sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — Förordningarna innehåller inte några särskilda bestämmelser om gallring i fråga om uppgifter i löpande text, utan hänvisar till bestämmelserna i personuppgiftslagen. I detta sammanhang kan dock noteras att personuppgiftslagen inte innehåller några uttryck- liga regler om gallring, utan där gäller som huvudregel att personuppgifter inte får bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen (9 § PuL). Personuppgifter får dock bevaras för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål. Bestämmelsen hindrar inte heller att en myndighet arkiverar eller bevarar allmänna handlingar (8 § andra stycket PuL). I fråga om rättelse och skadestånd innehåller ingen av förordning- arna någon särskild bestämmelse, utan där hänvisas till reglerna i personuppgiftslagen. Beslut om att inte meddela rättelse eller om att inte lämna infor- mation som skall lämnas efter ansökan kan överklagas. Över- klagande skall för tingsrätts och hovrätts del ske på det sätt som anges i 15 kap. 7 § SekrL. Högsta domstolens beslut kan inte över- klagas. För länsrätts och kammarrätts del skall överklagande ske på det sätt som anges i 33 § FPL. Regeringsrättens beslut kan inte över- klagas. 28.1Beslag och hemliga tvångsmedel I 27 kap. RB regleras användningen av tvångsmedlen beslag, hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Proportionalitetsprin- cipen beträffande dessa tvångsmedel kommer till uttryck i 27 kap. 1 § tredje stycket RB. Där föreskrivs att tvångsmedel enligt detta kapitel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den miss- tänkte eller för något annat motstående intresse. När det gällde till- lämpning av bestämmelsen i fråga om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning anförde föredragande statsrådet vid bestämmelsens tillkomst följande (prop. 1988/89:124 s. 66): Det skall självfallet alltid ske en prövning huruvida hemlig teleavlyss- ning eller hemlig teleövervakning över huvud taget är påkallad med hänsyn till förhållandena i det särskilda fallet och om syftet kan till- godoses genom någon mindre ingripande åtgärd. Utgångspunkten bör vara att pröva om alternativa spaningsåtgärder kan användas och om det kan räcka med att tillgripa hemlig teleövervakning i stället för hemlig teleavlyssning. Proportionalitetsprincipen innebär alltså att utredningen i princip skall ha nått ett stadium där det förefaller omöj- ligt att komma längre med mindre ingripande metoder; olika åtgärder avsedda att föra utredningen framåt har tillgripits men varit resultat- lösa. kan det emellertid redan från början stå klart att det är meningslöst att försöka med andra metoder. Detta kan bero på exem- pelvis att den misstänkte går mycket försiktigt till väga och kan förut- sättas på alla sätt skydda sig mot normala utredningsmetoder. Ett annat fall kan vara att efterforskningar med vanliga metoder skulle kräva en orimligt stor insats av personal, kunna avslöja den pågående utredningen eller kunna vara farlig för polispersonalen. Ett föremål får enligt 27 kap. 1 § första stycket RB tas i beslag om det skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller vara förverkat på grund av brott. Enligt 27 kap. 2 § RB gäller vissa restriktioner beträffande beslag på skriftliga handlingar motsvarande de inskränkningar som är föreskrivna i fråga om vittnesförhör rörande vissa yrkeskategorier i 36 kap. 5 § och i fråga om närstående i 36 kap. 3 §. Om handlingen kan antas innehålla sådant som innehavaren inte skulle få höras om såsom vittne gäller i princip att handlingen inte får tas i beslag. En annan inskränkning i möjligheterna att använda beslag är enligt 27 kap. 3 § RB att brev, telegram eller annan försändelse, som finns hos post- och telebefordringsföretag, inte får tas i beslag annat än vid utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse . Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kropps- besiktning får enligt 27 kap. 4 § RB ta föremål som då påträffas i beslag. Föremål som påträffas i andra fall får tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eller åklagaren. I brådskande fall kan beslutet fattas av polisman. Detta gäller dock inte brev och andra försändelser enligt 3 §. Den som har drabbats av beslag har alltid rätt att få åtgärden prövad vid domstol (27 kap. 6 §). När det kan förväntas att försändelser som får tas i beslag skall komma in till ett befordringsföretag kan en domstol på begäran av undersökningsledaren eller åklagaren förordna att försändelserna skall hållas kvar till dess frågan om beslag har avgjorts, s.k. post- spärr (27 kap. 9 §). Ett sådant förordnande skall meddelas , högst en månad. Om den från vilket beslaget sker, inte är närvarande vid beslaget, skall han eller hon enligt 27 kap. 11 § RB utan dröjsmål underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna. Om en för- sändelse hos ett befordringsföretag har tagits i beslag skall, så snart det kan ske utan men för utredningen, mottagaren underrättas och, om avsändaren är känd, även denna. Enligt 27 kap. 12 § RB är det förbjudet för annan än rätten, undersökningsledaren eller åklagaren att närmare undersöka och granska enskilda handlingar, tex. ett brev, telegram eller annan för- sändelse, som har tagits i beslag. Detsamma gäller i fråga om att öppna ett brev eller annan sluten handling. Den som har rätt att närmare undersöka handlingen kan låta sakkunnig eller annan som hörs under utredningen granska denna. Enligt 27 kap. 18 § första stycket RB innebär hemlig teleavlyssning att telemeddelanden, som befordras eller har befordrats till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för åter- givning av innehållet i meddelandet. I 1 § telelagen (1993:597) definierades telemeddelande som ljus, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagnetiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare. Definitionen omfattade bl.a. telefon- och telefaxtrafik, e-posttrafik, överföring av datafiler med hjälp av FTP (File Transport Protocol) liksom överföring från hemsidor, nyhetsgrupper och chatkanaler. Telelagen har numera ersatts av lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, LEK. I den lagen används inte begreppet telemeddelande utan begreppet elektroniskt meddelande. I 6 kap. 19 § LEK, som rör hemlig tele- avlyssning och hemlig teleövervakning, har man dock valt att använda begreppet telemeddelande och att definiera det på samma sätt som i telelagen. Beredningen för rättsväsendets utveckling ha i betänkandet Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutred- ningar (SOU 2005:38) föreslagit att det teknikneutrala begreppet meddelande bör införas. Det är enligt förarbetena ett oeftergivligt krav att ett beslut om hemlig teleavlyssning kan konkretiseras (prop. 1994/95:227 s. 21). Som en gemensam beteckning för olika identifieringsmetoder används i paragrafen uttrycket teleadress. Med teleadress avses en identifiering av den icke fysiska adress som ett telemeddelande skickas till eller från. Adressen kan vara ett abonnemang, en enskild anknytning, adressen för elektronisk post, en kod eller någon annan tillförlitlig identifieringsmetod. I normala fall sker konkreti- seringen genom att ett vanligt telefonnummer anges. I 27 kap. 18 § andra stycket RB föreskrivs att hemlig teleavlyss- ning får användas vid förundersökning angående 1.brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff eller 3.annat brott om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Enligt 36 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare får barn inte utsättas för hemlig tele- avlyssning. Hemlig teleövervakning innebär enligt 27 kap. 19 § första stycket RB att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram. Begreppen telemeddelande och teleadress har i denna bestäm- melse samma betydelse som i 18 §. Hemlig teleövervakning kan användas för att i kritiska lägen förhindra att en misstänkt sätter sig i förbindelse med medbrottslingar eller nås av varnande samtal. När det gäller t.ex. telefonnummer kan den hemliga teleövervakningen innefatta registrering av dels till vilka telefonnummer som samtal befordras från det övervakade telefonnumret, dels från vilka tele- fonnummer som samtal befordras till det telefonnumret, dels som befordran sker, dels längden av samtalen. I fråga om mobiltelefonsamtal är det också möjligt att kontrollera från vilket geografiskt område ett telefonsamtal rings och var mot- tagaren av samtalet befinner sig. Uppgifter om innehållet i tele- meddelandet omfattas inte av detta tvångsmedel. I 27 kap. 19 § andra stycket RB föreskrivs att hemlig teleöver- vakning får användas vid förundersökning angående 1. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . 2. brott enligt 4 kap. 9 c § BrB (dataintrång), brott enligt 16 kap. 10 a § BrB som inte är att anse som ringa (barnporno- grafibrott), brott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64), brott enligt 6 § första stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling, eller 3.försök, förberedelse eller stämpling till brott som avses i 1 eller 2, om sådan gärning är belagd med straff. Enligt 36 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare får barn inte utsättas för hemlig tele- övervakning. 28.1.5Förutsättningar för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning Som gemensamma förutsättningar för att hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall få användas gäller enligt 27 kap. 20 § första stycket RB att någon är skäligen misstänkt för brottet och att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Åtgärden får endast avse 1.en teleadress som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte, eller 2.en teleadress som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på annat sätt kontaktat eller kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta. JO har i ett fall riktat kritik mot att hemlig teleavlyssning använts för efterspaning av en i sin frånvaro anhållen person (1994/95: s. 39). Enligt JO har det inte föresvävat lagstiftaren att hemlig teleavlyssning skulle kunna ha någon annan funktion än som medel för att inom ramen för en förundersökning företa utredning i gängse mening. Vidare har JO i ett beslut ansett att en tingsrätt inte hade rättsligt stöd att bevilja hemlig teleavlyssning i de fall den misstänkte inte i vart fall varit identifi- erad på sätt att förväxlingsrisk varit praktiskt taget utesluten. Rättsläget var enligt JO dock inte så klart att han hade anledning att rikta kritik mot någon enskild befattningshavare vid tingsrätten. En åtgärd i form av hemlig teleavlyssning eller hemlig teleöver- vakning skall vara av synnerlig vikt för utredningen. Uttrycket behöver enligt vad föredragande statsrådet uttalade i fråga om tele- avlyssning inte nödvändigtvis avse att avlyssningen skall ge avgö- rande bevisning som kan leda till fällande dom (prop. 1988/89:124 s. 44). Det inrymmer dock ett kvalitetskrav beträffande de upplysningar som avlyssningen kan ge. alltså inte inskränka sig till obetydliga detaljer, som man kan både ha och mista. Uttrycket innefattar emellertid därutöver ett krav på att utredningsläget skall göra avlyssningen nödvändig. Vad som kan vinnas genom åtgärden får således i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. En slentrianmässig bedömning får inte förekomma i fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsättningar som gäller för tvångsmedlet. I stället måste alltid utredningsmöjligheterna i det enskilda fallet granskas. Granskningen måste mynna ut i bedömningen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att avlyssningen – ensam eller i förening med andra åtgärder – verkligen kan få effekt. I och för sig behöver inte något absolut hinder föreligga mot att få fram information på andra vägar. Det krävs dock att hindret är sådant att det inte skäligen kan begä- ras att man skall avstå från teleavlyssning. Kan personlig övervak- ning (skuggning) eller andra åtgärder användas som alternativ, bör det enligt vad som anförs i propositionen ändå vara tillåtet med teleavlyssning, om alternativen skulle kräva en orimligt hög perso- nalinsats eller vara förenade med avsevärd risk att den pågående utredningen avslöjas för . Utgångspunkten bör dock vara att i första hand pröva andra metoder. Hemlig teleövervakning kunde enligt föredragande statsrådet endast i begränsad omfattning mäta sig med hemlig teleavlyssning när det gäller känslighet från t.ex. integritetssynpunkt (a. prop. s 49). Det fanns dock undantagsfall där en sådan jämfö- relse var högst befogad, t.ex. om åtgärden avsåg en teleanläggning på en tidningsredaktion eller hos en journalist. Sådana fall borde uppmärksammas vid den avvägning som skall ske enlig proportio- nalitetsprincipen. Enligt 27 kap. 20 § första stycket 2 RB, som i likhet med flera av bestämmelserna i kapitlet tillkom genom en reform av reglerna om hemlig telekontroll och som trädde i kraft , får hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning numera avse även en teleadress som inte tillhör den misstänkte. Som förut- sättning gäller att det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på annat sätt kontaktat teleadressen i fråga eller kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta denna. Det skall med andra ord på grund av tillförlitliga uppgifter vara så gott som säkert att den misstänkte kommer att ta kontakt med teleadressen (prop. 2002/03:74 s. 49). Det förutsätts att bestämmelsen skall tillämpas Ett beslut om tillstånd bör med hänsyn till propor- tionalitetsprincipen ibland förenas med inskränkande villkor. Uttrycket på annat sätt kontakta avses klargöra att även data- kommunikation omfattas av lagrummet. Avlyssning eller övervakning får enligt 27 kap. 20 § andra stycket RB inte avse telemeddelanden som endast befordras eller har befordrats inom ett telenät som med hänsyn till sin begränsande omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Därmed avses bl.a. system för snabbtelefoner, porttelefoner, PC-nät och liknande utrustning inom eller intill en bostad. Även interna telekommu- nikationer på mindre arbetsplatser via t.ex. PC-nät utgör telenät av mindre betydelse. Enligt 27 kap. 21 § första stycket RB skall frågor om hemlig tele- avlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagare. JO har uttalat att det med tanke på de hemliga tvångsmedlens integritetskränkande natur är viktigt att det sker en sådan doku- mentation av det som förekommer att en efterhandskontroll inte omöjliggörs (JO 2003/04 s 63). I ett beslut att tillåta hemlig teleavlyssning eller hemlig teleöver- vakning skall det enligt 27 kap. 21 § andra stycket RB anges vilken teleadress och vilken tid tillståndet avser. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får, såvitt gäller tid som infaller efter beslutet, inte överstiga en månad för beslutet. Av paragrafen framgår att ett tillstånd om teleavlyssning eller teleövervakning kan avse tid såväl före som efter domstolens beslut. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och den tid som infaller efter beslutet får inte överstiga en månad för beslutet. I förarbetena har betonats vikten av att ett meddelat tillstånd inte står öppet längre än nödvändigt (prop. 1988/89:124 s. 55). Enligt 27 kap. 21 § tredje stycket RB skall det i tillstånd till avlyssning eller övervakning särskilt anges om åtgärden får verk- ställas utanför allmänt tillgängliga telenät. Hemlig teleavlyssning får inte ske av telefonsamtal eller andra telemeddelanden mellan den misstänkte och hans försvarare. Om det kommer fram under avlyssningen att det är fråga om ett sådant samtal eller meddelande, skall avlyssningen avbrytas (27 kap. 22 § RB). Upptagningar och uppteckningar som omfattas av förbudet skall förstöras. Förbudet att avlyssna sam- tal m.m. mellan den misstänkte och hans försvarare gäller inte hemlig teleövervakning. Om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemlig tele- avlyssning eller hemlig teleövervakning skall enligt 27 kap. 23 § RB åklagaren eller rätten häva beslutet. En upptagning eller uppteckning som gjorts vid hemlig tele- avlyssning skall granskas möjligt (27 kap. 24 § RB). Granskningen får endast utföras av rätten, undersökningsledaren eller åklagaren. Dessa får också anvisa sakkunnig, som anlitats för utredningen eller annars skall höras i samband med denna, att utföra granskningen. Upptagningar och uppteckningar skall, i de delar de är av betydelse från utredningssynpunkt, bevaras till dess förundersökningar lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet avgjorts slutligt. I sådana delar som upptagningar och upp- teckningar är av betydelse för att förhindra förestående brott skall de bevaras så länge det behövs för att förhindra brott. De skall där- efter förstöras. är användningen av överskottsinformation som kommit fram vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning reglerad i en ny paragraf, 23 a §, i 27 kap. RB. Om det vid hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning har kommit fram uppgifter om ett annat brott än det som har legat till grund för beslutet om avlyssning eller övervakning, får enligt de nya bestämmelserna uppgifterna användas för att utreda brottet. För- undersökning eller motsvarande utredning om brottet får dock inledas på grund av dessa uppgifter endast om det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver och det kan antas att brottet inte föranleder endast böter. Även om dessa kriterier inte föreligger får förundersökning eller motsvarande utredning inledas på grund av uppgifterna om det finns särskilda skäl. Om det har kommit fram uppgifter om förestående brott, får uppgifterna användas för att förhindra brott. Här finns således ingen begränsning i användningen av uppgifterna. Enligt 27 kap. 26 § RB skall offentliga ombud bevaka enskildas integritetsintressen i ärenden hos domstol om hemlig teleavlyss- ning. Sådant ombud utses alltså inte i ärenden om hemlig teleöver- vakning. Ett offentligt ombud har rätt att ta del av vad som före- kommer i ärendet om teleavlyssning, att yttra sig i ärendet och att överklaga rättens beslut. Regeringen förordnar i sänder personer som kan tjänstgöra som offentliga ombud (27 kap. 27 § RB). Under treårs- perioden får vid behov ytterligare personer förordnas för åter- stående del av perioden. Ett offentligt ombud skall vara svensk medborgare. Ombudet skall också vara eller ha varit advokat eller ha varit ordinarie domare. Regeringen skall inhämta förslag på lämpliga kandidater från och för domstolsväsendet. När en ansökan om hemlig teleavlyssning har kommit in till rät- ten, skall enligt 27 kap. 28 § RB rätten utse ett offentligt ombud i ärendet och hålla ett sammanträde. Vid sam- manträdet skall åklagaren och det offentliga ombudet närvara. Om ett ärende är så brådskande att ett dröjsmål allvarligt skulle riskera syftet med tvångsmedlet, får sammanträde hållas och beslut fattas utan att ett offentligt ombud har varit närvarande eller annars fått tillfälle att yttra sig. I 27 kap. 30 § RB föreskrivs tystnadsplikt för den som förord- nats som offentligt ombud i ett ärende. Denne får sålunda inte obehörigen röja vad han eller hon fått kännedom om i ärendet. Det straffprocessuella tvångsmedlet hemlig kameraövervakning regleras i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Enligt 1 § innebär hemlig kameraövervakning att fjärrstyrda TV- kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller därmed jäm- förbara utrustningar används för optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål, utan att upplysning om övervakningen lämnas. Hemlig kameraövervakning omfattar inte ljudupptagning. Förutsättningarna för att hemlig kameraövervakning skall få ske är i huvudsak desamma som för hemlig teleavlyssning. Sålunda föreskrivs i 2 § att hemlig kameraövervakning får användas vid för- undersökning angående 1.brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff, eller 3.annat brott om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Som ytterligare förutsättningar för att hemlig kameraövervakning skall få användas gäller enligt 3 § första stycket att 1.någon är skäligen misstänkt för brottet, 2.åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen, samt 3.skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat mot- stående intresse. I 3 § andra stycket föreskrivs att åtgärden endast får avse sådan plats där den misstänkte kan antas komma att uppehålla sig. Om syftet är att fastställa vem som skäligen kan misstänkas för brottet får enligt 3 a § hemlig kameraövervakning även användas för att övervaka den plats där brottet har begåtts eller en nära omgivning till denna plats. I likhet med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall frågor om hemlig kameraövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagare (4 §). I ett beslut att tillåta sådan övervakning skall det anges vilken plats och tillståndet gäller. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga en månad för beslutet. Också i denna typ av ärenden skall ett offentligt ombud förordnas. Härvid gäller vad som föreskrivs i 27 kap. 26–30 §§ RB. Lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning infördes och har därefter ändrats . Vid ikraftträdandet var lagens giltighetstid begränsad till utgången av . Lagens gil- tighetstid har sedan förlängts, senast till utgången av (prop. 2003/04:74, bet. 2003/04:JuU24). Som motiv för att för- länga giltighetstiden för denna lag samt tvångs- medelslag (ang. denna lag, se nedan) anförde regeringen senast, med instämmande av , att det inte fanns något som tydde på att behovet av regleringen skulle minska eller att regleringen un- der överskådlig framtid skulle utmönstras ur lagstiftningen (prop. 2003/04:74 s. 8 f.). Det fanns därför goda skäl för att permanenta de båda lagarna. Vid ett sådant lagstiftningsarbete fanns det skäl att överväga bl.a. lagtekniska och systematiska frå- gor, t.ex. förhållandet till och skälen för respek- tive mot att inarbeta dessa båda lagar i regelverk. Tillräckligt underlag fanns emellertid inte för att göra dessa över- väganden. Mot denna bakgrund fanns det skäl att ytterligare avvakta frågan om att permanenta lagstiftningen. Den föreslagna tiden ansågs väl avvägd med hänsyn till den tid som kunde förvän- tas åtgå för den fortsatta beredningen av ärendet. Annan möjlighet till kameraövervakning utan att upplysning lämnas Det är inte endast lagen om hemlig kameraövervakning som ger polisen möjlighet till kameraövervakning utan att upplysning om detta behöver lämnas. Möjligheter till sådan övervakning ges också i viss utsträckning i lagen (1998:150) om allmän kameraöver- vakning (se kapitel 34). Vid kameraövervakning enligt denna lag gäller som huvudregel en upplysningsplikt. som vid automatisk hastighetsövervakning använder sig av kameraöver- vakning är dock inte skyldig att upplysa om denna. kan också medge undantag från upplysningsplikten om det finns synnerliga skäl.