sou · GWB327 · 2008-04-01 00:00:00 — För tillträde fordrades anställning och utbildningen skedde , dvs. 19TP PT Framställningen bygger på , och , (2006), Lärlingsutbildning ett återkommande bekymmer eller en oprövad möjlighet? Historik och tidigare utredningar Den skolförlagda utbildningen sågs som ett komplement till den egentliga utbildningen som skedde på arbetsplatsen. Elevvolymerna i dessa lärlingsskolor förblev mycket små beroende på frånvaron av skolplikt för lärlingar. Det förekom inga statliga anslag till företagen för lärlingsutbildning med undantag av ett begränsat anslag till hantverksmästare som tog emot lärlingar, ett anslag för cirka 100 lärlingar . Lärlingarnas utbildnings- och kontraktsvillkor var företagens och parternas sak. höga arbetslöshet var efterfrågan på lärlingar liten och partsorganisationerna hade svårt att komma överens om villkoren för lärlingsutbildning. Krav restes på lagregle- ring av lärlingsutbildningen, dvs. en skyldighet för företagen att anställa lärlingar. Förslaget avvisades dock och i samband med Saltsjöbadsförhandlingarna kom , , och , , överens om att yrkesutbild- ningen skulle regleras via kollektivavtal på branschnivå. På bransch- nivå skulle särskilda yrkesnämnder inrättas för att övervaka att avtalen följdes och att utbildningens kvalitet upprätthölls. På företagsnivå skulle fackliga yrkesombud utses för att tillgodose lärlingarnas intressen. I särskilda lärlingskontrakt specificerades lärlingarnas rättigheter och skyldigheter. Den yrkesutbildning som bedrevs i bl.a. kommunala yrkesskolor sågs närmast som ett komplement till lärlingsutbildning i företagen. Den kollektivavtals- reglerade lärlingsutbildningen fick trots återkommande initiativ och avtal ingen substantiellt ökad elevvolym. Kollektivavtalen var inte ett tillräckligt kraftfullt instrument för att möjliggöra mer omfattande utbildningssatsningar. I praktiken orienterades par- terna alltmer mot den offentliga och skolförlagda yrkesutbild- ningen. Lärlingsutbildningen kom att uppfattas som en angelägenhet för klassiska hantverksyrken, inklusive byggyrken. För övriga yrken ansågs skolförlagd heltidsundervisning i yrkes- och verkstadsskolor som den naturliga utbildningsvägen. Några försök att standardisera lärlings- och yrkesskoleutbildningarna för att uppnå likvärdighet förekom inte. I samband med införandet av de tvååriga yrkeslinjerna , vilka byggde på en färdigutbildning i arbetslivet, hade de flesta av LO:s 24 medlemsförbund tecknat avtal med arbets- givarna om lärlingsavtal, färdigutbildningsavtal. fanns ett begränsat offentligt stöd till lärlingsutbildning kvar och det Historik och tidigare utredningar användes för att finansiera lärlingsutbildning inom bl.a. frisör-, snickeri- och byggområdena. Bidraget finansierade cirka 2 200 lärlingsplatser. Söktrycket till dessa statsfinansierade lärlingsplatser var stort. Situationen uppmärksammades genom ett antal motioner i om utökade statsanslag till lärlingsutbildning, vilka emellertid inte rönte någon framgång. Antalet statsbidragsfinansie- rade lärlingsplatser minskade successivt fram till försöksverksamhet med s.k. gymnasial lärlingsutbildning. beslutade regeringen om en försöksverksamhet med gymnasial lärlingsutbildning, en traditionell lärlingsutbildning med delat huvudmannaskap mellan skola och företag. En ung människa som fullbordat och var anställd skulle kunna söka en lärlingsplats. Försöksverksamheten permanentades fr.o.m. år 1985TPF20FPT. Utifrån en ramkursplan skulle mål och huvudmoment i utbildningen anges. Varje elev skulle ha en individuell kursplan som utarbetades i samverkan mellan skolan, arbetsgivaren och de fack- liga organisationerna. Den kommunala skolstyrelsen ansvarade för den skolförlagda undervisningen som kunde omfatta viss arbets- teknik och fackteori och något av ämnena svenska, engelska eller matematik samt arbetslivs- och samhällsorientering. Utbildningen ägde normalt rum under terminstid. Verksamhet i anställning som låg utanför terminstid utgjorde inte lärlingsutbildning. Ett stats- bidrag för ersättning till företaget utgick. Efter utbildningen utfär- dade skolan ett utbildningsbevis över fullgjord lärlingsutbildning. Totalt omfattades cirka 3 000 personer av försöksverksamheten . av lärlingarna fanns inom byggnadssektorn. /93 knöts lärlingsutbildning förenad med anställning till det individuella programmetTPF21FPT. Huvudmannaskapet var fortfarande delat mellan företag och skola, några statliga stödpengar utgick inte längre. Studierna i skolan skulle omfatta svenska, engelska, samhällskunskap, religionskunskap och mate- matik. Om eleven så önskade skulle den skolförlagda delen av utbildningen omfatta samtliga kärnämnen. fanns endast 39 lärlingar inom det individuella programmet. Lärlingsutbildningens omfattning har begränsats av ett svagt intresse från partsorganisa- tionerna och av att det inte varit ett sökbart alternativ inom gymnasieskolan. 20TP PT SFS 1980:533; SFS 1983:411. 21TP PT Ds 1998:27. Historik och tidigare utredningar 3.2.2Lärlingsliknande former; APU och Formerna för ÖGY-försöket har beskrivits i avsnitt 3.1.1. I det nya programgymnasiet som introducerades omfattade APU minst . I utvärderingarTPF22FPT av försöket visade det sig att av eleverna på yrkesförberedande program uppnådde minst 15 veckors APU, resten hade eller ingen APU alls. En ny försöksverksamhet med lärlingsutbildning under perio- den 2000 genomfördesTPF23FPT. Arbetsplatsförläggningen skulle omfatta en tredjedel av utbildningstiden och fick inte påbörjas förrän eleven genomfört hälften av sin gymnasieutbildning. För varje utbildningsplats skulle ett lärlingskontrakt upprättas mellan skolan, arbetsplatsen och eleven. Ett programråd skulle ha till uppgift att ge förslag till lokala utbildningsmål, medverka vid platsanskaffningen, föreslå riktlinjer för lärlingskontraktet och i övrigt vara en resurs. Eleven fick ett intyg som bifogades slut- betyget. Ett statsbidrag om per elev lämnades. Avsikten var att försöksverksamheten skulle bli en reguljär gymnasial lärlingsutbildning . Verksamheten fick dock en alltför begränsad omfattning och en förlängd försöksperiod beslutades. Våren uppgick antalet lärlingar till 308. föreslogs en ny treårig försöksverksamhet kallad Lärande i arbetslivet (). Cirka en tredjedel av utbildningstiden, motsvarande 700 poäng eller 30 veckorTPF24FPT, var arbetsplatsförlagd. En särskild ramkursplan; Kursplan för lärande i arbetslivet infördes. Målen i denna kursplan var att eleven ska kunna utföra före- kommande arbetsuppgifter inom ett yrkesområde och ett antal kompetenser, som bl.a. kreativitet, problemlösning, reflexion, kommunikationsförmåga och initiativförmåga, angavs. Skolan var även i denna försöksverksamhet ensam huvudman och samma krav på programråd och lärlingskontrakt som i den tidigare försöksverk- samheten fanns. En betydligt högre statlig finansiering infördes dock, per elev. Budgeteringen omfattade 2 000 ele- ver men det blev aldrig mer än 1 500. Försöksperioden förlängdes , då dock utan det tidigare statsbidraget. har 475 beviljats. 22TP PT SOU 1996:1; SOU 1997:107. 23TP PT SOU 1997:1; SFS 1997:762. 24TP PT SFS 2000:690. Historik och tidigare utredningar Det var erfarenheterna från LIA-försöket som låg till grund för förslag om en modern lärlingsutbildning i samband med den tilltänkta gymnasiereformen , (Gy -07). Utifrån proposition 2003/2004:140 fick i uppdrag att ta fram en lärlingsutbildning som ett sökbart alternativ, en alternativ studieväg, inom alla yrkesinriktade program. I samma proposition gjordes lokalt samråd mellan kommunen och arbetsmarknadens parter i frågor som rör alla yrkesinriktade utbildningar obliga- toriskt. Vad avser kompetens och möjlighet att byta studieväg gällde samma krav för lärlingsutbildning som för nationellt program. För behörighet till lärlingsutbildningen fordrades behörighet till natio- nellt program. Samma regler som för nationella program vad avser frisökning gällde. inget anställningsförhållande gällde. Skolhuvudmannen skulle inrätta ett lärlingsråd för respektive program/inriktning. I rådet ingick skolhuvudman, parterna, i före- kommande fall yrkesnämnd, företagsrepresentanter och lärar- och elevrepresentanter. Rådets uppgifter var att utveckla samverkans- former, uppföljning, utvärdering och kvalitetssäkring av de natio- nella och lokala målen samt att avgöra om arbetsplatsen fyllde de krav som kunde ställas. Ett avtal skulle upprättas mellan skolhuvudman och företag. Eventuella ekonomiska ersättningar skulle regleras i detta avtal. I avtalet beskrevs organisation och genomförande av lärlingsutbild- ningen och de krav detta ställer på alla parter. Ett utbildnings- kontrakt mellan skola, arbetsplats och elev skulle upprättas. Av detta skulle framgå omfattningen och innehållet av det arbetsplats- förlagda lärandet, vilken arbetsplats det gällde och vilka lärare och handledare som var ansvariga. Handledarutbildningen skulle regle- ras och handledarens kompetens skulle lägst motsvara vad som krävdes av en utbildad yrkesman inom respektive yrke. Skolhuvud- mannen ansvarade för genomförande och uppföljning av hand- ledarutbildningen. Historik och tidigare utredningar 3.3Återkommande problematik för yrkesutbildningen Under hela den beskrivna perioden återkommer ett antal problem vars förslag till lösning sett olika ut under utvecklingens gång. Tematiskt kan problematiken beskrivas som: Arbetsplatsförlagd yrkesutbildning/skolförlagd yrkesutbildning Yrkesutbildningens djup och/eller bredd Elevernas fria val och arbetsmarknadens kompetensbehov 3.3.1Arbetsplatsförlagd yrkesutbildning/skolförlagd yrkesutbildning Den yrkesutbildning som byggdes upp med byggde på anställning i arbetslivet där den egentliga yrkesutbild- ningen skedde och en kompletterande, skolförlagd yrkesteoretisk och allmän utbildning. Successivt byggdes sedan yrkesskolor och verkstadsskolor upp och huvudinriktningen i svensk yrkesutbild- ning blev en skolförlagd grundläggande yrkesutbildning med åtföljande färdigutbildning i arbetslivet. En mottrend var den kollektivavtalsbundna lärlingsutbildningen som kom till stånd i samband med Saltsjöbadsförhandlingarna . Denna fick dock inte de volymer som krävdes och utvecklingen mot en växande offentlig skolförlagd yrkesutbildning dominerade allt mer. Ytterligare ett steg togs i samband med ÖGY-försöket och propositionen Växa med kunskaperTPF25FPT där, som ett svar på den bristande färdigutbildningen i arbetslivet, ett tredje skolförlagt gymnasieår med inslag av arbetsplatsförlagd utbildning inrättades. Den yrkesutbildning som formades under ÖGY-försöket är i huvudsak den vi har i gymnasieskolan , dock med väsentligt mindre APU, se ovan. 3.3.2Yrkesutbildningens djup och/eller bredd Huruvida yrkesutbildning ska riktas mot ett specifikt yrke eller ett mer eller mindre väldefinierat yrkesområde, dvs. innehålla mindre färdigutbildning, har varit ett återkommande tema. 25TP PT Prop. 1990/91:85. Historik och tidigare utredningar ringskommittén förordade en bredare grundläggande yrkesutbildning innehållande en mer generell kompetens och en senare färdigutbildning och specialisering i arbetslivet. De linjer och specialkurser som senare kom till stånd genom LGy 70 får ändå sägas ha en relativt hög grad av färdigutbildning beroende på grenutgångarna och det stora antalet specialkurser. Det gällde även senare ÖGY-försök och reformen som ju i huvudsak följde en existerande branschstruktur. I betänkandet Åtta vägar till kunskapTPF26FPT däremot, med sitt förslag om åtta sektorer, betonades tydligt att en framtida gymnasieutbildning i allmänhet borde förbereda eleverna för ett yrkesområde snarare än ett speciellt yrke och att en ökad bredd skulle medföra att eleverna inte nådde lika långt i sin specialisering. Man räknade även med att en allt större del av yrkesutbildningen skulle bli eftergymnasial. Andelen allmänna ämnen i förhållande till yrkesämnen har succes- sivt växt. Yrkesutbildningsberedningen föreslog att de allmänbildande ämnena inom yrkesskolan skulle få samma omfattning och innehåll som inom . Enligt LGy 70 var svenska obligatoriskt och eleverna skulle dessutom läsa ett tillvalsämne, t.ex. engelska, matematik eller samhällskunskap. Cirka en tredjedel av tiden i årskurs ett ägnades åt allmänna ämnen. I kombination med att undervisningstiden inom yrkesutbildningen anpassades till gymnasie- och sätt att lägga upp ett veckoschema medförde detta att tiden för yrkesämnena kraftigt minskade. I samband med propositionen Växa med kunskaperTPF27FPT utökades de allmänna ämnena ytterligare till att omfatta dagens kärnämnen. Detta innebar att eleverna på de yrkesförberedande programmen även erhöll grundläggande högskolebehörighet. 26TP PT SOU 2002:120. 27TP PT Prop. 1990/91:85. Historik och tidigare utredningar 3.3.4Elevernas fria val och arbetsmarknadens kompetensbehov De första reformerna kom som ett svar på kritik av yrkesutbildningens otidsenlighet och otillräckliga volym, ett mönster som senare kom att upprepas. Även Rationalise- ringsutredningen framförde en liknande kritik. De regionala verkstadsskolorna som kom till inrättades som ett svar på oförmågan hos de kommunala yrkesskolorna att tillgodose behovet av yrkesutbildade för landsbygd och mindre städer. Fram skedde en statlig reglering av yrkesutbild- ningens dimensionering. Kungliga överstyrelsen för yrkesutbildning (KÖY) med delta- gande av staten och parterna samt Arbetsmarknadsorganisatio- nernas yrkesutbildningskommitté hade ett inflytande på bl.a. yrkesutbildningens dimensionering. slopades detaljregle- ringen av studievägsutbudet och detaljregleringen av platsernas fördelning togs bort även om årliga beslut på riks- och länsskolnivå grundade på skolhuvudmännens förslag fanns kvar . skulle kommunernas dimensionering av gymnasie- skolan styras av elevernas val. I en rapport från år 2000TPF28FPT beskriver att endast i ett fåtal fall har ett nationellt program erbjudits till följd av en behovsanalys av den lokala arbetsmark- naden, betydligt vanligare var det att kommuner behöll program trots att den lokala arbetsmarknaden var krympande eller hade upphört. Enligt rapporten fanns det skäl att ifrågasätta om kom- munen inte borde ha ett bredare beslutsunderlag än antalet första- handssökande då beslut fattades om gymnasieskolans dimensione- ring. Om kommunerna i en region tillämpade ett alltför snävt perspektiv, utifrån den egna kommunens största möjlig nytta kunde detta leda till att de var för sig genomförde förändringar som utarmade studieutbudet i en hel region. En slutsats drog var att anknytningen till arbetsmarknaden borde uppmärksammas i högre grad vid dimensioneringen och beslutas utifrån en större enhet än den enskilda kommunen. 28TP PT (2000), Reformeringen av gymnasieskolan En sammanfattande analys, rapport 187. Historik och tidigare utredningar De tidigaste föregångarna till studieförberedande gymnasieutbild- ningar i var dom- och katedralskolor, som fanns i stift- städerna . De drevs av kyrkan och deras huvud- sakliga uppgift var att utbilda pojkar till präster. Även andra pojkar från de högre samhällslagren än de som skulle bli präster kunde få utbildning i dessa skolor. Flickor hade däremot inte rätt att gå i dem. Förutom teologiska studier dominerades innehållet av latin. Denna skolform var den enda officiellt existerande fram till reformationen . stadgades att det i varje stad skulle få finnas en lärd skola. Den skulle delas upp i trivialskolan för yngre barn och gymnasiet för de äldre eleverna. I den lärda skolan lärde sig eleverna främst latin, räkning och kyrkosång. Det förutsattes att man kunde läsa och skriva. Hur de lärda skolorna skulle fungera var inte närmare reglerat. Utöver den lärda skolan fanns i många städer mer praktiskt inriktade skolor för exempelvis hantverkares barn. Gymnasierna rekryterade i första hand sina elever från de medborgare som var välbeställda men ändå inte tillhörde adeln, åtminstone inte högadeln. Adelns barn undervisades huvudsakligen i hemmet av informatorer. öppnades vad som brukar betecknas som de första gymnasierna i , och . De fungerade delvis som någon slags akademier med föreläsningar av samma typ som förekom på universitet. inrättades delvis genom inflytande av den tjeckiske officiellt ett enhetligt gymnasiesystem. Gymnasierna var statligt finansierade men organiserades i samverkan med kyrkans domkapitel. Biskopen var tillsynsman över stiftets gymnasier. hade det svenska riket fem universitet, , Dorpats (nuvarande Tartu i ) , Åbos och Lunds samt det i den då erövrade tyska staden . Eleverna på gymnasierna förbereddes för studier på dessa universitet, men svenska studenter studerade också vid utländska universitet, främst i . förändrades inte nämnvärt under 1700- talet och den första halvan av . 29TP PT Framställningen bygger på , (1977/2004), Svensk utbildningshistoria, ; , (1997), Gymnasieskola i stöpsleven – då nu alltid, ; Losman, , Förvaltningshistorik, Historik och tidigare utredningar ningen ändrades dock stegvis. Studierna i latin och teologi var fortfarande omfattande, men även andra språk liksom historia, statskunskap och geografi blev viktiga. Det förekom också att man erbjöd gymnastik. Ännu var gymnasierna endast för pojkar. och startades också ett stort antal privata skolor varav en del på gymnasienivå. Vissa av de privata skolorna var för flickor. beslutades om en ny organisation, en skolform som kallades läroverk. De högre årskurserna i läroverken kallades gymnasium. tog två linjer form inom gymnasierna: latinlinjen, som dominerades av språk och humaniora, och reallinjen för matematik och naturvetenskap. stadgades att gymnasielinjerna skulle vara fyraåriga. De lägre årskurserna kallades från realskola. Man inrättade en gymnasieexamen, som kallades mogenhets- examen men officiellt benämndes studentexamen. Ända hade de studenter som hade gått reallinjen endast begränsad rätt till studier på universitet. Kampen om latinstudiernas dominans i gymnasiet var en viktig kulturstrid. Men latinets grepp om gymnasieutbildningen avtog stegvis och . Läroverken var endast för pojkar. Flickskolor, som hade funnits i olika former i många städer , började få en mer officiell prägel. Vissa av dem kom efterhand att jämställas med gymnasier och fick rätt att låta sina elever avlägga studentexamen. hade ett tiotal flickskolor i landet sådan rättighet. skapades ett enhetligt skolsystem, där folkskolan blev grunden för den efterkommande realskolan och flickskolan samt för en skolform som kallades mellan- skola. Efter dessa skolformer kom gymnasiet, som var treårigt eller fyraårigt beroende man gått i realskola, flickskola eller mellanskola. Härmed öppnades också rättigheten för flickor att studera vid gymnasier. var gymnasiet delat i latinlinjen och reallinjen. skapades en tredje linje, den allmänna linjen, som delades i en språklig (utan latin) och en social gren. delades reallinjen i en matematisk och en biologisk gren. Parallellt med de allmänna gymnasierna utvecklades under 1900- talets första hälft så kallade fackgymnasier i form av tekniska Historik och tidigare utredningar gymnasier och handelsgymnasier. var det av en årskull, som började en gymnasial utbildning. Av dem började allmänt gymnasium, tekniskt gymnasium och handelsgymnasium. År 1964TPF30FPT fördes de tre olika typerna av gymnasieutbildning samman till ett enhetligt gymnasium. Dess första årskurs var i huvudsak gemensam. Till årskurs två valde eleverna mellan fem linjer – ekonomisk, humanistisk, naturvetenskaplig, samhällsveten- skaplig och teknisk. De fem linjerna motsvarade innehållsmässigt i stort den tidigare organisationen med tre linjer i det allmänna gymnasiet kombinerat med det tekniska gymnasiet och handels- gymnasiet. I årskurs tre förekom att linjerna delades upp i grenar eller varianter. inrättades också en tvåårig skolform som kallades fackskola med tre linjer, ekonomisk, social och teknisk. var mer praktiskt inriktad än gymnasiet, men mer teoretisk än de existerande yrkesskolorna. kunde också ge högskolebehörighet. Med reformen avskaffades studentexamen. I stället inrättades centrala prov för att kontrollera elevernas kunskaper och som stöd för betygssättningen i de olika ämnena. Dessutom anställdes gymnasieinspektörer, som kvalitetsgranskade utbild- ningen. samlades gymnasiet, och yrkesskolorna i en ny skolform, gymnasieskolan med en gemensam läroplan med namnet LGy 70. Gymnasieskolan fick till en början 22 linjer. Bland dessa fanns de fem gymnasielinjerna och de tre fackskolelinjerna. Övriga linjer utgjordes av utbildningar från yrkesskolorna. De fem linjer som hämtats från gymnasiet var treåriga, alla övriga tvååriga. Den tekniska linjen kunde dock utformas så att den fick ett fjärde år. Utöver de 22 linjerna kom ett stort antal så kallade yrkesinriktade specialkurser att införas i gymnasieskolan. tillsattes en gymnasieutredning som presenterade sitt betänkande En reformerad gymnasieskolaTPF31FPT . Utredningen föreslog en ny studieorganisation med breda ingångar och en annorlunda terminsindelning. Förslaget vann dock inte gehör. Dessutom föreslog utredningen att alla gymnasielinjer skulle innehålla både teoretiska och praktiska inslag. 30TP PT Prop. 1964/65:171 angående reformering av de gymnasiala skolorna. 31TP PT SOU 1981:96. Historik och tidigare utredningar studieförberedande och de yrkesförberedande gymnasieutbild- ningarna skulle sålunda minska. Utredningen ledde inte till några omedelbara förändringar förutom som tidigare nämnts en försöks- verksamhet för yrkesförberedande linjer (ÖGY). kom tre propositionerTPF32FPT som innebar en omfattande reformering av gymnasieskolan. Resultatet blev att gymnasieskolan delades upp i 16 treåriga nationella program, kompletterade av specialutformade och individuella program. Det kom också en ny läroplan – Läroplanen för de frivilliga skolfor- merna, Lpf 94, som också omfattade gymnasial vuxenutbildning, gymnasiesärskola, statens skolor för vuxna och vuxenutbildningen för utvecklingsstörda. I enlighet med tankarna i gymnasieutredningens betänkande En reformerad gymnasieskola hade alla program, även de huvudsakligen yrkesförberedande, så starka teoretiska inslag att de utan behov av tillval kunde ge grundläggande högskolebehörighet. En viktig nyhet var att innehållet i utbildningen förutom i ämnen delades i kurser med varierande längd. Avsikten var att skapa ökad valfrihet för eleverna och ökad flexibilitet för anord- naren. Kursernas längd definierades genom gymnasiepoäng. Ett fullständigt gymnasieprogram kom från början att omfatta 2 150 eller 2 370 poäng. En poäng var i princip lika med en undervis- ningstimme. Åtta ämnen kom att benämnas kärnämnen: svenska, matematik, engelska, idrott och hälsa, samhällskunskap, naturkunskap, estetisk verksamhet och religionskunskap (som inte fanns med i den ursprungliga propositionen). De två första kurserna i svenska och den första kursen i de andra ämnena blev obligatoriska på alla program. Två program i gymnasieskolan hade tydlig karaktär av att i första hand vara studieförberedande. Dessa var Naturvetenskaps- programmet och Samhällsvetenskapsprogrammet. Naturveten- skapsprogrammet delades från årskurs två i naturvetenskaplig gren och teknisk gren. Samhällsvetenskapsprogrammet delades i ekono- misk, humanistisk och samhällsvetenskaplig gren. Båda dessa program omfattade 2 150 poäng. Innehållet i de två programmen med sina sammanlagt fem grenar överensstämde i huvudsak med innehållet i de fem treåriga linjerna, som hade funnits 32TP PT Växa med kunskaper, prop. 1990/91:85; Om vissa gymnasie- och vuxenutbildningsfrågor m.m., prop. 1991/92:157; Ny läroplan och ett nytt betygssystem för gymnasieskolan, komvux, gymnasiesärskolan och särvux, prop. 1992/93:250. Historik och tidigare utredningar 1970, vilka i sin tur alltså i stort överensstämde med de fem gymnasieutbildningar som hade funnits . Ett tredje program hade också 2 150 poäng, nämligen Estetiska programmet.