sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Kommittén skulle enligt direktiven belysa behovet och vikten av svenska både som ett väl utvecklat allmänspråk och som ett språk inom olika fackområden. Det svenska språkets tillstånd och ut- veckling inom skilda samhällssektorer och inom EU skulle ana- lyseras och läggas till grund för kommitténs förslag. Som exempel på olika sådana samhällssektorer angavs politik och förvaltning, arbetsliv och arbetsmarknad, högre utbildning och forskning, för- skola och skola, vuxenutbildning och folkbildning, hälso- och sjuk- vård, informationsteknik samt medier och kultur. I direktiven påtalades också den centrala betydelse som språket och yttrandefriheten har för det demokratiska samhällets utveck- ling. Regeringen pekade på att makt i olika former i hög grad ut- övas genom språket och på den betydelse språkfärdigheter har för den enskildes chanser i samhället. Kommittén skulle mot bakgrund av detta lägga förslag på konkreta åtgärder som ger alla, inte minst barn och unga, likvärdiga möjligheter att tillägna sig svenska språket. Skolan sades ha en särskilt viktig roll i sammanhanget. I uppdraget låg också att föreslå åtgärder som leder till att svenskans ställning som officiellt språk inom EU kan bevaras, och behovet av översättare och tolkar skulle belysas särskilt. Kommit- tén hade även i uppgift att följa och stimulera initiativ på språk- teknologiområdet, ta del av förslagen i betänkandet Svenskan i EU (SOU 1998:114), Europeiska kommissionens föreslagna program om ett flerårigt gemenskapsprogram med uppgift att bl.a. främja språklig mångfald samt Nuteks utredning Maskinöversättning (N1999/7189/ITFOU). Enligt direktiven skulle även, mot bakgrund av förslag, pröva det ändamålsenliga i att det svenska språkets ställning regleras i lag. Slutligen skulle kommittén lägga fram förslag om den svenska språkvårdens framtida uppgifter och organisation, i ljuset av det handlingsprogram som föreslogs. arbete bedrevs i nära kontakt med Svenska språk- nämnden, , och språkexperter. Kommittén hade även kontakter med andra personer och inrättningar inom språkvårdsområdet. Man hade samråd med för det europeiska språkåret och med Statskontorets utredning om begripligheten i svenska myndigheters texter. Under arbetet överlade kommittén också med representanter för nationella minoritetsspråk och språk- vårdsinrättningar för dessa språk. Härutöver hämtades kunskaper och erfarenheter in från myndigheter, forskarvärlden och olika organisationer. initierade även en undersökning om attityder i till svenska, engelska och andra språk i och samman- ställde en rapport om undervisning i och på engelska i det svenska skolväsendet. Som en del i uppdraget följde också utveck- lingen och tog del av erfarenheter i de övriga nordiska länderna och inom EU, vilket bl.a. innebar kontakter med språkvårdande organ i grannländerna och samverkan med nordenutskott och Nordiska ministerrådets språkpolitiska referensgrupp. Som skäl för att ett handlingsprogram för svenska språket behövs angav kommittén att språksituationen i har förändrats genom att engelskan fått en ytterligare stärkt ställning inter- nationellt och därigenom också blivit ett allt viktigare språk inom landet. Kommittén hänvisade även till att blivit ett i högre grad mångspråkigt land, framför allt genom invandring men också genom att fem språk fått ställning som nationella minoritetsspråk. Kommittén menade också att kraven på en god förmåga att an- vända språket i både tal och skrift generellt ökat i samhället. hade som syfte för sitt handlingsprogram att säkerställa följande tre förhållanden: Svenska ska vara ett komplett och samhällsbärande språk. Den offentliga svenskan ska vara korrekt och välfungerande. Alla ska ha rätt till språk: svenska, modersmål och främmande språk. Det handlingsprogram som lade fram innehåller 80 punkter som rör olika samhällsområden. 2.4.4Förslaget till lag om svenska språket Utöver handlingsprogrammet innehöll betänk- ande ett förslag till lag om svenska språket och ett förslag om änd- ring i kommittéförordningen (1998:1474). Förslaget till lag om svenska språket bestod av tre paragrafer med följande innehåll: Det svenska språket är huvudspråk i och landets officiella språk i internationella sammanhang. De som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen skall i sin verksamhet använda klar och begriplig svenska. I andra författningar finns ytterligare bestämmelser om hur det svenska språket skall användas. Där finns också bestämmelser om användningen av de nationella minoritetsspråken, teckenspråket och andra språk. Kommittén presenterade även ett förslag till ändring i kommitté- förordningen som innebar att 15 § i förordningen skulle komplet- teras med en bestämmelse om krav på bedömning av språkliga kon- sekvenser av förslag i betänkanden som har betydelse för det svenska språket och dess bruk. Enligt var svenskans ställning som komplett och samhällsbärande språk inte ohotad, bl.a. av det skälet att använd- ningen av svenskan inom vissa funktionsområden inte längre an- sågs självklar. Speciellt engelskan bedömdes ha fått en allt starkare ställning, både internationellt och nationellt. I sammanhanget framförde kommittén även att det i ett mångspråkigt samhälle, vilket blivit, är av vikt att man har ett språk som befolk- ningen kan ha som gemensamt, ett språk som är huvudspråk. Som en åtgärd för att förhindra att svenskan förlorar sin samhällsbär- ande funktion föreslog därför kommittén att svenskans ställning som huvudspråk i skulle slås fast i lag. En förutsättning för en lagreglering av svenska språket angav vara att lagen får ett innehåll som är förenligt med rättssystemet och i linje med det s.k. allmänna rättsmedvetandet. Kommittén påtalade också att den ansåg det vara av vikt i ett demo- kratiskt samhälle att alla ges möjlighet att delta i debatten och att alla har tillgång till eller behärskar det gemensamma språket. konstaterade i betänkandet att det fanns ett behov av en språkpolitik som omfattar både svenskan, de övriga språken i och förhållandet dem emellan. Förslag lämnades även på den myndighetsstruktur som kommittén ansåg borde knytas till den föreslagna politiken. En lagstiftning inom det språk- politiska området skulle enligt ses tillsammans med frågorna om språkpolitik och språkvårdens organisation. En utgångspunkt för övervägandena om lagstiftning var frågan om hur målen för den nationella språkpolitiken ska kunna uppnås på bästa sätt. I betänkandet lämnades olika förslag på åtgärder – såsom finansiella stödåtgärder, informationsinsatser och organisationsför- ändringar – med syfte att uppnå de språkpolitiska målen. Lagstift- ning, menade kommittén, gav en mycket tydlig signal om den vikt det svenska språket har och en sådan åtgärd kunde därigenom, som ett kompletterande medel, stödja arbetet med att uppnå de språk- politiska målen. Kommittén framhöll att den föreslagna språkpolitiken var inrik- tad på att bejaka den mångspråkiga rikedom som har genom sina minoriteter och invandrare och att förslaget till språklag följde denna inriktning. En språklag skulle därför inte uppfattas stå i mot- sats till ett bejakande av ett mångkulturellt samhälle eller medföra att olika grupper kunde känna sig åsidosatta (SOU 2002:27, s. 463 f.). Förslaget till språklag avsåg enbart reglering av svenska språkets status, dvs. språkets sociala användningsområde. ansåg inte att lagstiftningen skulle avse språkets korpus, dvs. språkets grammatiska och lexikala strukturer. Sådana frågor har enligt kom- mittén historiskt sett inte ansetts vara en fråga för staten och dess normgivande instanser, och kommittén hänvisade till att , och i huvudsak arbetar med dessa frågor. Enligt kommittén utgör dock Statsrådsberedningens riktlinjer för författningsspråket en ansats till sådan rättslig reglering. Kommittén hänvisade också till att statusen för vissa minoritetsspråk fastställts av riks- dagen och att man i fråga om teckenspråket i betänkandet föreslog att en översyn av dess ställning skulle göras. För att ge en utgångspunkt för fortsatt språkvårdsarbete före- slog att det i språklagen skulle slås fast att den som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen ska använda en svenska som är klar och begriplig. Regeln tog sikte på offentlig- anställda och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga för- valtningen. Kommittén betonade att en sådan regel, som man angav främst riktade sig till dem som fullgör myndighetsutövning eller på annat sätt kommer i kontakt med enskilda, inte ska uppfattas som diskriminerande mot exempelvis dem som talar svenska med ut- ländsk brytning eller mot dem som har språkliga funktionshinder. När det gäller normnivån för regleringen konstaterade att det inte var lämpligt att svenska språkets ställning reg- lerades i grundlag. Som skäl för detta hänvisades till att svensk kon- stitutionell tradition innebär att förhållanden av statuskaraktär (gränser, flagga, språk m.m.) inte reglerats i svensk grundlag. Kom- mittén hänvisade även till att varken eller har reg- lerat språkfrågan i sina grundlagar. Svenskans status borde fastställas i en särskild ramlag, som inne- håller ett allmänt hållet stadgande, som en avsiktsförklaring, om svenska språkets ställning. Härigenom markerade lagstiftaren, enligt kommittén, i generella termer språkfrågornas stora betydelse, liksom skyldigheter i fråga om svenskans användning för dem som verkar i det offentliga. I denna form kunde lagen bilda en ram eller utgångs- punkt för ytterligare reglering i särskilda fall (SOU 2002:27, s. 468). diskuterade vilken term som skulle användas för svenska språket och redogjorde för att man i bl.a. använder benämningen nationalspråk, i landets språk och i republikens språk. Uttrycket officiellt språk ansåg kommittén inte helt stå i överensstämmelse med den svenska språk- bilden. Man menade att det i och med införandet av lagstiftningen om minoritetsspråken i fanns åtminstone tre minoritets- språk som inom sina områden kunde göra anspråk på att vara offi- ciella. Att använda det av framförda ordet sam- hällsbärande ansågs vara – om än elegant för att i lagtexten be- skriva svenskans ställning – svårbegripligt och därför riskera att motverka sitt syfte. fastnade för att benämningen huvudspråk skulle användas. Enligt kommittén betonar den betydelsen av det svenska språket och ger även tydliga signaler om att svenskan är det språk som talas av det stora flertalet av invån- arna i , som benämningen påminner om att det även finns andra språk att ta hänsyn till (SOU 2002:27, s. 469). Språklig konsekvensbedömning inom utredningsväsendet fann det förslag som pre- senterade om att samtliga offentliga beslut skulle underkastas en språklig konsekvensbedömning inte vara rimligt och föreslog i stället en regel om språkliga konsekvensbedömningar i det offent- liga utredningsväsendets arbete. Enligt kommittén borde det vara en uppgift för språkvården att bevaka att sådana konsekvensbe- dömningar genomfördes, vilket innebar att språkvården borde vara remissinstans för utredningsbetänkanden (SOU 2002:27, s. 470). Av remissinstanserna var det 33 som tillstyrkte eller var positiva till förslaget om en lag, medan 15 avstyrkte eller var tveksamma till lagförslaget i dess helhet eller till delar av det. Synpunkter från remissinstanser som tillstyrkte eller inte hade några invändningar mot förslaget om en språklag De juridiska instanser som tillstyrkte eller inte invände mot lag- förslaget, Hovrätten över Nedre , Länsrätten i län och Justitiekanslern, motiverade inte särskilt varför de ställde sig positiva till en språklag. I övrigt angavs i huvudsak följande syn- punkter av dessa och andra instanser som tillstyrkte eller var posi- tiva till förslaget. Länsrätten i län angav betänkligheter i fråga om eventuella regler om att utgående handlingar normalt ska översättas när mot- tagaren inte behärskar svenska språket och hänvisade till förarbe- tena till 33 kap. 9 § , där det sägs att regeln om översättning är fakultativt utformad (vilket innebär att domstolen får men inte måste låta översätta handlingar). Länsrätten hänvisade även till kostnadsskäl och till att översättning medför längre handläggningstid. Justitiekanslern var positiv till en lagreglering av det svenska språkets ställning men hade synpunkter på innehållet i den före- slagna lagen. För att få en samlad reglering av de officiella språkför- hållandena i landet borde, enligt Justitiekanslern, de grundläggande bestämmelserna om framför allt de nationella minoritetsspråken komma till uttryck direkt i lagen. Justitiekanslern var tveksam till om den bestämmelse som föreslogs i lagens 2 § – att den som full- gör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet ska använda klar och begriplig svenska – skulle ha någon effekt. Här menade att befintliga bestämmelser av sådant slag i förvaltningslagen och verksförordningen inte hade lett till eftersträvat resultat. Justitiekanslern påtalade även att bestämmel- sen var oklar och allmänt hållen, och menade att det vore mer ända- målsenligt med en bestämmelse som den i 7 § verksförordningen, som innebär att en myndighets chef har ansvaret för att myndig- hetens skrivelser och beslut har ett klart och begripligt språk. Justitiekanslern ifrågasatte även förhållandet att bestämmelsen om- fattade alla offentligt anställda, oavsett befattningshavarens arbets- uppgifter, utbildning och ansvar. Statskontoret pekade på att en språklag som slår fast att svenska är huvudspråk i kan vara bra att hänvisa till bl.a. då svenskans ställning i EU ska hävdas. () menade att även om språklagen inte innehöll sanktioner var den en viktig och tydlig markering från politikernas sida och därmed en hjälp för dem som arbetar med språkpolitik och språkvård. Institutionen ansåg det dock vara oklart vad som i praktiken menas med att svenskan ska vara huvudspråk; när och av vem måste, bör eller får svenskan användas? Institutionen undrade även hur den uppföljande verk- samheten skulle bedrivas. påtalade vikten av att studenterna först får möjlighet att tala om företeelser på sitt eget modersmål och att ambitionen att införa engelskspråkig kurslitteratur på högskolor därför inte borde drivas för hårt. ) framhöll vikten av att en officiell status för svenskan som huvud- språk inte tas som intäkt för ett undertryckande av landets offi- ciella minoritetsspråk och de språk som talas av invandrarbefolk- ningen. Det framhölls att rättigheter bundna till dessa språk av det skälet alltid borde nämnas i de sammanhang där svenska språkets status berörs i lagtext och liknande. pekade på att det fanns flera tolknings- problem med den föreslagna lagen som man ansåg borde utredas ytterligare. menade att det var oklart på vilket sätt den första paragrafen skulle följas av enskilda och myndigheters personal. Lagtexten kunde ge intryck av att företag i måste använda svenska som huvudspråk och inte engelska som koncern- språk eller att svenska delegater i internationellt förhandlingsarbete för räkning inte skulle få använda engelska eller franska, vilket nämnden antog knappast var avsikten med bestämmelsen. Nämnden ifrågasatte också varför andra paragrafen avsåg endast den offentliga förvaltningen och inte all offentlig verksamhet inklu- sive domstolar, riksdag och regering. Nämnden undrade om förslaget innebar att en myndighet inte fick skriva på annat språk än svenska utan särskilt författningsstöd och om de som använder oklar och svårbegriplig svenska ska anses begå ett formellt fel som kan leda till disciplinärt ingripande. framhöll att det är viktigt av både sociala och demokratiska skäl att alla invandrare har ett fullt fungerande språk gemensamt med varandra och med samhället i stort. ifrågasatte rimligheten av förslaget om en komplettering av kommittéförordningen som skulle innebära en generell skyldighet för utredningar att genomföra en språklig kon- sekvensbedömning och menade att det vore rimligare att språkliga aspekter uppmärksammas i utredningar där det finns ett påtagligt behov av detta. poängterade att även minoriteternas språkliga rättigheter borde beaktas i lagen och ansåg att finska språket borde få minoritetsskydd reglerat i lag för hela landet. Synpunkter från remissinstanser som helt eller delvis avstyrkte eller var tveksamma till förslaget om språklag Från de remissinstanser som avstyrkte, helt eller delvis, eller var tveksamma till lagförslaget lämnades i huvudsak följande synpunkter. och Kammarrätten i var kritiska till lagförslaget och angav skäl som var representativa för flertalet av övriga remissinstanser som avstyrkte eller var tveksamma till förslaget. ansåg att lagstiftningsmetodiken i förslaget kan leda till en bristande respekt för lagarna och därmed en sämre laglydnad. Tingsrätten ifrågasatte om förslaget alls inne- höll en lag i regeringsformens mening och pekade på att den före- slagna lagen inte innehöll någon preciserad regel och inte någon delegationsbestämmelse. Kammarrätten i , som ifrågasatte behovet av en sär- skild lag om svenska språket, menade att den föreslagna lagen mera verkade ha ett symbolvärde än någon egentlig betydelse för det svenska språket. Kammarrätten undrade vilken normerande verkan de två första paragraferna har och vad som händer om man inte iakttar dem. Även tillägget i kommittéförordningen ifrågasattes med hänvisning till att språkfrågan sannolikt sällan har något intresse i kommittéarbeten. () påtalade att bestämmelsen om att svenska ska vara språket i internationella kontakter riskerar att bryta mot konventioner som rati- ficerat i förhållande till de officiella minoritetsspråken och menade att dessa språk borde nämnas i den första paragrafen. Enligt borde så ske även i den andra paragrafen eftersom de officiella minoritetsspråken ska kunna användas i offentlig förvaltning. ifrågasattes det lämpliga i att myndigheter ska vara skyldiga att använda en klar och be- griplig svenska. /framhöll att frågan om engelskans hot mot svenska språket är komplex och inte bara en språkfråga; perspektivet på frågan behöver vidgas och åtgärder inom språkområdet kompletteras med åtgärder inom andra om- råden. /framhöll det vik- tiga i att vidta åtgärder som gör att det känns angeläget att använda svenskan. Med hänsyn till lagstiftningen om minoritetsspråk i och den rätt för alla till ett modersmål som framhålls av kräver förhållandet mellan svenskan som det kompletta och samhällsbärande språket och övriga i repre- senterade modersmål fördjupande resonemang enligt Folkbild- ningsrådet/. framhöll att den inledande principen i en språklag borde vara att lagfästa allas rätt till ett språk eller allas rätt till ett modersmål, ett stadgande som skulle följas av att svenska och samiska är två huvudspråk som ska kunna existera sida vid sida. Det svenska språket kan knappast ur samisk synvinkel tillåtas ha ett lagfäst företräde framför samiskan enligt . Svenska biotermgruppen, som kunde se fördelar med en språk- lagstiftning, ansåg att författningstexten var så vag och otydlig att gruppen inte kunde tillstyrka förslaget och undrade bl.a. var grän- sen går inom t.ex. universitets- och högskoleområdet för vad som är förvaltningsuppgifter (myndighetsutövning) och andra uppgifter, om examination bara får ske på svenska och hur det i så fall går för studenter som inte talar svenska. betonade risken för att den föreslagna ram- lagen enbart blir en symbollag utan egentligt juridiskt innehåll och ifrågasatte behovet av paragraferna två och tre. () ifrågasatte behovet och värdet av den föreslagna lagstiftningen och ansåg att en lag som klargör svenskans ställning som huvudspråk naturligt hör hemma i grundlag. PRV påtalade risken för att lagförslaget, med den ut- formning som lagtexten hade, kunde uppfattas så att svenska språket obligatoriskt skulle användas i internationella förhandlingar och i myndighetssfären. ansåg att andra paragrafen i lag- förslaget var oklart formulerad och påtalade olika tolkningspro- blem när det gällde paragrafens lydelse, i förhållande till undervis- ning och examination vid universiteten. 2.5Bästa språket – en samlad svensk språkpolitik Med hänvisning till att flera departement och politikområden har en roll i det språkpolitiska arbetet tillsatte den dåvarande reger- ingen en arbetsgrupp inom med uppgift att utveckla en samlad svensk språkpolitik (Ku 2003/2088/Kr). Gruppen skulle vara ett beredningsorgan för frågor som rör svenska språkets ställning och bidra till ett samlat statligt agerande på området. Som en huvudsaklig uppgift arbetade språk- arbetsgruppen inledningsvis med en proposition med utgångspunkt i betänkandet Mål i mun. lades propositionen Bästa språket – en samlad svensk språkpolitik (prop. 2005/06:2) fram. Propositionen innehöll förslag och bedömningar för det fortsatta arbetet på språkområdet. I propositionen föreslogs följande fyra mål för en nationell språk- politik: Svenska språket ska vara huvudspråk i . Svenskan ska vara ett komplett och samhällsbärande språk. Den offentliga svenskan ska vara vårdad, enkel och begriplig. Alla ska ha rätt till språk: att utveckla och tillägna sig svenska språket, att utveckla och bruka det egna modersmålet och natio- nella minoritetsspråket och att få möjlighet att lära sig främ- mande språk. De föreslagna målen överensstämde i stora delar med vad hade åsyftat med sina förslag i Mål i mun, men i stället för dess förslag om en särskild lag om svenska språket föreslog regeringen som ett språkpolitiskt mål att svenska språket skulle vara huvudspråk i . Regeringen ansåg alltså att förslag till lag om svenska språket inte borde genomföras. Det hänvisades till den kritik som en del av remissinstanserna framfört, bl.a. att lagen inne- höll otydligheter som ansågs kunna leda till tolkningsproblem och att den saknade betydelse för svenska språket, eftersom den inte hade någon normerande verkan och inte angav vad som hände om bestämmelserna inte följdes. Regeringen ansåg det heller inte vara oproblematiskt att föreskriva att svenskan ska vara landets officiella språk i internationella sammanhang. 2.5.1Målet att svenskan ska vara huvudspråk i Regeringen angav som en utgångspunkt för en samlad svensk språkpolitik att svenskan ska vara huvudspråket i – sam- hällets gemensamma språk. Det svenska språket är av hävd det språk som används i och därmed den viktigaste identitets- och kulturbäraren enligt regeringen, som också framhöll att svenskan som det helt dominerande språket i landet är det gemen- samma språket för kommunikation och delaktighet och av största betydelse för och de människor som verkar och bor här. Att ha som mål för språkpolitiken att svenskan ska vara huvud- språk ansåg regeringen inte stå i motsatsförhållande till ett mång- språkigt samhälle. Ett starkt gemensamt språk ansågs ge förut- sättningar för att fullt ut kunna dra nytta av den mångfald av språk och kulturer som finns i landet. 2.5.2Målet att svenskan ska vara ett komplett och samhällsbärande språk Att svenskan ska vara ett komplett och samhällsbärande språk sägs i propositionen innebära att alla måste medverka till att svenska språket förblir ett språk som kan användas inom alla delar av samhället, t.ex. inom administrationen, rättsväsendet, det politiska systemet, på alla nivåer inom undervisningsväsendet, i arbetslivet och i kulturlivet. Regeringen noterade engelskans användning på allt fler områden och att detta förhållande kan minska möjligheterna till insyn och demokratisk delaktighet och kontroll. Man menade att brister på termer och uttryck kan skapa kommunikationsproblem i samhället och påverka attityden till det egna språket. betonades att samspelet med andra språk är mycket viktigt. Svenska språket i samspelar med engelska och andra stora språk, det svenska teckenspråket, de nationella minoritetsspråken och ett stort antal språk som talas av dem som invandrat till . Dessutom påtalades det språkliga samspel som sker inom den nordiska språkgemenskapen.