sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Syftet med lagändringen var att dom- stolarna skulle tillämpa ett något mindre restriktivt synsätt när det gäller att kvalificera ett misshandelsbrott som grovt. lagändring kom gränsen för när ett misshandels- brott ska rubriceras som grovt på grund av att gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet att prövas i rättsfallet NJA 1990 s. 776. konstaterade att en misshandel där den tilltalade, inte helt utan föregående provokation, hade kastat sin sambo i en å och tryckt ned hennes huvud under vattenytan inte vittnade om sådan särskild hänsynslöshet eller råhet som avses i 3 kap. 6 § BrB. Med hänsyn härtill, samt med beaktande av att gärningen inte varit livsfarlig och endast lett till lindrigare kroppsskador, ansågs miss- handeln inte kunna bedömas som grov. Rubriceringsfrågan prövades därefter i rättsfallet NJA 1992 s. 85, där fann att en misshandel där den tilltalade hade utdelat ett flertal slag mot sin gamle styv- son vittnade om en sådan hänsynslöshet att den var att bedöma som grov, trots att det endast rört sig om ett misshandelstillfälle och att de skador som åsamkats barnet var av mindre allvarligt slag. Motsvarande bedömning gjordes även i rättsfallen NJA 2000 s. 612 och NJA 2003 s. 174, som också avsåg misshandel riktad mot små barn i gärningsmännens vård. Ett annat fall där hänsynslöshet från gärningsmannens sida an- sågs utgöra skäl att bedöma ett misshandelsbrott som grovt är NJA 1992 s. 324, där den tilltalade hade fällt en kvinna till golvet, utdelat sparkar mot hennes huvud och kropp samt upprepade gånger stuckit henne i bl.a. ryggen med en kökskniv. Skadorna blev för- hållandevis lindriga, vilket huvudsakligen berodde på tillfälligheter. I rättsfallet NJA 2000 s. 278 fann att den tilltalade visat särskild hänsynslöshet och råhet genom att utdela ett livsfarligt slag med en glasflaska i huvudet på en annan man. På grund härav, men även med beaktande av att målsäganden åsamkats en utomordentligt svår kroppsskada (bestående hjärnskada), rubri- cerades gärningen som grov misshandel. Vid lagändring anfördes bl.a. att det vid bedömningen av huruvida ett misshandelsbrott ska rubriceras som grovt ska tas hänsyn till dels offrets allmänna möjlighet att försvara sig, dels om misshandeln har utförts av flera gärningsmän. Huruvida det förhållan- det att flera personer tillsammans misshandlat en person genom sparkar utgjort skäl för att bedöma brottet som grovt prövades i rätts- fallet NJA 2003 s. 229. gjorde bedömningen att inte enbart det förhållandet att två gärningsmän hade slagit och sparkat en redan liggande person innebar att misshandeln skulle be- dömas som grov. I det aktuella fallet hade den tilltalade visserligen tillfogats relativt begränsade skador och i viss mån uppträtt provo- cerande mot en av de tilltalade före misshandeln. beaktade dock att förloppet inte varit helt kortvarigt och att måls- äganden tilldelats ett flertal slag och sparkar utan att kunna värja sig samt bedömde därför gärningen som grov misshandel. Det finns även ett antal refererade hovrättsavgöranden som be- handlar frågan om ett misshandelsbrott ska bedömas som grovt på grund av att gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet eller råhet. I rättsfallet RH 1992:69 gjorde hovrätten bedömningen att en misshandel där två personer utan föregående provokation dragit omkull, slagit och sparkat en tredje person inte var att anse som grov. Att anmärka är dock att åtalet endast avsåg en av de båda gärnings- männen samt att det i målet ansågs utrett att samtliga sparkar hade utdelats av den person som inte var föremål för åtal. I rättsfallet RH 2001:55 hade två män som båda var kraftigt påverkade av alkohol kommit i bråk med varandra. Bråket slutade med att den ene mannen slog den andre med knytnävarna och med ett flertal tillhyggen, däribland en stol. Den man som angreps för- höll sig i detta skede passiv. Hovrätten fann att misshandeln vitt- nade om sådan hänsynslöshet och råhet att den, trots att den inte var oprovocerad, skulle bedömas som grov. I rättsfallet RH 2004:19 bedömde hovrätten att gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet genom att hetsa en hund av s.k. kamp- hundsmodell till anfall mot två personer. En av personerna blev biten av hunden. Den tilltalade dömdes för grov misshandel och försök till grov misshandel. Sammanfattningsvis kan sägas att gränsdragningen mellan miss- handel av normalgraden och grov misshandel inte är given, utan får avgöras från fall till fall. Omständigheter som med viss styrka talar för att ett misshandelsbrott ska bedömas som grovt är emellertid att flera gärningsmän tillsammans har angripit någon, att gärningen har varit oprovocerad eller att den person som misshandeln riktats mot har åsamkats allvarliga skador. Straffmätningen vid grov misshandel I de rättsfall där ett misshandelsbrott har bedömts som grovt har domstolarna ibland även uttalat sig när det gäller straffmätningen. Inledningsvis kan konstateras att påföljden i samtliga fall har be- stämts till fängelse. Vid bestämmandet av fängelsestraffets längd har följande omständigheter beaktats. I rättsfallet NJA 1992 s. 85 dömdes den tilltalade, förutom för grov misshandel mot sin styvson, för vållande till annans död, grovt brott, genom att ha skakat sin nyfödda dotter så kraftigt att hon åsamkats en allvarlig hjärnskada som hon sedermera avled av. På- följden för de båda brotten bestämdes till fängelse och . Domstolarna uttalade sig inte närmare om vilka om- ständigheter som beaktats vid bestämmandet av fängelsestraffets längd. Straffvärdet för grov misshandel som riktats mot barn som stått under den tilltalades vård har därefter prövats i rättsfallen NJA 2000 s. 612 och NJA 2003 s. 174. I det förstnämnda fallet uttalade sig relativt utförligt om strafftidens längd vid grov misshandel. Därvid anfördes att den övre delen av straffskalan nor- malt inte är avsedd för mer ordinär brottslighet, utan för excep- fall som i praktiken inträffar mer sällan, samt att det vad gäller den grövre graden av olika brott tillkommer att olika försvår- ande omständigheter ofta redan har beaktats vid rubriceringen av brottet som grovt, och att det därför ofta saknas utrymme för att ytterligare beakta de försvårande omständigheterna inom ramen för den tillämpliga skalan. I det aktuella fallet konstaterade inledningsvis att det våld som den tilltalade hade utövat mot sin fyraåriga styvdotter varit så kraftigt och att den skada som han orsakat (bl.a. en livshotande tarmskada) varit så allvarlig att omständigheterna framstod som starkt försvårande vid bedöm- ningen av straffvärdet. Vidare beaktade såsom försvårande dels att den tilltalade utnyttjat någon annans skydds- lösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig (29 kap. 2 § 3 BrBTPF1FPT), dels att brottet framstod som ett missbruk av det särskilda förtroende som barnets mor visat genom att anförtro flickan i hans vård. Sammantaget ansågs det föreligga försvårande omständigheter i en omfattning som gick klart utöver vad som redan hade beaktats inom ramen för gradindelningen. Det av hovrätten utdömda straffet, fängelse , ansågs dock vara tillräckligt strängt för att ge de för- svårande omständigheterna ett tydligt genomslag i straffmätningen utöver vad som följde av gradindelningen. I NJA 2003 s. 174 hän- visade till bedömningen i NJA 2000 s. 612, var- efter man konstaterade dels att våldet varit mer omfattande än fall, dels att barnet avlidit till följd av våldet och att den tilltalade därför även skulle dömas för vållande till annans död, grovt brott. Påföljden bestämdes till fängelse . I rättsfallet NJA 1994 s. 614 (försök till grov misshandel bestå- ende i att gärningsmannen haft oskyddade samlag med en kvinna trots vetskap om att han var HIV-smittad) bestämde tingsrätten på- följden till fängelse . Hovrätten, som endast uttalade att straffet med hänsyn till straffvärdet borde skärpas, ändrade påföljden till fängelse . Enligt Högsta domstolens bedömning saknades det skäl att frångå hovrättens bedömning. 1TP PT Det bör anmärkas att punkten 8 inte hade förts in i 29 kap. 2 § BrB för domen. I rättsfallet NJA 2000 s. 278 förorsakade det slag som den tilltalade utdelade med en flaska i huvudet på en annan person en livshotande skada och bestående men i form av en synner- ligen allvarlig hjärnskada. Enligt Högsta domstolens bedömning hade den tilltalade varit helt likgiltig för vilka skador han åsamkade den person mot vilken slaget riktades. Gärningen ansågs ha ett straff- värde motsvarande fängelse . På grund av den tilltalades ung- dom, , och då endast den tilltalade hade överklagat tingsrättens dom bestämdes fängelsestraffets längd till fängelse och , vilket var den påföljd som tingsrätten hade dömt ut.TPF2FPT I rättsfallet NJA 1992 s. 324, där den tilltalade bl.a. utdelade knivhugg mot målsägandens kropp, bestämdes påföljden till fäng- else . Domstolarna uttalade inte något om vad som varit avgörande för fängelsestraffets längd. I hovrättsavgörandet RH 2001:55, där den tilltalade utdelade knyt- nävsslag och slag med tillhyggen mot målsäganden, beaktade dom- stolarna att gärningen föregåtts av provokation och bestämde på- följden till fängelse i ett år.TPF3FPT I hovrättsavgörandet RH 2004:19, där den tilltalade hetsade en kamphund mot två personer varav den ena blev biten av hunden, gjorde hovrätten bedömningen att de båda gärningarnas art och straff- värde innebar att skyddstillsyn med kontraktsvård inte var en till- räckligt ingripande påföljd. Påföljden bestämdes till fängelse och . 5.2.2Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB mot en närstående eller tidigare närstående person ska, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integri- tet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens själv- känsla, enligt 4 kap. 4 a § BrB dömas för grov fridskränkning till fäng- else i lägst och högst . Om gärningarna har be- gåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskaps- liknande förhållanden, rubriceras brottet i stället grov kvinnofrids- kränkning. PT Hovrätten bestämde påföljden till skyddstillsyn jämte fängelse . PT Att anmärka är dock att endast den tilltalade överklagade tingsrättens dom, vilket innebar att hovrätten var förhindrad att döma ut ett strängare straff än tingsrätten. , då 4 kap. 4 a § BrB fick sin nuvarande lydelse (se avsnitt 3.2.6), har prövat tre mål som avser straff- mätning för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. I rättsfallet NJA 2003 s. 144 hade den tilltalade under utsatt sin hustru för upprepade övergrepp i form av fram- för allt slag mot kroppen. Vid den allvarligaste gärningen hade den tilltalade bl.a. tilldelat hustrun ett knytnävsslag, knuffat omkull henne och tagit stryptag på henne som han uttalade att han skulle döda henne. Hustrun, som var nyinflyttad i och inte kunde någon svenska, hade inget socialt nätverk. Hon var ensam hemma med tre små barn. dömde den tilltalade för grov kvinnofridskränkning till fängelse i tio månader.TPF4FPT I rättsfallet NJA 2004 s. 437 dömdes en man och en kvinna för grov fridskränkning riktad mot deras då 16–17-åriga dotter. Gärning- arna bestod bl.a. i slag mot händerna och i huvudet med skaftet till en hammare, slag med en sopkvast, slag i ansiktet med öppen och knuten hand, strupgrepp, slag med ett skohorn i ansiktet och en spark i ryggen. utsatte föräldrarna dottern för nedsättande tillmälen i samband med våldsangreppen. Högsta dom- stolen hänvisade till 29 kap. 2 § punkterna 3 (att den tilltalade ut- nyttjat någon annans skyddslösa ställning och särskilda svårigheter att värja sig) och 8 (att brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person) samt uttalade därefter att det vid bestämmandet av straffvärdet för brottsligheten visserligen framstod som naturligt att jämföra med grov kvinnofridskränkning, men att straffet med tanke på straff- skärpningsgrunderna i 29 kap. 2 § BrB bör vara högre när det gäller brott mot barn än straffet för motsvarande gärning mot en vuxen person. Påföljden bestämdes till fängelse och . I rättsfallet NJA 2005 s. 712 dömdes en man för grov kvinno- fridskränkning mot sin hustru och grov fridskränkning mot sina tre barn. Gärningarna hade begåtts . Mot hustrun bestod de i bl.a. slag i ansiktet, slag och sparkar mot kroppen samt dödshot. Mot barnen bestod gärningarna i dödshot, knytnävs- slag mot en av sönerna när denne försökte skydda modern genom att lägga sig på henne samt att den tilltalade puttat och dragit omkull barnen och sparkat dem när de legat på marken. , som hänvisade till 29 kap. 1 § andra stycket samt 2 § 3 och 8 BrB, 4TP PT Det bör anmärkas att det endast var den tilltalade som överklagade tingsrättens dom, vilket innebar att de högre instanserna var förhindrade att döma ut ett strängare straff än fängelse . anförde att brotten hade ägt rum och vittnade om stor hänsynslöshet. Vid bedömningen av straffvärdet beaktades i synnerhet att den tilltalade genom upprepat våld och hot hade kränkt hustrun och barnen i deras hem, där de haft särskilt berättigade krav på att få känna sig trygga. Vidare beaktades att den tilltalade hade ryckt undan den tillit som ett barn behöver få ha till sina föräldrar. Påföljden bestämdes till fängelse och . I hovrättsavgörandet RH 2002:35 I dömdes den tilltalade för grov kvinnofridskränkning mot sin sambo samt misshandel och olaga hot mot sin sexårige son. Fridskränkningsbrottet omfattade bl.a. knyt- nävsslag och slag med öppen hand, dödshot, drag i håret samt att den tilltalade tvingat sambon att klä av sig och genomgå kropps- besiktning. Misshandeln mot sonen omfattade smärtande slag mot bakhuvudet och slag med en dubbelvikt livrem mot kroppen. Hov- rätten bestämde påföljden till fängelse och . I rättsfallet RH 2002:35 II dömdes den tilltalade för grov kvinno- fridskränkning mot sin sambo. Brottet bestod bl.a. i slag med öppen hand mot huvudet och i ansiktet, drag i håret, strupgrepp, knyt- nävsslag mot kroppen, spottande i ansiktet, knuffar mot möbler och väggar samt dödshot. Hovrätten bestämde påföljden till fängelse och . I RH 2003:70-91 finns korta referat av 22 hovrättsdomar avse- ende grov kvinnofridskränkning. I 20 av de 22 fallen dömdes den tilltalade för brottet och i 19 fall bestämdes påföljden till fängelse. I de fall där påföljden bestämdes till fängelse låg fängelsestraffets längd mellan och . Genomsnittsstraffet var drygt . I fem fall utdömdes minimistraffet, fängelse i sex måna- der, och i sex fall bestämdes straffet till fängelse . Det fall där fängelse dömdes ut omfattade bl.a. en våldtäkt. 5.2.3Olaga hot, grovt brott Enligt 4 kap. 5 § BrB döms den som lyfter vapen mot annan eller annars hotar med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säker- het till person eller egendom för olaga hot till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms till fängelse i lägst sex måna- der och högst . Frågan om brottsrubricering och påföljdsval för olaga hot, grovt brott, har prövats i hovrättsavgörandet RH 1996:28. den tilltalade för att ha riktat en pistolattrapp mot huvudet på en för honom okänd man som han uttalade att han hade maffians uppdrag att döda tre negrer. Den tilltalade hade sedan tvingat mannen att välja ut tre lämpliga personer, varefter han slut- ligen riktade attrappen mot den hotade mannens huvud och ut- talade att denne hade kvar att leva. Hovrätten konsta- terade att hotet varit av mycket allvarlig natur och haft lång var- aktighet, , samt att det ägt rum i en privat klubblokal där målsäganden hade rätt att känna sig skyddad och den tilltalade inte hade någon anledning att befinna sig. Brottet ansågs utgöra ett allvarligt angrepp på målsägandens integritet. Hovrätten bedömde brottet som grovt och bestämde med hänsyn till brottets art på- följden till fängelse. Såvitt avsåg fängelsestraffets längd anför hov- rätten i sin dom endast att det inte fanns särskilda skäl att gå under minimistraffet för olaga hot, grovt brott. Påföljden bestäm- des till fängelse i sex månader.TPF5FPT 5.2.4Rån och grovt rån Enligt 8 kap. 5 § BrB ska den som stjäl genom våld mot person eller genom hot som innebär eller som för den hotade framstår som trängande fara eller som, sedan han har begått en stöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådant våld eller hot till motvärn mot den som vill återta det tillgripna dömas för rån till fängelse i lägst ett och högst . Samma sak gäller om någon med sådant våld eller hot tvingar annan till handling eller underlåtelse som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller för någon i vars ställe den tvungne är. Lika med våld anses att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Om brottet är att anse som grovt döms för grovt rån till fängelse lägst fyra och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om våldet varit livsfarligt eller om gärnings- mannen har tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller om han annars visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt ut- nyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning. 5TP PT Det bör anmärkas att endast den tilltalade hade överklagat tingsrättens dom, varför hovrätten var förhindrad att gå utöver det av tingsrätten utdömda straffet, fängelse . Gränsdragningen mellan rån av normalgraden och grovt rån och hovrätterna har i ett flertal refererade rätts- fall prövat frågan om ett rån ska bedömas som grovt. Sammanfatt- ningsvis kan sägas att rån som begås genom hot med skarpladdade vapen regelmässigt bedöms som grova, och detta oavsett om vapnet har avlossats eller ej (se NJA 1972 s. 323). Om däremot det eller de vapen som använts vid rånet inte varit äkta eller inte varit laddade be- döms gärningen vanligen som rån av normalgraden. I det samman- hanget har det inte gjorts någon skillnad om den eller de personer som rånet riktats mot har uppfattat vapnet som äkta respektive laddat (se NJA 1989 s. 829, NJA 1994 s. 732, NJA 1999 s. 25, RH 1988:15, RH 1992:57, jfr dock NJA 2002 s. 270, där tycks ha fäst särskilt avseende vid att rånet riktats mot en person i en utsatt yrkesgrupp – en taxiförare – samt RH 1993:23, där hovrätten beaktade det stora rånbytet och det förhållandet att brottet föregåtts av en mycket god planläggning, och RH 2003:27, där hovrätten bl.a. tog hänsyn till att målsägandena fått ligga bundna till händer och fötter ). I de fall där gärnings- mannen inte har hotat med skjutvapen, utan t.ex. en kniv, eller där brottet har begåtts genom användning av inte alltför grovt våld har det krävts särskilt försvårande omständigheter för att brottet ska be- dömas som grovt (se NJA 1988 s. 321, NJA 1992 s. 357, RH 1987:146 och RH 1989:28 I). Straffmätningen vid rån och grovt rån Som framgått av föregående avsnitt och av bilaga 4 har Högsta dom- stolen och hovrätterna i ett flertal fall gjort bedömningen att rån- brott av förhållandevis allvarlig karaktär inte har varit grova. I dessa fall har det fängelsestraff som bestämts som regel legat en bit över minimistraffet för rån av normalgraden, . Följande exempel kan nämnas. I rättsfallet NJA 1988 s. 321 hade den tilltalade rånat en livsmedels- butik genom att trycka en sönderslagen glasflaska mot kassörskans hals som han tillgrep i kontanter ur kassa- lådan. bestämde påföljden till fängelse och . I rättsfallet NJA 1989 s. 829 hade de båda tilltalade rånat ett ensambemannat postkontor. Genom att hota kassörskan med vapen som inte var skarpladdade fick de henne att överlämna i kontanter. Enligt Högsta domstolens bedömning hade brottet, som inte var att bedöma som grovt, ett straffvärde motsvar- ande fängelse . I rättsfallet NJA 1994 s. 732 dömdes den ena av de tilltalade för att ha deltagit i ett bankrån och den andre för att ha deltagit i två bank- rån. Båda rånen utfördes av flera personer genom hot med pistol- attrapper. Rånbytet uppgick till 1 150 000 respektive . fann att rånen inte kunde bedömas som grova men bestämde påföljden till fängelse i fyra respektive . I rättsfallet NJA 1999 s. 25 dömdes de fyra tilltalade för att ha rånat en 18-årig man som befann sig ensam hemma i sitt föräldra- hem. Under hot med en pistol, som enligt uppgift inte var skarp- laddad, bands målsäganden till händer och fötter och fick huvudet övertäckt av en tröja. De tilltalade tillgrep ett kassaskåp innehållande och smycken värda . Högsta dom- stolen ansåg att brottet inte kunde bedömas som grovt, men be- stämde påföljden för samtliga tilltalade till fängelse . Även i hovrättsavgörandet RH 1988:15 bestämdes påföljden till fängelse för ett rån av normalgraden. Rånet riktades mot ägaren av en bilfirma och utfördes genom hot med ett avsågat hagel- gevär. Ett fängelsestraff av samma längd utdömdes i RH 1992:57, där den tilltalade, som tidigare dömts för rån, utfört ett planerat rån mot en bank genom hot med en pistolattrapp. Hovrättsavgörandet RH 2006:31 avsåg bl.a. rån i 13 fall och för- sök till rån i två fall. Samtliga rån riktade sig mot Pressbyrå- och . Hovrätten bestämde påföljden till fängelse . I de fall där rån har bedömts som grova har fängelsestraffet oftare legat vid eller strax över minimistraffet. I rättsfallet NJA 1992 s. 357 bedömde ett rån med kniv mot en blind person i dennes bostad som grovt. Brottet ansågs inte svårare än att på- följden kunde stanna vid minimistraffet, fängelse . Samma bedömning gjordes av hovrätten i rättsfallen RH 1987:146, där två personer hade rånat en äldre, rörelsehindrad man, och RH 1989:28 I, där den tilltalade hade dragit omkull en äldre kvinna i en trappa genom att rycka till sig hennes handväska. I hovrättsavgörandet RH 2003:27 blev straffet något längre, fängelse . De båda tilltalade hade brutit sig in i ett postkontor och väntat in nio anställda vid postkontoret samt chauffören av en anländande värdetransport. Samtliga tio personer bands till händer och fötter samt tvingades att ligga med ansiktet De tilltalade tillgrep ca i kontanter samt personalens personliga värdesaker. I rättsfallet NJA 2002 s. 270 konstaterade att straffvärdet för den samlade brottsligheten, som förutom ett grovt rån mot en taxichaufför omfattade även olaga frihetsberövande och grov våldtäkt mot samma person, motsvarade fängelse i mellan sju och . Med beaktande av att den tilltalade vid tiden för brotten var fyllda bestämdes fängelsestraffets längd dock till . Ett längre fängelsestraff, fängelse , dömdes ut i hovrätts- avgörandet RH 1993:23, som avsåg ett rån mot en värdetransport där den tilltalade och en okänd medgärningsman bl.a. hade hotat väktarna genom att trycka vapen mot deras huvud. Värdet av det tillgripna uppgick till . Hovrätten konstaterade att rån mot värdetransporter är svåra att skydda sig mot, att de ofta inbringar stora belopp och att de inte sällan leder till svåra psykiska påfrestningar för den drabbade personalen. Det aktuella brottet låg enligt hovrättens bedömning klart över vad som bör hänföras till straffskalans nedre del, men ansågs inte heller höra hemma i den övre delen av skalan. Enligt 9 kap. 4 § BrB ska den som medelst olaga tvång förmår någon till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är, om brottet inte är att anse som rån eller grovt rån, dömas för utpressning till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. Är brottet grovt döms till fängelse i lägst och högst . Frågan om straffmätning för utpressning har prövats av i rättsfallen NJA 1997 s. 507 och NJA 2003 s. 295. I NJA 1997 s. 507 hade den tilltalade gett en okänd person i upp- drag att tränga sig in i målsägandens bostad och där hota målsägan- den genom att rikta ett vapen och en kniv mot honom som han uppmanade målsäganden att erlägga till den till- talade.