sou · GVB390 · 2008-01-01 00:00:00 — Gärningsmännen lider i många fall av någon form av psykisk sjukdom eller störning, som t.ex. en djup depression, vilket inte minst den relativt vanliga förekomsten av självmord i anslutning till brottet utvisar. Brå har ännu inte sammanställt någon analys av orsakerna till att antalet fall av död- ligt våld mot barn har minskat . På samma sätt som när det gäller det dödliga våldet mot kvinnor i nära relationer är det dock möjligt att den ökade medvetenheten om utsatta barns situation har bidragit till minskningen. De uppgifter som Brå har sammanställt är grundade på en analys av ett omfattande material, och mycket talar för att uppgifterna ger en rättvisande bild av förekomsten av dödligt våld i samhället. Det är dock svårt att dra några säkra slutsatser av hur utvecklingen av det dödliga våldet förhåller sig till utvecklingen av den allvarliga våldsbrottsligheten i övrigt. Vi avser att i vårt slutbetänkande åter- komma till frågan om utvecklingen av våldsbrottsligheten generellt. –dömdes i genomsnitt 41 personer för fullbordat mord, 16 personer för fullbordat dråp och 17 per- soner för misshandel eller grov misshandel i kombination med vållande till annans död. Antalet domar avseende mord har ökat , från omkring 35 till omkring 45 . har antalet domar för dråp minskat, från omkring 20 till 14TP PT Utvecklingen av dödligt våld mot kvinnor i nära relationer, 2007:6, s. 44 ff. Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder Trenden är särskilt tydlig och framåt. När det gäller antalet domar för misshandel eller grov misshandel i kombination med vållande till annans död syns en tydligt nedåtgående trend, från omkring 25 till omkring tio . Andelen död- liga våldsbrott som rubriceras som mord har således ökat avsevärt , både i förhållande till andelen fall som rubriceras som dråp och i förhållande till andelen fall som rubriceras som grov misshandel eller misshandel i kombination med vållande till annans död. Figur 5.6 Fördelning av brottsrubriceringar vid dödligt våld –2006. Källa: Arbetsmaterial från Brå Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder Figur 5.7 Utvecklingen av fördelningar av brottsrubriceringar vid dödligt våld –2006. Källa: Arbetsmaterial från Brå Straffskalan för mord är fängelse eller på livstid. Det finns dock möjligheter att döma ut fängelsestraff som är kortare än , om den dömde var när brottet begicks eller om det föreligger förmildrande omständigheter eller s.k. billighets- hänsyn, se avsnitt 2.2.2 och 2.4.1. Om domen avser flera brott eller om den dömde har återfallit i brott, kan längre tidsbestämda straff än fängelse dömas ut. Föreligger båda dessa omständigheter kan tidsbestämda fängelsestraff om ända upp till dömas ut. Antalet domar där påföljden bestämts till fängelse på livstid för mord har ökat . och dömdes i genomsnitt tio personer till fängelse på livstid för mord, medan antalet har legat kring 15–20 . har antalet domar för mord där påföljden bestämts till ett tidsbestämt fängelsestraff om varierat något, med en svagare nedåtgående trend än för antalet livstidsdomar. Andelen livstidsdomar har således ökat i förhållande Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder till andelen domar där påföljden bestämts till ett tidsbestämt fäng- elsestraff.TPF15FPT Figur 5.8 Antalet gärningsmän lagförda för mord som dömts till ett tidsbestämt fängelsestraff om respektive fängelse på livstid –2006 Källa: Arbetsmaterial från Brå Figur 5.9 Trendkurva över antalet gärningsmän lagförda för mord som dömts till ett tidsbestämt fängelsestraff om respektive fängelse på livstid –2006 Linjär (Livstid) Källa: Arbetsmaterial från Brå 15TP PT Här bortses från det fåtal domar för mord där påföljden bestämts till kortare fängelsestraff än . Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder Ovanstående uppgifter avser utvecklingen t.o.m. , dvs. före Högsta domstolens dom (NJA 2007 s. 194)TPF16FPT. har gjort en sammanställning över domar för mord som har meddelats efter Högsta domstolens dom. Samman- ställningen utvisar att det mellan och dömdes till fängelse för mord i 29 fall. Endast i fem av dessa fall bestämdes påföljden till fängelse på livstid. Två av livstids- domarna avsåg även annan brottslighet (i det ena fallet bl.a. försök till mord) och i ett fall hade gärningsmannen tidigare dömts för dråp. Också bland de fall där påföljden bestämdes till ett tids- bestämt fängelsestraff förekom flerfaldig brottslighet, däribland mord och grov mordbrand i ett fall samt två mord i ett fall. I två av de 29 fallen var gärningsmannen under för gärningen, och kunde alltså inte dömas till livstidsstraff. I ett av dessa fall anförde domstolen i sina domskäl att påföljden skulle ha bestämts till fängelse på livstid om gärningsmannen hade varit . Det bör framhållas att många av domarna i sammanställ- ningen ännu inte har vunnit laga kraft.TPF17FPT Ungefär en tredjedel av dem som dömdes för mord –2004 överlämnades till rättspsykiatrisk vård i stället för att dömas till fängelse. Andelen synes ha minskat något, särskilt fram till . 16TP PT En redogörelse för Högsta domstolens dom finns i avsnitt 2.4.2 och bilaga 4. 17TP PT Påföljd för mord – en sammanställning av domar meddelade efter Högsta domstolens dom NJA 2007 s. 194, RättsPM 2007:16, , Utvecklingscentrum , . Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder Figur 5.10 Andelen dömda för mord som överlämnats till rättspsykiatrisk vård –2006. Källa: Arbetsmaterial från Brå Straffskalan för dråp är fängelse i lägst sex och högst . Liksom när det gäller mord finns det en möjlighet att gå under straff- minimum om den dömde var när brottet begicks eller om det föreligger förmildrande omständigheter eller s.k. billighets- hänsyn. En övervägande andel, , av dem som dömdes för fullbordat dråp –2006, ådömdes fängelsestraff mellan sex och . Andelen dömda till fängelsestraff mellan sex och låg förhållandevis . Inom detta spann är dock tendensen att färre döms till fängelse i mellan sex och , medan fler döms till fängelse . Antalet personer som dömdes till fängelse för dråp var mycket litet . Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder Figur 5.11 Utdömda fängelsestraff för dråp –2006. Källa: Arbetsmaterial från Brå –2004 överlämnades av dem som dömdes för dråp till rättspsykiatrisk vård. Andelen har minskat, från till i genomsnitt . Figur 5.12 Andelen dömda för dråp som överlämnats till rättspsykiatrisk vård –2006. Andel dömda till rättspsykiatrisk vård för dråp (procent) Källa: Arbetsmaterial från Brå Statistiska uppgifter om dödligt våld och påföljder Statistiken över fördelningen av brottsrubriceringar utvisar att an- delen dödliga våldsbrott som rubriceras som mord har ökat av- sevärt , både i förhållande till andelen fall som rubri- cerats som dråp och i förhållande till andelen fall som rubriceras som grov misshandel och vållande till annans död. har andelen livstidsstraff bland dem som döms för mord ökat, och även bland dem som döms för dråp finns en tendens till något höjda straffnivåer. Ökningen av antalet domar för mord, det ökade antalet ut- dömda livstidsstraff och de något förhöjda straffnivåerna för dråp kan knappast förklaras med att brottsligheten skulle ha blivit grövre eller mer svårartad. En ökning av de allvarligaste fallen av dödligt våld borde erfarenhetsmässigt ha åtföljts av en åtminstone lika stor ökning av de mindre allvarliga fallen. Så är emellertid inte fallet, då det dödliga våldet totalt sett har minskat. En mer sannolik förklaring är därför att praxis i domstolarna fram till Högsta domstolens dom generellt har utvecklats mot en allt strängare syn på dödligt våld. Högsta domstolens dom tycks ha fått stort genomslag i praxis när det gäller straffmätningen för mord. I de 27 fall där personer dömts till fängelse för mord mellan och , dömdes endast fem, dvs. , till fängelse på livstid. Detta kan jämföras med att påföljden bestämdes till fängelse på livstid för av dem som dömdes till fängelse inom ramen för straffskalan för mord –2006. Andelen mord och dråp där påföljden bestäms till överlämnande till rättspsykiatrisk vård har minskat . Särskilt tydlig är minskningen när det gäller dråp. En bidragande orsak till att an- delen överlämnanden till vård har minskat är sannolikt att kretsen av personer som omfattas av fängelseförbudet i 30 kap. 6 § brotts- balken begränsades genom en lagändring 1992. Ändringen innebar att de tidigare använda begreppen sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom ersattes med begreppet all- varlig psykisk störning. 6 Överväganden och förslag Vi ska enligt utredningens ursprungliga direktiv (dir. 2007:48) överväga och föreslå förändringar av strafflagstiftningen i syfte att åstadkomma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvar- liga våldsbrott. Detta är enligt direktiven utredningens huvuduppgift. I direktiven anges att utredningen därutöver bl.a. ska överväga för- ändringar som ger en större spännvidd i straffmätningen när det har förelegat försvårande eller förmildrande omständigheter. I de tilläggs- direktiv som regeringen beslutade (dir. 2007:137) anges att utredningen med förtur i ett delbetänkande ska se över straffskalan för mord i syfte att skapa utrymme för en mer nyans- erad straffmätning och därigenom också en höjd straffnivå. Vi har i kap. 1 lämnat en närmare redogörelse för innehållet i direktiven. Av direktiven framgår att bl.a. proportionalitets- och ekvivalens- principerna ska ligga till grund för utredningens överväganden. Vidare ska utredningen beakta de krav på legalitet, förutsebarhet och enhetlighet i rättstillämpningen som påföljdssystemets utform- ning kännetecknas av. De regler som utredningen föreslår ska där- för vara tydliga, väl avgränsade och lätta att tillämpa. 6.1.2Närmare om de straffteoretiska utgångspunkterna Proportionalitets- och ekvivalensprinciperna inom straffrätten kan kortfattat beskrivas så att straff ska utdömas i relation till brottets svårhet, vilket innebär att svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare brott och att brott som är lika svåra ska bestraffas lika strängt. Det straff som döms ut för ett visst brott ska således indikera hur svår gärningen är i förhållande till andra brott. I det svenska på- följdssystemet kommer detta till uttryck i 29 kap. 1 § BrB, där det sägs att straffet ska bestämmas efter brottets eller den samlade brotts- lighetens straffvärde. En utgångspunkt för bedömningen av ett brotts straffvärde är straffskalan för brottet. Straffskalan kan sägas ange brottets abstrak- ta straffvärde, dvs. hur lagstiftaren värderar brottstypens svårhet i relation till andra brott. Domstolen ska alltså med utgångspunkt i straffskalan för brottet, och med tillämpning av proportionalitets- och ekvivalensprinciperna, fastställa det konkreta straffvärdet med beaktande av bl.a. vilka försvårande och förmildrande omständig- heter som föreligger i det enskilda fallet. Proportionalitetsprincipen baseras på tanken att straff ger uttryck för och därför bör utdömas efter kriterier som baseras på ett förtjänsttänkande. Eftersom ett strängare straff ger uttryck för starkare bör ett brott med högre straffvärde tilldelas ett strängare straff än ett brott med lägre straffvärde. Principerna om proportionalitet och ekvivalens vid straffbestäm- ningen, både på lagstiftnings- och tillämpningsnivå, kan delvis sägas ha sin bakgrund i kritiken av preventionsteoriernas betydelse vid påföljdsbestämningen, särskilt den s.k. behandlingstanken som var förhärskande vid tillkomst. Behandlingstanken kom till uttryck i den dåvarande lydelsen av 1 kap. 7 § BrB, enligt vilken domstolen med iakttagande av vad som kräves för att upprätthålla allmän laglydnad vid påföljdsvalet skulle fästa särskilt avseende vid att påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Bestämmelsen innebar bl.a. att domstolen skulle göra en prognos av den tilltalades möjligheter till återanpassning till sam- hället och utforma påföljden så att dennes behov av behandling för sin kriminalitet tillgodosågs. Detta kunde exempelvis leda till att en tilltalad med en sämre prognos kunde drabbas av en mer ingripande påföljd än vad som var motiverat enbart med utgångspunkt från brottet. Rätten hade också möjlighet att under vissa förutsättningar döma till tidsobestämda påföljder såsom internering och ungdoms- fängelse. Kritiken av behandlingstanken utgår både från de ovan nämnda argumenten som baseras på förtjänst och rättvisa och från under- sökningar som visar att preventionstänkandet är mer eller mindre otjänligt som grund för påföljdsbestämningen. Även om man kan förutse att en viss andel av dem som begår brott kommer att åter- falla, går det inte att göra några säkra prognoser på individnivå. Det saknas därför grund för att låta vissa personer bli föremål för ett strängare ingripande än andra enbart på grund av ett prognostiskt tänkande. Detta gäller särskilt som en sådan tillämpning kan ifråga- sättas från rättvisesynpunkt. Straff bör i stället mätas ut i propor- tion till brottets allvar, dvs. i förhållande till hur förkastlig den be- gångna gärningen är. Detta kan uttryckas så att straff ska mätas ut efter förtjänst och inte efter behov. Proportionalitets- och ekvivalensprinciperna ligger till grund för de bestämmelser om straffmätning och påföljdsval som finns i 29 och 30 kap. BrB och som trädde i kraft . Helt konsekvent är dessa principer dock inte genomförda. Bland annat ger lagstiftning- en, genom hänvisningen till brottslighetens art, allmänpreventiva intressen visst genomslag vid påföljdsvalet och det finns också vissa möjligheter att beakta vilka åtgärder som de tilltalade kan tänkas vara i behov av för att inte återfalla i brott. Härutöver finns i bety- dande utsträckning möjlighet att vid straffmätning och påföljdsval i mildrande riktning beakta andra faktorer än brottets straffvärde, bl.a. så kallade billighetsskäl. Också vad gäller frågor som rör verkställigheten finns regler som kan sägas innebära avvikelser från proportionalitetsprincipen. Så- lunda är enligt lagen om omvandling av fängelse på livstid flera andra faktorer än brottslighetens straffvärde av betydelse vid en sådan om- vandling, bl.a. den dömdes skötsamhet under verkställigheten och risken för återfall i brottslighet av allvarligt slag. På motsvarande sätt kan systemet med villkorlig frigivning från fängelse i viss utsträckning sägas bygga på andra grunder än proportionalitet. Sammanfattningsvis kan sägas att proportionalitets- och ekvi- valensprinciperna utgör utgångspunkten för straffbestämningen inom vårt nuvarande straffrättsliga system, såväl vid utformning av ny lag- stiftning som vid straffmätning i domstol. Från dessa principer är det möjligt att avvika i mildrande riktning för att tillgodose intresset av humanitet och tolerans. Man kan uttrycka detta så att vårt straff- rättsliga system även vilar på en humanitetsprincip som bl.a. kommer till uttryck i 30 kap. 4 § BrB, enligt vilken rätten vid valet av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lind- rigare påföljd än fängelse. Det förekommer även avvikelser från pro- portionalitets- och ekvivalensprinciperna i motsatt riktning, för att tillgodose brottspreventiva intressen. Ett tydligt exempel på en sådan avvikelse är den bedömning av risk för återfall i allvarlig brottslig- het som läggs till grund för prövningen av en ansökan om omvandling av fängelse på livstid. Det finns knappast något objektivt sätt att mer exakt fastställa vilken straffnivå som utifrån proportionalitetsprincipen svarar mot en viss brottslig gärning. Proportionalitetsprincipen lämnar därför utrymme för att i lagstiftningen genomföra straffskärpningar, så länge dessa kan motiveras utifrån brottslighetens förkastlighet och sker enligt ett synsätt som är gemensamt för samtliga brottstyper så att proportionaliteten i systemet upprätthålls. Såsom framhålls i den straffrättsliga doktrinen utgör dock straffet samhällets yttersta maktmedel mot medborgarna och innebär att enskilda avsiktligt tillfogas lidande. Det ligger i sakens natur att ett sådant maktmedel inte bör användas annat än när det finns starka skäl för det och att det lidande som tillfogas den enskilde inte bör vara större än vad som är absolut nödvändigt. Utvidgningar av använd- ningen av straff bör därför ske med stor försiktighet och föregås av noggranna överväganden. 6.1.3Utgångspunkter för våra överväganden Vi delar de värderingar som ligger till grund för de i direktiven an- givna principerna och deras förankring i den straffrättsliga teori- bildningen. En utgångspunkt för våra överväganden är därför att en förändrad straffnivå bör kunna motiveras utifrån något konstaterbart förhållande som är relevant för straffnivån enligt de grundläggande principer om proportionalitet, ekvivalens och humanitet på vilka vårt nuvarande straffsystem vilar. måste hållas i minnet att vårt nuvarande system inne- håller flera undantag från dessa principer. Det är också vår mening att vissa avvikelser från de angivna principerna måste kunna accep- teras. Systemet kan således aldrig bli helt renodlat. Vidare bör de förhållanden som läggs till grund för en ändrad straffnivå inte vara av alltför tillfällig karaktär. Ett mål med lagstift- ningen är att den, som den ska vara modern och ändamåls- enlig, ska kunna stå sig (se bl.a. prop. 2006/07:01 utg. omr. 4 s. 20). Därför bör endast mera varaktiga förändringar av faktiska förhållanden eller av uppfattningen i en viss fråga läggas till grund för ett reformarbete. Såsom också framhålls i våra ursprungliga direktiv måste vid ut- formningen av ny lagstiftning de inom straffrätten etablerade kraven på legalitet, förutsebarhet och enhetlighet i rättstillämpningen be- Vi instämmer därför i att en ny reglering bör vara tydlig, väl avgränsad och lätt att tillämpa. Frågan om hur straff bestäms i det enskilda fallet är emellertid av betydelse inte enbart för domstolar och andra myndigheter inom rättsväsendet. I ett straffsystem som utgår från proportionalitets- och ekvivalensprinciperna är en av de viktigaste funktionerna hos straffet att kommunicera hur allvarligt samhället ser på ett visst be- teende eller, annorlunda uttryckt, hur förkastlig den brottsliga gär- ningen är. För att straffet ska kunna fylla denna funktion måste grunderna för straffmätning och påföljdsval kunna förmedlas till och förstås av en bredare krets av medborgare. En ytterligare utgångs- punkt är därför att regelsystemet bör utformas på ett så enkelt och begripligt sätt som möjligt. 6.2.1Allmänt om straffnivån för mord Vår bedömning: Acceptansen för våld i samhället har minskat och det finns därför ett större behov än tidigare av att kunna be- akta försvårande omständigheter vid straffmätningen för mord. Detta motiverar att straffskalan ses över så att straffmätningen kan återspegla brottets straffvärde på ett mer adekvat sätt än vad som är möjligt . Rätten till liv är den mest grundläggande av alla rättigheter. Att be- röva någon annan livet kan därför anses vara den mest klandervärda handling som någon kan utföra. Beroende på situationen, vilket upp- såt eller vilken grad av oaktsamhet som förelegat samt gärnings- mannens motiv och situationen i övrigt, anses straffvärdet vid olika fall av dödligt våld skilja sig åt i väsentlig mån. Detta framgår både av de olika straffskalor som kan vara tillämpliga i sådana fall och hur dessa tillämpas i praktiken. bör beaktas att dödligt våld, sett i ett globalt perspektiv, förekommer i jämförelsevis liten ut- sträckning i . Den nuvarande straffskalan för mord Mord är det grövsta av de allvarliga våldsbrotten. Den brottsliga gärningen består i att uppsåtligen beröva annan livet. För mord är föreskrivet fängelse eller på livstid. Samma gärning kan, om brottet är att bedöma som mindre grovt, istället föranleda ansvar för dråp eller under vissa särskilda förmildrande omständigheter för barnadråp. För dråp döms till fängelse i lägst sex och högst , medan straffskalan för barnadråp innefattar fängelse . Den sammanlagda straffskalan för fall av uppsåtligt dödande är alltså mycket vid. Även om man bortser från barnadråp, som avser mycket speciella situationer, sträcker sig straffskalan från fängelse till fängelse på livstid. Straffbestämmelserna om mord och dråp är emellertid tillämpliga på mycket skiftande situationer, alltifrån ett helt oplanerat impulsivt angrepp, till följd av en kraftig provokation, till ett väl planerat dåd med ett ekonomiskt, politiskt eller annat sådant motiv. Även om den brottsliga gärningen i båda fallen är att beröva annan livet, måste straffvärdet anses skilja sig åt väsentligt. Det finns således ett starkt intresse av att kunna mäta ut straff för uppsåtligt dödande på ett nyanserat sätt. Mord är det brott i som är belagt med strängast straff. Visserligen finns i ytterligare knappt trettio brott för vilka kan dömas till livstids fängelse. För i princip samtliga dessa brott kan emellertid också dömas till ett lägre straff än fängelse. De övriga brotten med livstids fängelse i straffskalan kan därför sägas ha ett lägre abstrakt straffvärde. Detta innebär att i de fall där en gärning faller in under något annat straffstadgande i brotts- balken, t.ex. människorov eller grov mordbrand, och gärningen inne- fattar att någon uppsåtligen berövas livet, döms även för mord. Motsatt förhållande gäller i fråga om terroristbrott och folkmord som regleras i särskilda lagar utanför . Dessa straffstad- ganden är uppbyggda så att när vissa brott enligt och andra författningar begås med ett visst närmare angivet syfte kvali- ficeras brottet till terroristbrott respektive folkmord. Detta innebär att brotten i sådana fall anses ha ett än högre straffvärde. Av de domar på livstids fängelse som har förekommit sedan trädde i kraft avser i princip samtliga mord. Detta kan sägas bekräfta det förhållandet att mord är det brott som har det högsta abstrakta straffvärdet, åtminstone bland brotten i brotts- balken. Det måste dock beaktas att många av de övriga brott för vilka fängelse på livstid är föreskrivet avser mycket speciella gär- ningar som mycket sällan prövas i svensk domstol. Vi har i kap. 5 redogjort för brottsutvecklingen när det gäller död- ligt våld, dvs. sådana gärningar som kan rubriceras som mord, dråp eller grov misshandel i kombination med vållande till annans död. Antalet fall av dödligt våld har varit relativt . Knappt 100 fall av sådant våld har inträffat , varav omkring 17 fall har avsett dödligt våld mot kvinnor inom nära relationer och omkring sju fall har av- sett barn. i ett längre perspektiv har det dödliga våldet minskat, sär- skilt det som riktar sig mot kvinnor i nära relationer respektive barn. Dessa kategorier av dödligt våld har minskat med 20–respektive . I övrigt torde inte några större förändringar ha skett vad gäller formerna och motivbilden för det dödliga våldet. Det flesta sådana brott begås inomhus mellan personer som är bekanta med varandra och i stor utsträckning under påverkan av alkohol. är det vanligaste brottsverktyget. I de fall ungdomar är gärningsmän vid dödligt våld är offret i de flesta fall en vuxen person. Att ungdomar dödar andra ungdomar sker i 1–2 fall . Antalet sådana fall har inte ökat. Som vi har konstaterat i kap. 5 är det svårt att dra några säkra slut- satser om vilka faktorer som ligger bakom brottsutvecklingen vad gäller dödligt våld, och huruvida denna utveckling är representativ för utvecklingen av det övriga våldet i samhället. Det förhållandet att det dödliga våldet inte ökar bör i vart fall inte tolkas så att vålds- brottsligheten skulle förtjäna mindre uppmärksamhet än tidigare från statsmakternas sida. Antalet domar för mord har ökat från omkring 35 till omkring 45 . har antalet domar av- seende dråp respektive grov misshandel i kombination med vållande till annans död, grovt brott, minskat både i absoluta tal och såsom andel av det totala antalet domar avseende dödligt våld.