sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Med hänsyn till proportionalitets- principen bör det i princip vara uteslutet att ingripa med våld, om den som ingripandet riktar sig mot inte gör motstånd. Punkten 4 reglerar rätten att bruka våld vid framför allt sådana straffprocessuella tvångsmedel som regleras i . Den är tillämplig i fråga om beslag och annat omhändertagande av föremål (t.ex. förvar), husrannsakan, kroppsvisitation (oavsett syftet med denna) samt kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd (exempelvis ögonundersökning enligt lagen [1999:216] om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken). Rätten att bruka våld mot person med stöd av denna punkt är emellertid begränsad. Av andra stycket följer att våld får brukas endast om kustbevakningstjänstemannen möts av motstånd. För att reglerna om rätt att använda våld vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning ska framstå som meningsfulla måste man enligt JO som passivt motstånd kunna betrakta redan en vägran av den som ska bli föremål för åtgärden att medverka på det sätt som krävs för att denna ska kunna genomföras. Den misstänkte måste dock ges en reell möjlighet att efterkomma uppmaningen. Våld får således tillgripas först sedan det framgått att personen inte kommer att medverka (JO 1998/99 s. 107). Punkten 5 reglerar rätten att använda våld när ett fartyg, fordon eller annat transportmedel ska stoppas för att man ska ingripa mot någon som färdas i detta och omfattar vidare våldsanvändning vid kontroll av ett fartyg eller fordon eller dess last. Den är t.ex. tillämplig vid misstanke om rattfylleri eller när ett fartyg stoppas på grund av misstanke om smuggling. Hur mycket våld som får utövas och vilka tekniska hjälpmedel som kan användas får med hänsyn till proportionalitetsprincipen avgöras beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Punkten 6 reglerar situationer där en särskild författning ger en kustbevakningstjänsteman rätt att, i någon av de verksamheter lagen omfattar, bereda sig tillträde till en byggnad, ett rum eller ett om- råde. Den reglerar också våldsanvändning när en kustbevaknings- tjänsteman spärrar av ett rum eller ett område. Rätten att bruka våld mot person med stöd av denna punkt är emellertid begränsad. Av andra stycket följer att våld får förekomma endast om kust- bevakningstjänstemannen möts av motstånd när tjänsteåtgärden ska genomföras. Ett exempel är om någon med våld försöker hindra att kustbevakningstjänstemän tar sig in i maskinrummet eller i en hytt på ett fartyg för att gripa eller omhänderta någon eller för att göra husrannsakan där. Som angetts ovan begränsas i andra stycket rätten att tillgripa våld vid vissa tvångsingripanden (första stycket 4) och andra tvångs- åtgärder (första stycket 6) till sådana situationer där kustbevaknings- tjänstemannen eller den tjänsteman han eller hon biträder möts av motstånd. I tredje stycket erinras om att det finns bestämmelser i 24 kap. som också reglerar rätten att använda våld. I första hand avses regeln om nödvärn i 24 kap. 1 §. Det är emellertid viktigt att notera att laga våldsanvändning enligt den paragraf som diskuteras ska vara försvarlig, medan nödvärnsregeln i 24 kap. 1 § för straffrihet förutsätter att våldet är uppenbart oför- svarligt. Rätten att använda våld med stöd av punkterna 1–6 ovan är således mera begränsad än nödvärnsrätten. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 19.4. Paragrafen, som i huvudsak motsvarar 19 § första stycket polis- lagen, ger en kustbevakningstjänsteman rätt att göra kroppsvisi- tation dels av säkerhetsskäl när en person ska gripas, omhändertas eller avlägsnas (skyddsvisitation), dels när det behövs för att fast- ställa identiteten på den som ingripandet avser (visitation i identifi- eringssyfte). Bestämmelsen innebär en viss utvidgning av visita- tionsrätten, som tidigare enbart omfattat skyddsvisitation. Med kroppsvisitation avses här detsamma som i 28 kap. rätte- gångsbalken. Det innebär att den undersöktes kläder kan sökas igenom i de syften som bestämmelsen anger. Kustbevakningstjänste- mannen kan känna såväl utanpå kläderna som i fickor och liknande. Kroppsvisitation kan också användas för att söka igenom väskor och liknande föremål, som den undersökte bär på sig, t.ex. en rygg- säck. Även sådana saker som paket, bagagelådor och barnvagnar, som någon har med sig, kan undersökas med stöd av paragrafen (jfr prop. 1993/94:24 s. 41). Den första punkten reglerar skyddsvisitation. Sådan visitation får bara förekomma när någon grips, omhändertas eller avlägsnas och det finns lagstöd för åtgärden. Visitationen ska dessutom vara nöd- vändig av säkerhetsskäl. Syftet är normalt att skydda den omhänder- tagne från att skada sig själv eller att skydda de tjänstemän som ingriper. Med farliga föremål i första punkten avses verktyg eller andra föremål med vilka personen kan skada sig själv, kustbevak- ningstjänstemannen eller annan. Det kan t.ex. vara fråga om skjut- vapen eller stickvapen men även andra föremål som kan användas för att skada en person. Dessutom likställs farliga ämnen med farliga föremål (och , Polislagen, En kommentar, 6 uppl., 2007, s. 132). Som exempel på det sist- nämnda kan nämnas frätande eller explosiva ämnen. Den andra punkten reglerar kroppsvisitation i identifierings- syfte. Sådan visitation får, i likhet med skyddsvisitation, bara före- tas när någon grips, omhändertas eller avlägsnas. Åtgärden ska dessutom vara nödvändig för att fastställa identiteten på en person som antingen vägrar att lämna uppgift om sin identitet eller kan antas lämna oriktiga uppgifter. Enbart det förhållandet att en person inte visar upp en legitimationshandling, eller uppger att han eller hon inte har någon sådan handling med sig, är inte grund för visitation. Åtgärden kan vara motiverad exempelvis om det annars finns grund att frihetsberöva vederbörande enligt 24 kap. 2 § rätte- gångsbalken för bristfällig identifiering. I den ordningshållande verksamheten torde bestämmelsen om kroppsvisitation i identifier- ingssyfte ibland kunna användas för att undvika ett omhänder- tagande av en person som stör ordningen, t.ex. om det är fråga om en ung person som i stället kan tas om hand av sin vårdnadshavare. Om bestämmelsen inte ger utrymme för visitation i identifier- ingssyfte kan det eventuellt finnas grund att gripa vederbörande. Det förutsätter att kraven för häktning enligt 24 kap. 2 § 1 rätte- gångsbalken är uppfyllda. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i av- snitten 19.5 och 20.10.1. Paragrafen, som reglerar möjligheten att använda fängsel, mot- svarar i sak bestämmelserna 15 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. och 10 a § polislagen. bestämmelsen gäller i verksamhet när någon berövas friheten. I första stycket anges i två punkter i vilka situationer fängsel- beläggning är tillåten. I båda fallen krävs det att personen är gripen, anhållen eller häktad för brott. Enligt den första punkten får fängsel användas under transport eller annan vistelse utanför förvarings- lokalen, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Ett exempel på när bestämmelsen kan tillämpas är om en frihetsberövad person ska transporteras i båt och det av hänsyn till bemanningen ombord, vädret eller annan omständighet är nödvändigt att av säkerhetsskäl begränsa personens rörelsefrihet. Enligt den andra punkten får fängsel även i övrigt användas för att betvinga våldsamt uppträdande, om andra medel är otillräckliga och åtgärden är oundgängligen nöd- vändig med hänsyn till den frihetsberövades eller annans säkerhet till liv eller hälsa. Tillämpningen av den punkten förutsätter i prin- cip att den frihetsberövade är så våldsam eller självdestruktiv att uppgiften inte kan lösas på annat sätt än genom fängselbeläggning. Fängselbeläggning innebär för den frihetsberövade ett ytterligare ingrepp i den personliga integriteten. Åtgärden får därför vidtas först sedan det efter noggrant övervägande har konstaterats att den är nödvändig, se kommentaren till 1 §. Vidare ska åtgärden doku- menteras (se tredje stycket). Av andra stycket följer att även en omhändertagen person kan beläggas med fängsel, om förutsättningarna i första stycket är upp- fyllda. Detsamma gäller den som hämtas till förhör. Proportiona- litetsprincipen i 1 § innebär dock att det krävs betydligt starkare skäl för att belägga den som inte är gripen, anhållen eller häktad med fängsel. Tredje stycket föreskriver att beläggning med fängsel ska doku- menteras i protokoll. För protokolleringen gäller vad som föreskrivs i 5 §. I tre punkter anges vilka uppgifter därutöver ett fängselproto- koll ska innehålla. Det ska anges vilken typ av fängsel som har an- vänts, tidpunkten för när fängslet sattes på respektive togs av samt skälen för åtgärden. Det är av stor vikt att fängselprotokollen upprättas i varje enskilt fall och att skälen för åtgärden redovisas tydligt. Det är också från rättsäkerhetssynpunkt väsentligt att den tjänsteman som upprättar ett sådant protokoll för in alla väsentliga uppgifter (jfr Justitie- ombudsmannens beslut , dnr 2045-2007). Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i av- snitten 19.4.2 och 20.10.2. Paragrafen, som innehåller en generell regel om dokumentation, har stor betydelse ur rättssäkerhetssynpunkt. Bestämmelsen har ut- formats efter mönster av 27 § polislagen. De flesta regler om skyldighet att dokumentera beslut eller verkställighet av tvångsmedel finns dock, som framgår av tredje stycket, i . Enligt första stycket ska protokoll över gripande och över åtgärd som innebär avvisande, avlägsnande eller omhändertagande upp- rättas. I stycket anges också i ett antal punkter vad protokollet ska innehålla. Dokumentationen fyller inte bara funktionen att redo- visa vad som har förekommit utan fungerar dessutom som ett stöd för själva beslutet. Tjänstemannen förmås på ett strukturerat sätt tänka efter vilket rättsligt stöd som finns för åtgärden. I andra stycket anges vem som är ansvarig för protokolleringen. Frågan om vem som är att anse som förman regleras i 1 kap. 2 §. Den enskilde tjänstemannen ansvarar för att de initiala uppgifterna dokumenteras, dvs. vem som har fattat beslutet, grunden för be- slutet och när detta har fattats. Övriga uppgifter ska förmannen dokumentera. I tredje stycket erinras om att skyldigheten att dokumentera beslag (27 kap. 13 § ), husrannsakan (28 kap. 9 § ) samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 9 och 13 §§ ) regleras i . En motsvarande regel om protokollering av förvar har föreslagits i prop. 2007/08:68. Vidare erinras om att smugglingslagen innehåller från avvikande regler om dokumentation. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns sist i avsnitt 18.4. Paragrafen reglerar användning av våld som ett nödvändigt led i kontroll- och tillsynsverksamhet. Normalt föreligger det inte någon rätt att använda våld för att genomföra olika typer av kon- troller. Kontrollförfattningar föreskriver däremot ofta skyldighet för den kontrollerade att medverka på visst sätt. I paragrafen ges dock en kustbevakningstjänsteman rätt att i fyra situationer använda våld enligt de närmare förutsättningar som anges i 2 §. Den första är om tjänstemannen själv möts med våld eller hot om våld (jfr 2 § första stycket 1). Den andra är om tjänstemannen ska avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid husrann- sakan (jfr 2 § första stycket 4). Sådana åtgärder kan aktualiseras bl.a. vid tullkontroll eller ingripanden enligt lagstiftningen om sjö- fartsskydd. Den tredje är om en tjänsteman med laga stöd ska stoppa ett fartyg, ett fordon eller något annat transportmedel eller kontrollera ett fartyg eller fordon eller dess last (jfr 2 § första stycket 5). Sådana åtgärder kan vara nödvändiga bl.a. vid rutinmässig kontroll av nykterheten eller kontroll av farligt gods. Den fjärde är om tjänstemannen annars med stöd i lag ska be- reda sig tillträde till, spärra av, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område (jfr 2 § första stycket 6). Detta kan aktualiseras bl.a. vid tullkontroll. Ytterligare bestämmelser om rätt att använda våld, generellt eller i en viss situation, finns i några kontrollförfattningar. Se exempelvis 6 kap. 2 § tullagen (2000:1281), som gäller generellt för tullkontroll. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i av- snitt 21.13.8. Det självständiga verksamhetsområdets sakliga omfattning Paragrafen, som delvis är uppbyggd efter mönster av 2 § polislagen, anger i första stycket huvudgrenarna i brottsbe- kämpande verksamhet. Uppräkningen av uppgifter är uttömmande. Därför krävs det att en uppgift kan inordnas under någon av de an- givna kategorierna för att ska ha rätt att självstän- digt ingripa mot brott som anges i bilagan till lagen. Bilagan inne- håller en uppräkning av de författningar, eller delar av författningar, som ingår i myndighetens direkta verksamhetsområde. Bilagan utgör således ramen för all självständig brottsbekämpande verksamhet, om inte annat sägs. Punkten 1 avser i första hand spaningsverksamhet och under- rättelseverksamhet. Med underrättelseverksamhet avses insamling, bearbetning och analys av information för att klarlägga om brotts- lig verksamhet utövas eller har utövats, utan att det är fråga om en förundersökning. Inom detta område har en kustbevakningstjänste- man inga rättsliga befogenheter. Däremot har man rätt att behandla personuppgifter enligt förordningen (2003:188) om behandling av personuppgifter inom . Uttrycket brottslig verksamhet används för att markera att verksamheten, i motsats till brottsutredning och brottsbeivrande, inte behöver avse konkreta brott. Den sjöövervakning som kontinuerligt bedriver, i syfte att upptäcka och förhindra brott, genom att med fartyg patrullera områden till sjöss, men också flygövervakning, är exem- pel på uppgifter som omfattas av bestämmelsen. Det brottsförebyggande arbetet kan också, på samma sätt som för polisen, bestå bl.a. i information till allmänheten (t.ex. om trafikregler till sjöss) och kontakter med andra myndigheter för att effektivisera inriktningen av arbetet (exempelvis diskussion med naturvårdande myndigheter om vad som ska prioriteras inom miljö- övervakningen). Punkterna 2 och 3 avser de arbetsområden inom vilka en kust- bevakningstjänsteman har rättsliga befogenheter att ingripa i första hand med stöd av . Punkten 3 avser uppgiften att inleda och bedriva förundersökning om brott. Punkten 4 omfattar uppgiften att utfärda förelägganden om ord- ningsbot. Vidare framgår att i vissa fall kan agera själv- ständigt även inom ramen för biträde i en förundersökning. Detta beror på att en åklagare kan ge myndigheten i uppdrag att se till att vissa förundersökningsåtgärder genomförs. Av andra stycket framgår att har ett generellt mandat att ingripa mot brott i den svenska ekonomiska zonen och på den svenska delen av kontinentalsockeln. Av hänvisningen till 2 kap. 3 § 2 framgår att har motsvarande rätt att ingripa mot brott inom de områden som anges där. Hänvisningen till 2 kap. 5 § innebär att allmänt erkända folkrättsliga grundsatser, t.ex. immunitet, kan hindra ett ingripande. i kommentaren till den bestämmelsen. Hänvisningen till 2 kap. 6 § erinrar om att befogenheter på land är begrän- sade på det sätt som anges i den paragrafen. I tredje stycket klargörs att en kustbevakningstjänsteman i allt väsentligt stödjer sina befogenheter att ingripa mot brott på de bestämmelser som finns i kapitlet. Eftersom det finns ett antal för- fattningar som kan ge andra befogenheter har en hänvisning gjorts till dessa. I paragrafen regleras rätt att inleda förunder- sökning om brott mot någon av de författningar som anges i bi- lagan till lagen. Frågan om myndigheten har rätt att fortsätta att bedriva förundersökningen regleras också. Paragrafen har utfor- mats efter mönster av 23 kap. 3 § och 11 kap. 4 § vattenföroreningslagen. I första stycket första meningen preciseras myndighetens rätt att inleda förundersökning. Den gäller enbart brott som anges i bilagan till lagen. Dessutom ska brottet ha begåtts inom geografiska område så som detta definieras i 2 kap. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. och i förundersökningskungörelsen (1947:948). Förundersökning ska enligt 23 kap. 1 § första stycket rättegångs- balken inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. En förundersökning ska enligt 23 kap. 4 § bedrivas objektivt och med tillbörlig hänsyn till de berörda. Kravet på objektivitet gäller också när ställning tas i frågan om förunder- sökning ska inledas. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker med att det förekommer anledning till misstanke om brott. En för- undersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste avse en konkret brottslig gärning, men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när det har förövats (JO 2000/01 s. 178 och , SvJT 1982 s. 658). Även om inte direkt omfattas av bestämmel- serna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare (LUL) måste denna reglering beaktas också, vilket ut- vecklas närmare i kommentaren till 12 §. I detta sammanhang bör bl.a. 3 § LUL nämnas, som föreskriver att en förundersökning mot den som inte har fyllt alltid ska ledas av åklagare, om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fäng- else . Av första stycket andra meningen följer att inte bara rättegångs- balken, utan också reglerna i förundersökningskungörelsen och andra tillämpningsförfattningar gäller för verksamhet. Hänvisningen innebär att en förundersökningsledare vid vakningen inte bara har rätt, och skyldighet, att inleda förunder- sökning, utan även får lägga ned förundersökningen enligt 23 kap. 4 § andra stycket i de fall där det inte är fråga om ett beslut som ska fattas av åklagare, t.ex. på grund av reglerna i LUL. En förundersökningsledare vid får också be- sluta om förhör med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § ) och besluta om kvarhållande för förhör (23 kap. 9 § ). En person som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än eller i undantagsfall tolv. Förundersökningsledaren får vidare besluta om vissa tvångs- medel, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, t.ex. husrann- sakan och beslag. En annan uppgift som åligger förundersökningsledaren är att se till att utredningsarbetet dokumenteras. Närmare bestämmelser om förundersökningsprotokoll finns i 20–23 §§ förundersöknings- kungörelsen. Av denna reglering följer bl.a. att använda memorial- anteckningar bör få slutlig avfattning efter hand som förunder- sökningen fortskrider och att det av protokollet ska framgå vem som är undersökningsledare, vem som har varit förhörsledare och vem som har sammanställt protokollet. Även vissa andra bestämmelser i 23 kap. kan vara tillämpliga. Detta beror ytterst på dels i vilken utsträckning de brott som upptäcker anses vara av enkel beskaf- fenhet, vilket utvecklas närmare nedan, dels förhållandena i den en- skilda förundersökningen. I andra stycket regleras åklagarinträde. Bestämmelsen inskränker möjligheter att bedriva förundersökning. Den har utformats efter vad som gäller i fråga om en polismyndighets respektive rätt att bedriva förundersökning. Har en förundersökning inletts av ska enligt huvudprincipen ledningen övertas av åklagaren så snart någon skäli- gen kan misstänkas för brottet. Undantag görs dock för brott av enkel beskaffenhet. Utredningen i ett ärende av enkel beskaffenhet kan alltså slutföras av , om inte omständigheterna är sådana att åklagaren av andra skäl ska överta ledningen. Ett sådant skäl kan, som tidigare nämnts, vara att gärningsmannen är . Det har inte ansetts lämpligt att i eller annan författning i detalj reglera vad som är brott av enkel beskaffenhet eller när det annars finns särskilda skäl för åklagaren att överta led- ningen. Detta får i stället avgöras från fall till fall. Av betydelse är bl.a. om utredningen är av rutinmässig karaktär och hur juridiskt komplicerade frågorna är (prop. 1957:9 s. 6). Omständigheterna i övrigt kan också vara sådana att åklagaren bör överta ledningen av förundersökningen, t.ex. om kvarstad aktualiseras eller om det rör sig om en psykiskt sjuk person (a. prop. s. 7). Viss ledning kan hämtas av de allmänna råd som riksåklagaren och har utfärdat i samråd.TPF2FPT Dessa innehåller bl.a. en uppräkning av mål- typer som generellt anses vara av enkel beskaffenhet. Vidare anges en rad situationer där åklagaren av andra skäl bör överta ledningen, t.ex. därför att det krävs beslut av domstol. Om åklagaren och har olika uppfattning om ett visst brott är av enkel beskaffenhet, är det åklagaren som avgör frågan. Vid ingripanden mot utländska fartyg som befinner sig utanför inre vatten föreligger ofta särskilda skäl för åklagaren att ta över förundersökningen (prop. 2000/01:139 s. 183). Förundersökning- arna är i de fallen ofta komplicerade, om det inte är fråga om brott som kan beivras genom ordningsbot eller strafföreläggande. När brott har begåtts på ett utländskt fartyg kompliceras bilden ofta av att gärningsmannen är utlänning. Då måste också förordningen (1993:1467) med bemyndigande för riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall beaktas. Med stöd av den lagen bemyn- digas riksåklagaren att enligt 2 kap. 5 eller 5 a § för- 2TP PT Det s.k. fördelningscirkuläret, ÅFS 2005:9 (senast ändrad genom ÅFS 2007:4) och RPSFS 2007:2, FAP 403-5. ordna om åtal för bl.a. brott mot fiskelagen, som har begåtts av en utländsk medborgare i ekonomiska zon, eller brott mot vattenföroreningslagen, som har begåtts av en utländsk medborgare i ekonomiska zon eller inom inre vatten, territorialhav eller ekonomisk zon som tillhör en annan medlemsstat i EU eller på det fria havet. Frågan om åklagarinträde behandlas främst i avsnitt 17.6.3. Rätten att bedriva förundersökning innebär inte någon absolut Myndigheten har alltid rätt att lämna över en förundersökning till åklagare. Ett sådant överläm- nande kan ske när som helst under handläggningen. Åklagare kan dessutom alltid överta förundersökningsledningen, oavsett om det finns någon misstänkt eller inte. Vidare kan ansvaret för utred- ningen av ett ärende överföras till polisen eller . Detta aktualiseras framför allt när en person har gjort sig skyldig till flera brott, och bara är behörig beträffande något av brotten, eller om det av andra skäl pågår brottsutredningar mot samma person hos flera myndigheter. Ett exempel på det förstnämnda är om utredningen gäller såväl vårdslöshet i sjötrafik som vållande till annans död. Även om har rätt att utreda frågan om vårdslöshet, bör ansvaret för utredningen i dess helhet ligga på polisen. Detta hindrar givetvis inte att polisen kan begära biträde av med utredningsåtgärder om detta bedöms vara lämpligt. Enligt tredje stycket ska myndigheten utse särskilda förunder- sökningsledare. Bestämmelsen motsvarar 11 kap. 4 § vattenföro- reningslagen. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.6. En kustbevakningstjänstemans självständiga rätt att ingripa mot brott Förhör och andra utredningsåtgärder Paragrafen reglerar s.k. primärutredning som företas under det absoluta inledningsskedet av en utredning, dvs. innan någon be- hörig person ännu hunnit ta ställning till om förundersökning ska inledas eller inte. Bestämmelsen motsvarar 2 § LKP och 11 kap. 2 § vattenföroreningslagen. Syftet med bestämmelsen är att den tjänsteman som finns på plats när ett brott upptäcks så långt som det är möjligt ska hålla för- hör och vidta andra åtgärder för att utreda brottet.