysningshumanismen i sin universalism och sin tro på universell rationalitet söker skydda alla människor, på samma gång som den genom denna universalism tenderar att marginalisera vissa grupper av människor (Namli 2005 sid. 93). Hon skriver vidare att i praktiska politiska diskurser händer det att man med universell börjar mena vanlig eller normal och därför utesluter de individer och de grupper som inte har makten att definiera vad normaliteten kan tänkas vara (ibid. 93–94). Namli menar även att upplysningshumanismen kan kritiseras för att vara utpräglat västerländsk och individualistisk. Statsvetaren skriver att: För det andra gör idén om en universell mänsklighet det möjligt för de privilegierade grupperna att ignorera det faktum att de själva bara är en social grupp bland flera. Genom att göra sig blind för olikheter kan de upprätthålla sin kulturella dominans. De värderingar som ut- trycker de privilegierade gruppernas erfarenheter och syften presenteras som neutrala och goda för alla. Likhetsidealet utgår från att alla människor kan sätta sig i någon slags gruppneutral position och utifrån denna skapa eller omskapa sig själva till den person de helst vill vara. Om man bara lämnade människor i fred skulle individen blomma och ingen människa vara den andra lik.