sou · GVB377 · 2008-01-01 00:00:00 — har ett generellt ansvar för att rehabiliteringsbehovet klarläggs för en försäkrad som drabbats av sjukdom eller skada och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. Detta ansvar omfattar alla försäkrade, både de som har en arbetsgivare och de som saknar anställning. I ansvaret ingår att vara ett stöd för den försäkrade och motivera och stimulera honom eller henne till en aktiv medverkan i rehabiliteringen. Rehabiliteringen skall syfta till att den försäkrade får tillbaka sin arbetsförmåga och sina förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. Däremot är inte rehabiliteringsaktör i sjukskrivningsprocessen. Det är hälso- och sjukvården där företagshälsovården ingår som svarar för de medicinska insatserna, för de sociala insatserna medan arbetsgivare svarar för de arbetsplatsinriktade och arbetsförmedlingen för de arbetsmarknadsinriktade insatserna. skall hänvisa och vägleda den försäkrade till sådana åtgärder, men ansvaret för att åtgärderna genomförs vilar på de ovan nämnda aktörerna. har tilldelats medel för köp av arbetslivsinriktade rehabiliteringstjänster. Det gäller tjänster dels för utredning av förutsättningarna för rehabilitering, dels för direkta åtgärder som syftar till att underlätta återgång till förvärvsarbete. Åtgärderna bör således vara arbetslivsinriktade. Insatser av rent medicinsk natur bör däremot inte kunna köpas på detta sätt. I budgetpropositionen 2008 (prop. 2007/08:1) aviserade regeringen åtgärder inom rehabiliteringsområdet som bl.a. kommer att påverka och andra aktörers ansvar för rehabilitering. - Arbetsmiljölagen och rehabilitering Arbetsmiljön och utredning av arbetsskador är arbetsgivarens ansvar. Arbetsgivaren skall systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten så att det leder till en godtagbar arbetsmiljö. I verksamheten skall finnas en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av uppgifter enligt arbetsmiljölagen (AML) och 22 kap. AFL. Arbetsgivaren skall enligt 3 kap. 3 § andra stycket AML, genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd, ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. I förarbetena (prop. 1990/91:140) anges att vad som är rimligt att kräva av arbetsgivaren i fråga om åtgärder för att arbetstagaren skall kunna fortsätta sin anställning bara kan avgöras efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet där såväl arbetstagaren som arbetsgivarens förhållanden och förutsättningar vägs in. Dåvarande Arbetarskyddsstyrelsen preciserade arbetsgivarens skyldigheter enligt 3 kap. 3 § AML genom föreskrifterna om arbetsanpassning och rehabilitering, (12 § , , 1994:1). - Rehabiliteringsreglerna i LuF I 6-7 §§ regleras de initiala förutsättningarna för rehabilitering och i 8-10 §§ begränsningar i ansvaret med avseende på tidsförhållanden, samarbetspartners m.m. Försvarsmaktens ansvar innebär ingen begränsning i det ansvar som den skadades eventuella ordinarie arbetsgivare har enligt 2 kap. och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen samt 22 kap. lagen om allmän försäkring. Försvarsmakten skall komplettera det övergripande ansvar har att klarlägga rehabiliteringsbehov enligt 22 kap. 5 § AFL, redovisat ovan. Försvarsmakten torde ha bättre möjligheter att se till den enskildes behov och situation, eftersom myndigheten på ett annat sätt kan ha förståelse för och kunskap om den mycket speciella verksamhet som den skadade har tjänstgjort i (prop. 1998/99:68, s. 18- 19). Detta torde bli särskilt aktuellt då ordinarie mindre arbetsgivare har svårt att leva upp till sitt ansvar enligt 22 kap. AFL. Av förarbetena till rehabiliteringsbestämmelserna i framgår att målet med arbetslivsinriktad rehabilitering bör vara att den skadades kompetens höjs så att han eller hon kan få ett tillfredsställande arbete på den öppna arbetsmarknaden. Detta sker i form av samråd med den skadade, med skriftliga planer, arbetsträning och utbildning. I de fall lämplig arbetsträning inte kan anordnas inom Försvarsmakten bör kontakter med myndigheter eller andra där träningen skulle kunna genomföra förmedlas. 1998/99:68 (s. 18-19) menade regeringen att många inte har någon återgång till arbetslivet att vänta eftersom de är unga och har påbörjat, eller skall påbörja, utbildning. Dessutom kan den som redan har en viss utbildning nödgas skola om sig. Försvarsmakten kan ge ekonomiskt stöd till en utbildning som motiverats av eller förlängts till följd av skadan. Utgångspunkten, enligt regeringen (prop. 1998/99:68 s. 20), bör vara att den skadade i vart fall inte skall försättas i en sämre ekonomisk situation än om han eller hon kunnat fullfölja sina ursprungliga utbildnings- eller yrkesplaner. I sammanhanget anges att rimlighetsbedömningar måste göras efter individers förutsättningar m.m. Stöd enligt LuF skall endast ges om det inte skall tillhandahållas av någon annan till följd av andra bestämmelser och det framstår som skäligt med hänsyn till skadan och omständigheterna i övrigt. Regeringen ansåg i prop. 1998/99:68, (s. 20) att den sociala rehabiliteringen är minst lika viktig för individen som att denne skall återfå god förvärvsförmåga. Om det visar sig att den skadade inte anses kunna återgå till förvärvsarbete, skall Försvarsmaktens insatser inriktas på att stödja den skadades möjligheter att leva ett aktivt och självständigt liv. Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar är tidsbegränsat. Av 8 § följer att rehabiliteringsansvaret gäller med möjlig förlängning , d.v.s. sammanlagt , om det finns särskilda skäl såsom avslutning av arbetsträning eller utbildning. Tiden börjar löpa från tillfället då de faktiska rehabiliteringsåtgärderna kan inledas. Av 9 § LuF följer att Försvarsmakten har att samarbeta med , (efter istället Arbetsförmedlingen) och andra myndigheter, vilka också har ett ansvar i samband med rehabiliteringen. Försvarsmaktens åtgärder bör även samordnas med en eventuell annan arbetsgivares åtgärder. Syftet är att den skadade på ett adekvat sätt skall kunna tillgodogöra sig samhällets samtliga resurser. - Ersättning till anhöriga (11 §) Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades rehabilitering skall Försvarsmakten, efter ansökan, ge den anhörige skälig ersättning för sådana kostnader som en sådan insats orsakar. Om den som tjänstgör i utlandsstyrkan förolyckas eller skadas så svårt att sjukhusvård krävs, skall Försvarsmakten även ersätta de anhöriga för skäligt antal resor till den förolyckade eller skadade samt uppehälle och tidsspillan vid sådan resa. Ersättningen skall beräknas efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen. Försvarsmakten skall även utge skäligt bidrag till kostnader för psykosocialt stöd till anhöriga som är i behov av det. Övergångsbestämmelserna till LuF anger att 6-11 §§ skall tillämpas även i fråga om tidigare anställda som skadats i utlandstjänsten efter utgången av . Ersättning till anhöriga enligt 11 § gäller dock endast kostnader som uppkommit efter . Förordning till lagen om utlandsstyrkan Förordning (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten ansluter till bestämmelserna i och gäller för samtliga som tjänstgör i utlandsstyrkan. När det gäller Anställningsfrågor regleras bl.a. att anställningsavtalet skall vara skriftligt, innehålla uppgifter om omfattningen av tjänstgöringen liksom skyldigheten att följa bestämmelserna i denna förordning och andra föreskrifter meddelade för utlandsstyrkans verksamhet. Vidare framgår att den som anställs i utlandsstyrkan får inneha en annan statlig anställning och att särskilt beslut om tjänstledighet inte krävs. Försvarsmakten får bestämma att personal som anställs skall tilläggas militär tjänstegrad. I fråga om Reseförmåner och förmåner till följd av ökade levnadskostnader framgår bl.a. att ett antal regler som gäller för andra anställda i Försvarsmakten även skall gälla för utlandsstyrkans personal. regleras bl.a. rätten till en hemresa för varje hel sexmånadersperiod. Försvarsmakten får också besluta om ytterligare hemresor och även medge fria hemresor för kortare tjänstgöringsperioder. Rätten till sjukvårdsförmåner under tjänstgöringen i redovisas under Förmåner vid sjukdom eller skada. Under tjänstgöring utomlands gäller rätt till fri sjukvård och akut tandvård, i den mån motsvarande förmån inte bereds den anställde i annan ordning. Likaså har den anställde rätt till bibehållna anställningsförmåner om en skada medför nedsatt arbetsförmåga. Om rätt till tillägg till sjukpenningen efter anställningstiden stadgas i 13 § i förordningen. Vidare har den som skadats under anställning i utlandsstyrkan av efter det att anställningen upphört rätt till skälig ersättning för av skadan orsakade sjukvårdskostnader. Ersättning för läkarundersökning för utredning av om skada uppkommit under tjänstgöring i utlandsstyrkan eller läkarundersökning för att erhålla invaliditetsintyg utges också. Likaså utgår ersättning för resa, uppehälle och tidsspillan. Under rubriken framgår att staten, som ett dödsfalls- och invaliditetskapital, lämnar en riskgaranti för anställda i utlandsstyrkan som erhållit arbetsskada enligt 5 § LuF. Närmare om förutsättningarna för erhållande av ersättning ur riskgarantin, jämte olika ersättningsnivåer, hänvisas till avsnittet om Relevanta kollektivavtal m.m. (nedan under 2.1.2). Under rubriken anges att Försvarsmakten skall utreda om en tidigare anställd drabbats av skada under anställningen, vilken kan leda till bestående funktionshinder eller som annars är av allvarlig art. Försvarsmaktens uppföljningsansvar kvarstår efter det att anställningen upphört. Under rubrikerna Försvarsmaktens rehabiliteringsorganisation och Social rehabilitering uppmärksammas Försvarsmaktens ansvar i rehabiliteringsavseende. Verksamheten skall organiseras på ett lämpligt sätt så att Försvarsmaktens lagbundna rehabiliteringsansvar kan fullgöras. Inom rehabiliteringsorganisationen skall utses en kontaktperson som skall stödja och vägleda den som har skadats. Enligt förordningen skall Försvarsmakten stödja och bistå en skadad så att hans eller hennes möjlighet att leva ett aktivt och självständigt liv stärks. Detta gäller om det finns anledning att anta att skadan kan leda till bestående funktionshinder eller annars är av allvarlig art. I förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten finns vidare bestämmelser om bl.a. ledighet, tillämpning av lag (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret m.m., statliga pensioner och försäkringar, (se vidare nedan under 2.1.2). För förordningen i dess helhet hänvisas till Bilaga 3. 2.1.2 Relevanta kollektivavtal m.m. Avtal om ersättning vid personskada (PSA) Dåvarande och de centrala arbetstagarorganisationerna på det statliga området träffade 1986 avtal om ersättning vid personskada (PSA). träffades ett nytt PSA mellan och arbetstagarorganisationerna, vilket ersätter det tidigare avtalet. PSA gäller för arbetsskador som drabbar statligt anställda. Således omfattar avtalet även anställda i utlandsstyrkan. Avtalet kan ge olika former av ersättning: Sveda och värk, vilket är en månatlig ersättning under akut sjukdomstid. Kravet för att ersättning för sveda och värk skall falla ut är i regel att man har varit sjukskriven i minst till följd av skadan. Lyte och men innebär en engångsersättning för bestående medicinsk invaliditet. Regleras vanligtvis tidigast , eller när den medicinska rehabiliteringen är slutförd och man kan konstatera att skadan har gett permanenta besvär. Vid dödsfall utgår ersättning i form av begravningskostnader, förlust av underhåll och psykiskt lidande hos anhörig. Sjukvårdskostnader (gäller när Försvarsmakten inte ersätter detta). Sjukpenningtillägg (gäller när Försvarsmakten inte ersätter detta). Till grund för Statens tjänstereseförsäkring ligger förordning (1993:674) om försäkringsskydd m.m. vid statliga tjänsteresor. Statens tjänstereseförsäkring innebär, i enlighet med förordningen, en skyldighet för statliga myndigheter att med Kammarkollegiet avtala om försäkring vid tjänsteresor. För personalen ingående i Försvarsmaktens utlandsstyrka gäller försäkringen från det att den första resan från påbörjas till återkomsten till platsen för avrustning i . Försäkringen gäller även under avbrott på grund av ledighet under tjänstgöringen eller tjänstledighet. Försäkringen täcker både personskador och egendomsskador. Dåvarande och vissa arbetstagarorganisationer slöt 1988 avtal om statens tjänstegrupplivförsäkring (TGL-S). Den regleras via (). Vid dödsfall , oavsett orsak, utbetalas ett engångsbelopp till efterlevande förmånstagare. Försäkringen gäller således även under helgledighet under utbildningen, ledighet under tjänstgöringen och tjänstledighet. Förmånstagare är make, make, sambo, registrerad partner och barn. Med sambo avses person som bor tillsammans med arbetstagaren under äktenskapsliknande förhållanden. SPV avgör om ett förhållande är att betrakta som ett samboförhållande i detta sammanhang. Grundbeloppet är sex prisbasbelopp men fördelningen av beloppet ser olika ut beroende på vilka förmånstagare som finns. Om endast make, make, sambo eller registrerad partner finns faller sex prisbasbelopp ut. Om det dessutom finns barn skiljer sig reglerna åt beroende på om man är gift eller sambo. Det finns även ett barnbelopp som är maximalt två prisbasbelopp beroende på barnets ålder. Förutom grundbelopp och barnbelopp utbetalas även begravningshjälp på 0,5 prisbasbelopp som faller ut till dödsboet. Begravningshjälp utbetalas således även om förmånstagare saknas. Försvarsmaktens fordon är försäkrade av Kammarkollegiet, som reglerar personskador som uppstår i samband med fordonsolyckor. Ersättningen regleras i trafikskadelagen (1975:1410). Ersättning kan på samma sätt som vid PSA lämnas för lyte och men samt sveda och värk, men där utan krav på 31 dagars sjukskrivning. Ersättning för kostnader för juridiskt ombud kan också betalas ut i vissa fall. Försvarsmaktsavtal om villkor vid tjänstgöring utlandsstyrkan träffades ett avtal mellan Försvarsmakten och vissa arbetstagarorganisationer om villkor vid tjänstgöring i utlandsstyrkan. I avtalet regleras frågor om bl.a. löner, reseförmåner, familjeförmåner och ledighet. Avtalet gäller -- . Avtalet finns i dess helhet i bilaga 4. I förhandlingsprotokollet till avtalet gjordes en anteckning med innebörden att parterna förutsatte att 17 § förordningen om utlandsstyrkan, angående statens riskgaranti, skulle ersättas med ett kollektivavtal, av viss innebörd, mellan de centrala parterna. träffade och de centrala arbetstagarorganisationerna ett avtal – avtal om ersättning vid olycksfall och dödsfall under utlandstjänstgöring – som innebär att arbetsgivaren om det finns särskilda skäl får medge en högre ersättning än den som framgår av bl.a. förordningen om utlandsstyrkan. Innan arbetsgivaren fattar beslut skall anställningsmyndigheten efter samråd med berörd arbetstagarorganisation . Som särskilda skäl är att anse försäkringsfall där den höga risknivån som är förknippad med utlandstjänstgöringen har omöjliggjort eller skulle ha omöjliggjort tecknande av försäkringsskydd på rimliga villkor om ersättning vid olycksfall eller dödsfall. Med detta menas att oavsett om man har en privat tecknad försäkring eller om man har försökt teckna en sådan skall man kunna åtnjuta de fördelar som avtalet ger eller skulle ha gett. Arbetsgivaren får i dessa fall medge ett belopp som tillsammans med de ersättningar som ges enligt försäkringsavtalen respektive förordningen ger kompensation för bortfallet av försäkringsskydd. I avtalet anges också att beslutat att med arbetsgivare i avtalet menas . Innan beslut fattas i ett ärende skall samråda med den berörda anställningsmyndigheten. Försvarsmaktsavtal om deltagande i övningen Nordic Resolution 07 tecknades ett avtal mellan Försvarsmakten och vissa arbetstagarorganisationer om deltagande i övningen Nordic Resolution 07. Försvarsmaktens arbetstidsavtal innebär att personalen inte kan beordras att arbeta . Med det nya avtalet gällande Nordic Resolution 07 kan viss personal inom NBG, enligt upprättad lista, beordras tjänstgöring upp till maximalt . Avtalet gäller för tidsperioden --. Avtalet reglerar även den ekonomiska ersättningen för sådan tjänstgöring samt veckovila och kompensationsledighet efter övningen. Staten lämnar en riskgaranti, som är ett dödsfalls- och invaliditetskapital, för anställda i utlandsstyrkan som fått en arbetsskada enligt 5 § LuF. Detta framgår av 15-17 §§ i förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. I dess 16 § anges att vid fullständig invaliditet betalas ersättning enligt riskgarantin ut med 22 prisbasbelopp enligt AFL. annan invaliditet betalas ersättning ut med det lägre belopp som svarar mot invaliditetsgraden. Också vid dödsfall betalas, enligt 17 §, ersättning ut enligt riskgarantin med 22 prisbasbelopp till dödsboet om den avlidne efterlämnar arvingar som nämns i 2 kap. 1-2 §§ . Härmed avses bröstarvingar om sådana finns, annars föräldrar och om föräldrarna är avlidna, syskon eller syskonbarn. Dessutom utgår tre prisbasbelopp till varje efterlevande barn som vid dödsfallet är . Från ersättningen till dödsboet skall dock avräknas eventuell tidigare utbetald ersättning för invaliditet. I sammanhanget skall också noteras avtalet mellan och de centrala arbetstagarorganisationerna om ersättning vid olycksfall och dödsfall under utlandstjänstgöringen, se ovan. 2.1.3 Andra former av försäkringar m.m. Kungafonden tillkom genom en riksinsamling 1943. Initiativet var förankrat i en bred krets av samhällsföreträdare. Bidrag från fonden kan lämnas till den som är i behov av ekonomiskt stöd på grund av skada, sjukdom eller dödsfall i samband med totalförsvarsverksamhet i vid bemärkelse. I detta innefattas också verksamheten vid Försvarsmaktens utlandsstyrka. Kungafonden kan t.ex. ge hjälp vid rehabilitering och bidrag till efterlevande i samband med dödsfall. Fonden kan handla snabbt och obyråkratiskt när samhällets resurser och försäkringsbolag kräver mer omfattande utredande innan de beslutar om ersättning. Ansökan om bidrag kan göras av den drabbade själv, anhörig, efterlevande, chef, personalkonsulent, kurator eller annan som har kännedom om det aktuella fallet. 2.2 Försvarsmaktens organisation för omhändertagande Försvarsmaktens verksamhet och organisation redovisas i förordningen (2000:555) med instruktion för Försvarsmakten. I instruktionen finns bestämmelser om Försvarsmaktens och högkvarterets (HKV) organisation. Regeringens styrning av är begränsad. Det är därför Försvarsmakten själv som beslutar om väsentliga delar av den egna organisationen. redovisas i bilaga 5. I instruktionen för Försvarsmakten upprepas bestämmelsen från LuF att det inom Försvarsmakten finns en utlandsstyrka. Utlandsstyrkan skall genomföra de internationella fredsfrämjande insatser som beslutas av regering och riksdag. För att ge en så åskådlig bild som möjligt redovisar utredningen och och ansvarsförhållanden m.m. i de tre skeden som är utredningens utgångspunkt, dvs. före insats, under insats och efter insats. Organisationen när det gäller internationella insatser innebär i stort följande. Under myndighetschefen (överbefälhavaren) ansvarar ytterst chefen för insatsledningen inom HKV för utlandsstyrkan. Chefen för insatsledningen har till sitt stöd en insatsstab. Under chefen för insatsledningen finns en operativ chef med stab. Under den operative chefen finns i sin tur cheferna för de tre taktiska staberna. Den operativa staben består av avdelningarna personal, underrättelser, operationer, logistik, planering, kommunikation och samband samt utbildning. De tre taktiska staberna avser armé-, marin- respektive flygvapenfrågor och har samma avdelningsindelning som den operativa staben. Genom interna myndighetsbeslut har ansvaret för att utöva arbetsgivarens befogenheter och skyldigheter i fråga om utlandsstyrkan delegerats till operativ chef, tillika chef den operativa staben. Denne kan i sin tur delegera ansvaret vidare till chef för taktisk stab och i vissa fall till förbandschef. Chefen för insatsledningen är en befattningshavare på nivån generallöjtnant/viceamiral. Operativ chef är en befattningshavare på nivån generalmajor/konteramiral vilket är samma nivå som chefen för taktisk stab. Förbandschefen i utlandsstyrkans förband är i allmänhet överstelöjtnant/kommendörkapten eller överste/kommendör. Detta skede avser i första hand rekrytering och utbildning av personal till de internationella insatserna. På grundval av anvisning från regeringen till Försvarsmakten bereder insatsstaben ärendet om en internationell insats och tar fram en försvarsmaktsorder med militärstrategiska mål m.m. Utifrån chefen för insatsledningens riktlinjer i försvarsmaktsordern bestämmer operativ chef om inriktning och planering av rekrytering av personal till missionen. Operative chefen leder också rekryteringen, vilken praktiskt genomförs av operativa staben i samverkan med respektive förbandsledning. Försvarsmaktens olika kompetenscentra granskar – kvalitetssäkrar – i sina respektive personalkategorier och bistår operativa staben och förbandet genom att presentera namn på lämpliga befattningshavare. När det gäller högre chefspositioner i utlandsstyrkan – överstelöjtnanter/kommendörkaptener och däröver – tillsätts dessa av HKV:s personalstab. Chefen för den berörda taktiska staben beslutar om utbildning och bemanning för insatsen. Det innebär som exempel att chefen för den armétaktiska staben svarar för dessa frågor när det gäller en markförbandsinsats. Detta skede avser verksamheten under en pågående insats. Under myndighetschefen är det ytterst chefen för insatsledningen som leder och ansvarar för en insats. Chefen för insatsledningen svarar också för den förberedande militärstrategiska verksamheten. Under chefen för insatsledningen genomför den operative chefen med stab den operativa verksamheten och de förberedelser som hänger samman med detta. När det gäller nationella angelägenheter leder chefen för den aktuella taktiska staben verksamheten. Det kan t.ex. vara fråga om personal- eller logistikfrågor. I missionsområdet leds verksamheten av förbandschefen med utgångspunkt i den operationsorder som fastställts av den ledande organisationen, vanligen FN, Nato eller EU, och chefen för den samlade styrkan. När det gäller omhändertagande avses skedet efter insats och främst uppföljning och eventuell rehabilitering. Operativ chef ansvarar för uppföljning och den rehabilitering av enskilda individer som behövs. Verksamheten genomförs i huvudsak av den operativa stabens personalsektion (Prehab). I praktiken svarar Prehab för såväl praktisk verksamhet som strategiska ställningstaganden och metodutveckling. Inom ramen för den operativa chefens ansvar kan Prehab därför sägas vara både den högsta och den lägsta nivån för stöd till och uppföljning av utlandsstyrkan. Personal och kompetens internt inom Försvarsmakten Prehab består av en chef och ett halvdussin medarbetare. Samtliga är personalvetare eller har annan likvärdig utbildning. Dessutom finns det ett par psykologer och en läkare som bistår med bedömning av arbetsskada, kontroll av rehabiliteringsåtgärder samt allmänmedicinsk kompetens. Utöver detta finns medicinsk kompetens på andra håll inom Försvarsmakten. Försvarsmedicincentrum i ansvarar för utbildning av sjukvårdspersonal för insatsförbanden och för utlandsstyrkans förband. Enheten är när det gäller uttagning av sjukvårdspersonal. Av de ca 85 i den medicinska personalen finns 15 läkare, varav en är försvarspsykiatriker. Vid Försvarsmedicincentrum finns också två psykologer, varav den ena är placerad i (Försvarsmaktens helikopterflottilj). Dessutom finns flera läkare, en psykolog, en tandläkare och en veterinär inom HKV. Ingen av dessa befattningshavare inom HKV arbetar dock kliniskt. Försvarsmakten har också en företagshälsovård, Försvarshälsan, med medicinsk personal inom hela grundorganisationen.