sou · GVB354 · 2008-01-01 00:00:00 — Preskriptionstiden bestäms normalt av straffmaximum i straff- skalan för respektive brott (allmänna bestämmelser som medför att straffmaximum höjs eller sänks skall, i förekommande fall, beaktas vid bestämmandet av preskriptionstidens längd, se t.ex. 29 kap. 7 § andra stycket BrB). Regeln avspeglar en grundläggande princip om samband mellan brottets svårhet och preskriptionstidens längd. de fall brottet är gradindelat betraktas varje grad av brottet som ett brott för sig med särskild straffskala. Om flera brott begås genom skilda handlingar, s.k. brotts- konkurrens, räknas preskriptionstiden särskilt för vart och ett av brotten. Om däremot en handling innefattar flera brott, s.k. ideal- konkurrens, löper preskriptionstiden för samtliga brott så länge den löper för något av dem (35 kap. 1 § andra stycket BrB). Exempel på idealkonkurrens är då en person genom samma handling gör sig skyldig till misshandel och vållande till annans död. I departementspromemorian Preskription vid allvarliga brott övervägdes bl.a. frågan om det finns ett behov av att göra ändringar beträffande preskriptionsfristerna i 35 kap. 1 § första stycket BrB. I promemorian anmärks att det inte uppmärksammats några direkta tecken på att de nuvarande preskriptionsreglerna inte skulle fungera väl. Den bedömningen görs att graderingen med fem olika preskrip- tionsfrister bör behållas och att det inte finns skäl att föreslå för- ändrade preskriptionsfrister (Ds 2007:1 s. 183). 8.2.2Utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning Enligt huvudregeln löper preskriptionstiden från den dag då brottet begicks, men om det för att ådöma påföljd förutsätts att viss verkan av handlingen inträtt skall tiden räknas från den dag sådan verkan inträdde (35 kap. 4 § första stycket BrB). Det ankommer på åklagaren att visa att ett brott inte är preskriberat. Innebörden av nämnda bestämmelse är att preskriptionstiden inte börjar löpa förrän brottet har blivit fullbordat. Att brottets fullbordan inte nämns i lagtexten som utgångspunkt för preskrip- tionstidens beräkning beror på att preskriptionstiden i många fall skall börja löpa först efter det att brottet blivit fullbordat. Ett brott kan fortsätta att begås även i tiden efter fullbordanstidpunkten och i sådant fall skall beivrandet av brottet kunna ske inom som räknas först från det brottet upphört att begås. Exempelvis är ett misshandelsbrott fullbordat redan genom det första slag som ut- delas, men brottet fortsätter att begås så länge gärningsmannen fortsätter att slå. Det förekommer också brott som består endast i vidmakthållandet av ett tillstånd och som är fullbordade i och med att tillståndet uppkommit och fortsätter att begås så länge till- ståndet består, t.ex. vapenbrott i form av innehav utan att ha rätt till det (m.fl., En kommentar Kap. 25–38, s. 35:18 ff.). I NJA 1981 s. 380 uppkom fråga om beräkning av tid för åtalspreskription vid olaga vapeninnehav. () ansåg att preskriptionen beträffade det brottet skulle vara successiv, dvs. HD dömde endast över den del av brottsligheten som låg inom preskriptionstiden räknad tillbaka från det att åtalet delgavs. HD beaktade dock uttryckligen omständigheter som låg i samband med prövningen av om det olaga vapeninnehavet var att anse som ringa brott eller inte. För vissa brott har principen om ett samband mellan brottets svårhet och preskriptionstidens längd frångåtts. Detta gäller bl.a. vissa bokföringsbrott och vissa sexualbrott mot barn. När det gäller sistnämnda brott är utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt , dvs. en senare tidpunkt än tiden för brottets begående (35 kap. 4 § andra stycket BrB). Syftet med att förlänga preskriptionstiden för dessa brott är att stärka skyddet för barn och ungdomar mot att bli sexuellt utnyttjade. Preskriptions- tiden räknades då från den dag målsäganden fyllde eller skulle ha fyllt . förlängdes preskriptionstiden ytterligare. I avsnitt 8.3 lämnas en redogörelse för övervägandena i samband med lagändringarna . Principen om ett samband mellan brottets svårhet och preskrip- tionstidens längd har också frångåtts för vissa brott enligt skatte- brottslagen. Så har skett för att lagföringen av sådana brott skall effektiviseras. Exempelvis har preskriptionstiden för brott som innehåller böter i straffskalan förlängts från (huvudregeln enligt 35 kap. 1 § BrB) till . Bestämmelserna om åtalspreskription kompletteras med en bestäm- melse om absolut preskription. Denna innebär att – oavsett om preskriptionsavbrott skett – påföljd inte får ådömas om har förflutit från den tidpunkt då preskriptionstiden började löpa. För de flesta bötesbrott är den absoluta preskriptionstiden . När straffmaximum är fängelse är den absoluta preskriptionstiden och i övriga fall (35 kap. 6 § BrB). Bestämmelsen gäller även i högre rätt. På samma sätt som vid åtalspreskription löper tiden enligt huvudregeln för brottet. 8.3Motiven bakom en särskild preskriptions- bestämmelse för vissa sexualbrott mot barn infördes en särreglering av preskriptionstiderna för vissa sexualbrott mot barn (prop. 1994/95:2, bet. JuU5, rskr. Ändringarna innebar att preskriptionstiden för dessa brott förlängdes på det sättet att preskriptionstiden började löpa först den dag målsäganden fyllde eller skulle ha fyllt . I propositionen anförde regeringen att man i och för sig delade den grundläggande inställningen, som hade framförts av Lagrådet, att det är olyckligt om olika brott med likartat straffvärde har olika preskriptionstider. Regeringen konstaterade emellertid att det redan hade gjorts avsteg från de generella bestämmelserna om preskription i fråga om vissa brott, bl.a. bokföringsbrott, varvid utgångspunkten för preskriptionstidens beräknande förlagts till annan – senare – tidpunkt än dagen för brottets begående. Enligt regeringen innebar sålunda den föreslagna regleringen inte en principiell nyhet. Regeringen underströk att en särbehandling av sexualbrott mot barn i preskriptionshänseende har starka skäl för sig. Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp förmår ofta av olika skäl inte berätta om vad det har varit utsatt för förrän det kommer upp i de övre tonåren. Det är först då som barnet nått den självständighet och mognad att det kan berätta vad det varit med om. Regeringen an- förde vidare följande (prop. 1994/95:2 s. 26). De ger ofta inga synliga skador, varför det kan sägas ligga i dessa brotts natur att de i regel inte upptäcks förrän förflutit. Skadorna ligger i stället regelmässigt på ett psykiskt plan. Dessa skador är å andra sidan desto svårare och i många fall livsvariga. Om bevisläget är sådant att den som gjort sig skyldig till övergreppen kan överbevisas härom, vore det enligt regeringens mening stötande om preskriptions- reglerna skulle lägga hinder i vägen mot en lagföring. Om preskrip- tionstiden förlängs skulle den som utsatts för övergrepp som barn härigenom kunna få upprättelse även då förflutit från händelsen. Det skulle också kunna öka möjligheterna att få skade- stånd. Det kan således på goda grunder hävdas att de rättspolitiska argument, av innebörd att straffanspråket uttunnas med tiden och att gärningsmannen bör vara fredad mot ingripande, som uppbär preskriptionsinstitutet, väger lätt mot intresset av att kränk- ningar av detta slag beivras. En särbehandling i preskriptionshänseende av just denna brottstyp har således starka skäl för sig. Regeringen konstaterade emellertid också att en förlängning av preskriptionstiderna är förenad med vissa praktiska nackdelar. Flera remissinstanser hade pekat på de ofta stora bevissvårigheter som var förenade med denna typ av brott. Detta skulle kunna leda till att arbete fick läggas ned på utredningar som inte ledde till att brott blev uppklarade och att detta närmast skulle vara till nackdel för den som utsatts för övergreppen. Regeringen menade emellertid att dessa svårigheter inte skulle överdrivas, utan det torde normalt på ett relativt tidigt stadium kunna klargöras om det fanns tillgång till sådan bevisning att en utredning blev meningsfull. Regeringen be- tonade vidare att argumentet att dessa mål typiskt sett är svår- utredda inte var ett argument mot en förlängning av preskriptions- tiden för sådana mål där bevisning faktiskt förelåg för ett övergrepp och där förutsättning fanns för en fällande dom även efter händelsen. Sammantaget fann regeringen att övervägande skäl förelåg för en förlängning av preskriptionstiden, men ansåg dock att en sådan förlängning var motiverad endast då det rör sig om allvarliga kränk- ningar. Det ifrågasattes om de brott som avsågs i bestämmelsen om sexuellt ofredande typiskt sett uppfyllde detta kriterium. För sist- nämnda brott gjordes ingen ändring i preskriptionshänseende. Utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning flyttades fram för våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande, grovt sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande av underårig, grovt sexuellt utnyttjande av underårig, sexuellt um- gänge med avkomling och sexuellt umgänge med syskon om brottet begåtts mot ett barn som inte fyllt . Detsamma skulle gälla för försök till sådana brott. I samband med sexualbrottsreformen (prop. 2004/05:45, bet. JuU16, rskr. 164) förlängdes preskriptionstiderna för vissa sexualbrott mot barn ytterligare. utvidgades bestämmelsen till att avse fler sexualbrott. För att ytterligare förbättra möjligheterna att lagföra förövare av vissa sexualbrott mot barn ansåg regeringen att utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning borde höjas från 15 till . Enligt regeringen stämde detta väl överens med dess grundsyn att det sär- skilda skydd som barn skall ha bör gälla . att förlänga preskriptionstiden ansåg regeringen också att en reg- lering tillskapades som stämmer väl överens med grundläggande principer och regler samt med det inom Europeiska unionen antagna rambeslutet om bekämpande av sexuellt utnytt- jande av barn och barnpornografi (se avsnitt 2.4). Inför ställningstagandet angående vilka brott som borde omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen konstaterade reger- ingen att vad som uttalades i samband med införandet av bestäm- melsen, dvs. att en förlängning av preskriptionstiderna är motiverad endast då det rör sig om allvarliga kränkningar, alltjämt var gällande. Med hänsyn till de rättspolitiska skäl som bär upp reg- lerna om preskription ansåg regeringen att det inte kunde komma i fråga att göra bestämmelsen tillämplig på alla sexualbrott mot barn oavsett brottets allvar. En utvidgning av sådant slag skulle rimma mindre väl med den begränsning som alltjämt bör prägla denna speciella preskriptionsreglering, nämligen att den förlängning som regeln innebär är motiverad endast då det rör sig om allvarliga kränkningar. Regeringen konstaterade därvid att detta synsätt tyck- tes svara väl mot den uppfattning som råder inom övriga medlems- stater inom EU, eftersom det i detta avseende aktuella åtagandet i EU:s rambeslut har begränsats till att omfatta endast de allvar- ligaste brotten som avses i rambeslutets artikel 2. Regeringen påpekade också att den i tidigare sammanhang gjort bedömningen att exempelvis brott som avses i bestämmelsen om sexuellt ofred- ande, där minimistraffet är dagsböter, typiskt sett inte uppfyller kriteriet om att endast allvarliga kränkningar bör omfattas av den förlängda preskriptionstiden och att denna bedömning godtagits av . Vad som framkommit sedan det tidigare lagstiftnings- ärendet föranledde inte regeringen att ändra sin ståndpunkt i denna fråga. Sammanfattningsvis ansåg regeringen att det inte var motiverat att göra de särskilda preskriptionsbestämmelserna tillämpliga på brott där minimistraffet är dagsböter även om det också vid dessa brott kan vara svårt för barnet att berätta vad det varit med om före det kommit upp i de övre tonåren. För att avgöra frågan om tillämpningsområdet för den särskilda preskriptionsbestämmelsen borde utvidgas till att omfatta ytterligare sexualbrott mot barn fanns det enligt regeringens uppfattning anledning att hämta ledning från de straffskalor som knutits till de olika sexualbrotten. Vid en jämförelse av straffskalorna avseende de brott som, mot bakgrund av artikel 2 i EU:s rambeslut, kunde komma ifråga för en förlängning av preskriptionstiden kunde regeringen konstatera att straffskalorna för grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och koppleri är betydligt strängare än för köp av sexuell handling av barn och utnyttjande av barn för sexuell posering. Eftersom det för sistnämnda brott ingår böter i straffskalorna ansåg regeringen att dessa brott inte kunde anses som så allvarliga att de borde omfattas av bestämmelsen om förlängd preskriptionstid. Motsatt bedömning gjordes beträffande de förstnämnda brotten; straff- skalorna för dessa brott innehåller endast fängelse. Det kan nämnas att vid remissomgången hade föreslagit att även barnpornografibrottet skulle omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen. Regeringen tog emellertid inte ställning i frågan, eftersom beredningsunderlag saknades. Förlängd preskriptionstid gäller numera för brotten våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn och grovt utnyttjande av barn för sexuell posering. Vidare gäller förlängd preskriptionstid även för brotten våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroende- ställning, koppleri och grovt koppleri om brottet har begåtts mot en person som inte fyllt . Detsamma gäller för försök till nu nämnda brott. 8.4Tidigare behandling av frågan 8.4.1I samband med reform (SOU 1997:29) föreslog att den sär- skilda preskriptionsregeln gällande sexualbrott mot barn skulle om- fatta även sexuellt ofredande förövat mot barn , om barnet var förövarens avkomling eller stod under hans fostran eller för vars vård eller tillsyn han hade att svara på grund av myndighets beslut. Enligt utredningen kan den kränkning som tillfogas ett barn genom att det utsätts för sexuellt ofredande vara lika allvarlig som om barnet hade utsatts för ett brott innefattande sexuellt umgänge och ha ett lika högt straffvärde som ett sådant brott, särskilt om den som ofredar är en vuxen person i barnets familj och övergreppen pågår . Gärningar som exempelvis innebär att en anhörig förmår ett barn och posera för pornografiska bilder eller att gärningsmannen vid upprepade till- fällen onanerar inför barnet, där förövaren är en person under vars inflytande barnet står, kan vara väl så kränkande för barnet och ha ett lika högt straffvärde som gärningar för vilka den längre preskriptionstiden gäller. Enligt utredningens uppfattning var det, trots att utredningen ansåg att det låg i utkanten av dess uppdrag, inte befogat att begränsa förslaget till sådant sexuellt ofredande som innefattar barnpornografibrott. Förslaget ledde inte till lagstiftning, eftersom regeringen avsåg att ta upp frågan i annat sammanhang (prop. 1997/98:43 s. 52). 8.4.2Utredningen om kunskap om sexuellt exploaterade barn i Utredningen om kunskap om sexuellt exploaterade barn i föreslog i sitt betänkande Sexuell exploatering av barn i (SOU 2004:71) att regeringen borde överväga en översyn av preskriptionstiderna för brottet sexuellt ofredande vid de tillfällen detta brott har samband med barnpornografibrottet. 8.4.3I samband med sexualbrottsreform I direktiven till sexualbrottskommitté uppdrog regeringen åt kommittén att göra förnyade överväganden i frågan om det fanns skäl att förlänga preskriptionstiden även för sexuellt ofredande mot barn . I sitt betänkande Sexualbrotten – Ett ökat skydd för den sexuella integriteten och angränsande frågor framförde kommittén att det förhållandet att en sexuell handling dokumenteras på bild eller film kunde medföra ytterligare – utöver den sexuella hand- lingen – en skadlig effekt på barnet, nämligen det livslånga traumat att ständigt leva med vetskapen om att finnas filmad i en för- nedrande situation som kan spridas såväl nationellt som inter- nationellt. Forskning hade enligt kommittén visat att barn som har förmåtts att utföra sexuella handlingar, t.ex. posering, i samband med framställning av pornografiska bilder riskerar ett sådant trauma, med stark ångest som följd. Mot den bakgrunden ansåg kommittén att det fanns starka skäl för att utvidga den särskilda preskriptionsbestämmelsen gällande sexualbrott mot barn till att omfatta även vissa gärningar som enligt den tidigare lagstiftningen bedömdes som sexuellt ofredande enligt 6 kap. 7 § BrB (SOU 2001:14 s. 361). Kommittén föreslog att det skulle införas en ny straffbestäm- melse om sexuell kränkning av barn med en straffskala som om- fattade böter eller fängelse i högst . För sexuell kränkning av barn skulle bl.a. den dömas som främjade att ett barn utförde en sexuell posering. Kommittén ansåg att detta brott hade ett sådant straffvärde att det borde omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen. Regeringen ansåg emellertid att, även om det också vid ett sådant brott kan vara svårt för barnet att berätta vad det har varit med om före det kommit upp i de övre tonåren, det inte var motiverat att göra de särskilda preskriptionsbestämmelserna tillämpliga på brott där minimistraffet är dagsböter (prop. 2004/05:45, bet. JuU16, rskr. I detta avseende gjorde regeringen således samma be- dömning som den gjort i tidigare lagstiftningsärende angående en särskild preskriptionsbestämmelse för sexualbrott mot barn (se avsnitt 8.3.1). Det kan anmärkas att regeringen ansåg att bestäm- melsens syfte kom till bäst uttryck om brottsbenämningen utnytt- jande av barn för sexuell posering användes (kommittén föreslog brottsrubriceringen sexuell kränkning av barn). 8.4.4I förhållande till internationella instrument Enligt det inom Europeiska unionen antagna rambeslutet om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi (rambeslutet, se avsnitt 2.4) skall varje medlemsstat vidta de åt- gärder som är nödvändiga för att möjliggöra att åtminstone de allvarligaste av de brott som avses i rambeslutets artikel 2 kan lag- föras i enlighet med nationell lag efter det att offret har uppnått myndighetsålder. Artikel 2 avser brott som har samband med sexuellt utnyttjande av barn, medan artikel 3 avser barnpornografi- brott. – I en av godkänd proposition redovisade reger- ingen sin bedömning av de lagändringar som rambeslutet ansågs föranleda. När det gäller frågan om de svenska preskriptions- bestämmelsernas överensstämmelse med rambeslutet ansåg reger- ingen att denna borde bli föremål för en fördjupad analys och att en sådan borde göras inom ramen för beredningen av Sexualbrotts- kommitténs betänkande (prop. 2003/04:12 s. 39 f., bet. JuU9, rskr. I den av godkända propositionen om den nya sexualbrottslagstiftningen diskuterade regeringen om den särskilda preskriptionstiden vid vissa sexualbrott mot barn borde förlängas ytterligare och för vilka sådana brott (se vidare avsnitt 8.3.2). Vare sig det fakultativa protokollet till om försäljning av barn, barnprostitution och barnpornografi (se av- snitt 2.2) eller konvention om IT-relaterad brottslig- het (se avsnitt 2.3) innehåller några särskilda bestämmelser om åtalspreskription. I bestäms preskriptionstiden som huvudregel utifrån straffskalorna för respektive brott. Preskriptionstiden är om det strängaste straffet är fängelse, om det strängaste straffet är fängelse , om det strängaste straffet är fängelse och om det strängaste straffet är fängelse . Brott med livstid i straffskalan preskriberas inte. Lagstiftningen innehåller också särbestämmelser där preskriptions- tiden inte följer straffskalan. Detta gäller exempelvis ett fåtal sexualbrott mot barn (där barnet står i viss beroendeställning till gärningsmannen). Vid dessa brott är preskriptionstiden inte i något fall mindre än . Enligt huvudregeln räknas preskriptionstiden från den dag då den straffbara verksamheten eller underlåtenheten upphörde. Det finns vissa undantag från denna huvudregel. Detta gäller bl.a. vissa sexualbrott mot barn där preskriptionstiden räknas först från den dag då målsäganden fyller . Sexualbrott som omfattas av denna bestämmelse är bl.a. samlag med ett barn som är och våldtäkt. För barnpornografibrottet gäller de allmänna bestämmelserna om preskription. Detta innebär att preskriptionstiden för barn- pornografibrott bestående i att någon innehar eller mot vederlag gör sig bekant med barnpornografiskt material är . För barn- pornografibrott som består i att någon udbreder (t.ex. fram- ställer, distribuerar eller sprider) barnpornografiskt material är preskriptionstiden eller, då särskilt försvårande omständig- heter föreligger, . I bestäms preskriptionstiden som huvudregel utifrån straffskalorna. Åtalsrätten för brott med livstid i straffskalan preskriberas inte. Preskriptionstiden är om det strängaste straffet är böter eller fängelse i högst , om det strängaste straffet är fängelse i över ett och högst , om det strängaste straffet är fängelse i över två och högst och om det för brottet föreskrivna strängaste straffet är fängelse . För vissa brott gäller andra preskriptions- regler. Åtalsrätten för exempelvis sexuellt utnyttjande av barn och grovt sexuellt utnyttjande av barn preskriberas tidigast då måls- äganden fyller . Härutöver innehåller lagstiftningen en bestämmelse om att preskriptionstiden under vissa förutsättningar kan förlängas av domstol. Preskriptionstiden räknas enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks. För barnpornografibrottet gäller de allmänna bestämmelserna om preskription. Detta innebär att preskriptionstiden för innehav av barnpornografisk bild är , för spridning av pornografisk bild av barn och för grov spridning av barnpornografisk bild . Enligt norsk lagstiftning bestäms preskriptionstiden utifrån straff- skalorna. Preskriptionstiden är om det strängaste straffet är böter eller fängelse i högst , om det strängaste straffet är fängelse , om det strängaste straffet är fängelse , när fängelse kan dömas ut och när fängelse kan dömas ut. I kan fängelse på livstid inte dömas ut. Preskriptionstiden räknas enligt huvudregeln från den dag då den straffbara handlingen upphörde. Det finns undantag från denna huvudregel. Detta gäller bl.a. vissa sexualbrott mot barn. sexuellt umgänge med barn under 14 resp. räknas preskrip- tionstiden tidigast från den dag målsäganden fyller . För barnpornografibrottet gäller de allmänna bestämmelserna om preskription. Detta innebär att preskriptionstiden för barn- pornografibrott är . I kan även den som av oaktsam- het begår ett barnpornografibrott straffas. För sådant brott är preskriptionstiden . I pågår ett arbete med att ersätta den nuvarande straffeloven med en ny. Arbetet med den generella delen av den nya straffeloven, där preskriptionsbestämmelserna ingår, är färdigt och har antagits av (Ot.prp. 90 [2003–2004], Innst. 72 [2004-2005], Besl. 63 [2004-2005]). De förändringar som kommer att införas påverkar inte preskriptions- tiden för barnpornografibrottet och innebär inte några föränd- ringar såvitt gäller den särskilda preskriptionsbestämmelsen av- seende vissa sexualbrott mot barn. Den generella delen träder inte i kraft förrän den speciella delen av straffeloven har antagits. 9 Kravet på dubbel straffbarhet För att kunna lagföra ett barnpornografibrott i som har be- gåtts utomlands av t.ex. en svensk medborgare krävs att gärningen är straffbar även i det land den begicks, dvs. dubbel straffbarhet krävs (2 kap. 2 § BrB). Frågan om svensk domstols behörighet regleras i huvudsak i 2 kap. BrB. Svenska domstolar har domsrätt över brott som är begångna i . Detta gäller också om det är ovisst om brottet har förövats inom eller utom riket, men det finns skäl att anta att det är be- gånget i (2 kap. 1 § BrB). Regler om svensk domstols behörighet beträffande brott begångna utomlands finns i 2 kap. 2 och 3 §§ BrB.