sou · GVB354 · 2008-01-01 00:00:00 — Utredningen anser att intresset i detta avseende är särskilt starkt vad gäller gärningsformen skildring. Den som framställt bilderna kan sägas vara upphovsman till det lidande som barnet utsätts för, dvs. att bilderna en gång framställts gör det möjligt för andra att ta del av bilderna av barnet och att i sin tur föra dem vidare till andra personer. Att någon framställer barn- pornografiska bilder utgör således en förutsättning för att övriga gärningsformer som omfattas av barnpornografibrottet skall kunna begås. Mot den bakgrunden är skildringsbrottet i det hänseendet särskilt straffvärt. Det finns därför all anledning att försöka åstad- komma en ordning som förbättrar möjligheterna att lagföra i vart fall de personer som framställer barnpornografiska bilder. Intresset av att för vissa fall försöka åstadkomma förbättrade möjligheter att lagföra förövare anser utredningen väger tyngre än intresset av att ha en enhetlig ordning för barnpornografibrottet. Att andelen identifierade barn är liten i förhållande till antalet oidentifierade barn är en omständighet som talar mot att en preskrip- tionsbestämmelse som skulle gälla barnpornografibrott generellt in- förs. Denna omständighet gör sig inte i lika hög grad gällande när det gäller barnpornografibrott bestående i skildring; i de fallen är det avbildade barnet identifierat varför några pro- blem inte skulle uppstå i praktiken. De redovisade problemen avseende oidentifierade barn skulle normalt sett inte heller uppstå när det gäller gärningsformen skild- ring. Utredningsarbetet beträffande ett skildringsbrott torde i de flesta fall inte påverkas av att en särreglering införs. Inte heller rättssäkerhetsskäl gör sig gällande i de fallen. Av naturliga skäl vet gärningsmannen när i tiden bilden framställdes, dvs. när han eller hon begick brottet. Liksom vid sexualbrotten kommer den som skildrar barnet i pornografisk bild ofta i personlig kontakt med barnet. Barnet är således identifierat för gärningsmannen, i vart fall på det sättet att han eller hon haft möjlighet att bedöma barnets ålder vid brottets begående. Så är också fallet vad gäller sexual- brotten. Denna möjlighet finns ofta inte för den som tar annan straffbelagd befattning med bilden, t.ex. endast innehar den. Enligt utredningens uppfattning är det möjligt att införa en särskild preskriptionsbestämmelse enbart för gärningsformen skildring. De skäl som talar för en ändring av preskriptionsbestämmelserna vid skildring av barn i pornografisk bild väger klart tyngre än de skäl som kan tala mot. 15.4En kompletterande preskriptionsbestämmelse för barnpornografibrott i vissa fall införs Förslag: Preskriptionstiden för barnpornografibrott, som består i skildring av ett verkligt barn genom fotografering, filmning eller annan liknande återgivning, förlängs på så sätt att preskrip- tionstiden börjar löpa tidigast den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Bestämmelsen skall tillämpas i de fall barn- pornografibrottet är av normalgraden eller att bedöma som grovt brott samt vid försök till sådana brott. Om en tillämpning av huvudregeln i 35 kap. 4 § första stycket BrB medför att preskriptionstiden börjar löpa skall i stället den regeln tillämpas. 15.4.1Vilket alternativ bör väljas för att förlänga preskriptionstiden? För åstadkomma en förlängning av preskriptionstiden är det i och för sig inte nödvändigt att bestämma utgångspunkten för när preskrip- tionstiden skall börja löpa till en annan tidpunkt än dagen för brottets begående. Det finns andra alternativ. Ett alternativ är att skärpa straffskalan för det aktuella brottet. I avsnitt 13.4 har utredningen kommit till den slutsatsen att de gällande straffskalornas omfång vid barnpornografibrott är ända- målsenligt utformade och inte bör ändras. Detta alternativ står så- ledes inte till buds. Ett annat alternativ är att besluta att brottet skall ha en längre preskriptionstid än andra brott med samma straffvärde. Så har skett för exempelvis bötesbrott i skattebrottslagen för vilka det löper en femårig preskriptionstid, trots att bötesbrott enligt den allmänna bestämmelsen preskriberas . Utredningen anser emeller- tid att en sådan lösning inte är lämplig när det gäller barnporno- grafibrott. När det över huvud taget gäller brott som riktar sig mot barn är det framförallt mindre barn som kan ha svårt att berätta vad de varit utsatta för. I förhållande till barnpornografibrott gör sig denna omständighet särskilt gällande vid gärningsformen skildring. Om preskriptionstiden vid barnpornografibrott av normalgraden förlängdes från till exempelvis , skulle ett barnporno- grafibrott bestående i skildring av ett tvåårigt barn vara preskriberat när barnet hade fyllt , medan motsvarande brott beträffande ett sextonårigt barn inte skulle vara preskriberat förrän det barnet hade fyllt . En sådan ordning skulle således inte i tillräcklig utsträckning ta till vara de yngsta barnens intressen, trots att det är de som framför allt behöver ett särskilt skydd i nu aktuellt samman- hang. Brottet skulle, trots den förlängda preskriptionstiden, i vissa fall hinna preskriberas fastän det utsatta barnet ännu inte varit förmögen att berätta om brottet. På grund av vad nu sagts är detta inte en lösning utredningen förordar. Enligt utredningens uppfattning tar en bestämmelse som bygger på det avbildade barnets ålder bättre tillvara barnens intressen, framförallt de yngsta barnens intressen. Genom att en sådan preskrip- tionsbestämmelse införs vid barnpornografibrott bestående i skild- ring av barn i pornografisk bild skulle möjligheterna att lagföra förövarna förbättras. Det är emellertid nödvändigt att en sådan bestämmelse utformas på det sättet att den kommer att utgöra ett komplement till den huvudregel som gäller för preskriptionstidens beräkning. I annat fall skulle preskriptionstiden vid brott mot barn som inte fullbordat sin pubertetsutveckling, men som hade fyllt vid skildringstillfället, att bli kortare än enligt gällande ord- ning. Exempelvis skulle preskriptionstiden vid brott bestående i skildring av en 19-årig flicka, som inte fullbordat sin pubertets- utveckling, börja löpa än dagen för brottets begående, dvs. redan när flickan fyllde . Liksom beträffande sexualbrotten mot barn väger de rätts- politiska argument som bär upp preskriptionsinstitutet, dvs. att straffanspråket uttunnas med tiden och att gärningsmannen bör vara fredad mot ingripande, lätt mot intresset av att kränkningar i form av detta barnpornografibrott beivras. Det för- hållandet att barnpornografibrottet även skyddar ett allmänt intresse kan inte anses utgöra något hinder mot att utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning tas i det avbildade barnets ålder. Vid skildring av barn i pornografisk bild är det enskilda skyddsintresset framträdande. En särskild fråga som det finns anledning att ta upp är vilken ålder det avbildade barnet bör ha uppnått för att preskriptionstiden skall börja löpa. Som redovisas inledningsvis är de flesta av den åsikten att en preskriptionsbestämmelse vid barnpornografibrott bör ta sin utgångspunkt i det avbildade barnet fyller eller skulle ha fyllt . Den åsikten har emellertid också framförts att det finns anledning att vid barnpornografibrottet förlägga preskriptionstidens början vid en ännu senare tidpunkt; det tar för barnet att förstå att det varit utsatt för ett barnporno- grafibrott än ett sexualbrott. Det är möjligt att det är på det viset, dvs. att det tar för en person att förstå att det varit utsatt för ett barnpornografibrott. Utredningen anser dock att det inte är motiverat att låta preskrip- tionsbestämmelserna för sexualbrott och barnpornografibrott vara olika i detta hänseende. Som utredningen ser det är det tillräckligt att preskriptionstiden börjar löpa från den dag barnet blivit vuxet, dvs. En preskriptionsbestämmelse som tar sin utgångs- punkt i denna dag stämmer väl överens med grundsynen att barn har behov av ett särskilt skydd de fyller . Detta gäller som nämns ovan inte de personer som vid skildringstillfället inte hade avslutat sin pubertetsutveckling, men som hade fyllt . Det finns självklart ingen anledning att försämra möjlig- heterna att beivra brott riktat mot dessa personer, utan i de fallen bör preskriptionstiden även fortsättningsvis räknas från den dag brottet begicks. För att preskriptionsbestämmelsen inte skall medföra sådana prak- tiska problem som diskuteras i avsnitt 15.2 är det nödvändigt att bestämmelsen avgränsas till barnpornografibrott bestående i skild- ring av ett verkligt barn. Vidare är det nödvändigt, vilket också diskuteras i nämnda avsnitt, att det inte uppstår problem med att avgöra om det är ett verkligt barn som skildrats eller inte. Bestäm- melsen bör därför avgränsas till att omfatta endast fotografier, filmer och annan liknande återgivning. Det måste således i det en- skilda fallet stå helt klart att det är ett verkligt barn som avbildats. En förutsättning för bestämmelsens tillämpning är med nödvändig- het att barnet är identifierat. Eftersom barnpornografibrottet är ett gradindelat brott upp- kommer också frågan om den föreslagna preskriptionsbestämmel- sen bör omfatta samtliga tre grader. I det lagstiftningsärende då den särskilda preskriptionsbestäm- melsen för sexualbrott mot barn infördes uttalade regeringen att en förlängning av preskriptionstiderna är motiverad endast då det rör sig om allvarliga kränkningar. Den bedömningen gjordes att exem- pelvis brott som avses i bestämmelsen om sexuellt ofredande, där minimistraffet är dagsböter, typiskt sett inte uppfyller detta kriterium (prop. 1994/95:2 s. 28). I samband med sexualbrottsreformen uttalades att dessa tidigare ställningstaganden alltjämt var gällande. Det ansågs således inte motiverat att göra de särskilda preskrip- tionsbestämmelserna tillämpliga på brott där minimistraffet är dagsböter. Bestämmelsen gjordes därför inte tillämplig på exempel- vis utnyttjande av barn för sexuell posering, vars straffskala inne- håller böter. Däremot omfattar preskriptionsbestämmelsen grovt utnyttjande av barn för sexuell posering; straffskalan för detta brott är fängelse i lägst och högst . Det finns inte anledning att nu göra ett annat ställningstagande än det som regering och riksdag har gjort, dvs. en förläng- ning av preskriptionstiderna är motiverad endast då det rör sig om allvarliga kränkningar. För att avgöra frågan om den föreslagna preskriptionsbestämmelsen bör omfatta barnpornografibrottets samtliga tre grader kan ledning hämtas från de straffskalor som knutits till brotten. Liksom när det gäller sexualbrotten bör utgångspunkten vara att bestämmelsen inte bör göras tillämplig på brott där minimistraffet är böter. Straffskalan för barnpornografibrott som är att bedöma som ringa innehåller böter. Detta brott bör därför inte omfattas av den föreslagna bestämmelsen om förlängd preskriptionstid. För barn- pornografibrott av normalgraden är straffskalan fängelse i högst . Straffskalan för grovt barnpornografibrott är fängelse i lägst och högst . Straffskalorna för dessa brott inne- håller således inte böter och de kan därför, om enbart straffskalan beaktas, anses som så allvarliga att det finns anledning att låta dem omfattas av den föreslagna preskriptionsbestämmelsen. Att gränsen mellan ringa brott och brott av normalgraden utgörs av antalet bilder, gör att det i och för sig skulle kunna ifrågasättas om inte också den ringa graden av brott borde omfattas av bestäm- melsen. Enligt utredningens undersökning av domar styr antalet bilder vanligtvis brottsrubriceringen när det gäller gärningsformen innehav, men inte när det gäller gärningsformen skildring, om inte gärningsmannen framställt ett mycket begränsat antal bilder. Den ringa graden av brott är förbehållen gärningar med ett begränsat straffvärde. Det är därför inte motiverat att låta den föreslagna preskriptionsbestämmelsen omfatta också dessa fall. Det finns anledning att något ytterligare diskutera frågan om barnpornografibrott av normalgraden kan anses utgöra en så all- varlig kränkning att det för detta brott bör gälla en förlängd preskriptionstid; som nämns ovan utgör straffskalan för ett brott endast ett riktmärke för när ett brott kan anses innebära en allvarlig kränkning. Vad som särskilt kan tala mot att brottet omfattas av den föreslagna bestämmelsen är den omständigheten att preskrip- tionstiden för brottet utnyttjande av barn för sexuell posering börjar löpa den dag brottet begicks och inte den dag barnet fyller eller skulle ha fyllt . Detta beror på att straffskalan för det brottet är böter eller fängelse i högst . Eftersom det finns ett nära samband mellan utnyttjande av barn för sexuell posering och barnpornografibrott bestående i skildring skulle det kunna hävdas att, om preskriptionstiden för sistnämnda brott av normalgraden förlängdes, det skulle råda en olämplig diskrepans mellan brotten. Utnyttjande av barn för sexuell posering är indelat endast i två grader: brott av normalgraden och grovt brott. Detta medför att även ringa brott omfattas av normalgraden. Utnyttjande av barn för sexuell posering kan således sägas ha en betydligt större räckvidd när det gäller straffvärdet av de gärningar som faller under den straffbestämmelsen än när det gäller gärningar, innefattande skildring, som faller under barnpornografibrott av normalgraden. Utnyttjande av barn för sexuell posering innefattar exempelvis såväl den handlingen att någon underlättar för barnet att posera genom att ställa lokal till förfogande som den situationen att någon låter ett barn sexuellt posera inför sig utan att poseringen doku- menteras på bild. När det gäller barnpornografibrott bestående i skildring innefattar denna gärning alltid den tillkommande omstän- digheten att en pornografisk bild av barnet har framställts. Detta brott innebär således en ökad fara för att barnet skall kränkas ytterligare, eftersom det alltid finns en risk för att bilden sprids till andra. Mot denna bakgrund anser utredningen att barnpornografi- brott av normalgraden som består i skildring generellt sett får anses utgöra ett allvarligare brott än utnyttjande av barn för sexuell posering. Av betydelse för frågan om barnpornografibrott av normal- graden skall omfattas av den föreslagna preskriptionsbestämmelsen är också att långt ifrån alla fall av barnpornografibrott bestående i skildring innebär att ett barn har utnyttjats för sexuell posering. Det som skildras på bilden, dvs. det som barnet utsätts för, kan likaväl motsvaras av en annan brottsbeskrivning i 6 kap. BrB, t.ex. våldtäkt mot barn eller sexuellt utnyttjande av barn, utan att brottet för den skull bedöms som grovt barnpornografibrott. I samman- hanget skall också påpekas att straffskalan vid barnpornografibrott av normalgraden är densamma som exempelvis straffskalan vid sexuellt övergrepp mot barn, vilket brott omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen för sexualbrott mot barn. Mot denna bakgrund är utredningen av den uppfattningen att barnpornografi- brott av normalgraden bestående i skildring utgör en så allvarlig kränkning att det finns anledning att den föreslagna preskriptions- bestämmelsen också skall omfatta detta brott. Sammanfattningsvis anser utredningen att en kompletterande preskriptionsbestämmelse bör införas för de fall barnpornografi- brottet består i skildring av ett verkligt barn genom fotografering, filmning eller annan liknande återgivning. Bestämmelsen bör vara tillämplig i de fall barnpornografibrottet är av normalgraden eller grovt. I likhet med vad som gäller för sexualbrotten bör preskrip- tionsbestämmelsen bli tillämplig redan på försöksstadiet för brotten. 16 Kravet på dubbel straffbarhet 16.1Bör kravet på dubbel straffbarhet tas bort? Förslag: För att skapa ett effektivt straffrättsligt skydd mot barnpornografibrott skall svenska domstolar kunna döma över utomlands begångna barnpornografibrott, som är av normal- graden eller grova. Motsvarande bör gälla för försök till sådana brott. Svensk domstol skall inte heller vara bunden av vilket straff som är föreskrivet för dessa brott på gärningsorten. Enligt gällande ordning omfattas samtliga gärningsformer och samt- liga grader av barnpornografibrottet av kravet på dubbel straffbarhet. För vissa allvarligare i utlandet begångna sexualbrott mot barn har detta krav tagits bort. Som skäl för detta anfördes bl.a. att det inte kunde anses vara en tillfredsställande ordning att handlingar som bedöms som allvarliga sexualbrott mot barn enligt svensk lag kan begås av t.ex. svenska medborgare som besöker andra länder där förfarandet inte är straffbelagt; vuxnas sexuella övergrepp som begås utomlands mot barn vid den s.k. barnsexturismen utgör all- varliga kränkningar av barns grundläggande rättigheter och mänsk- liga värdighet (prop. 2004/05:45, bet. JuU16, rskr. Enligt direktiven skall utredningen överväga om motsvarande skäl gör sig gällande i fråga om barnpornografibrott. Enligt svensk lag gäller som huvudregel att svensk domstol inte är behörig att döma över brott som har begåtts utanför , om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten, dvs. dubbel straffbarhet krävs. I lagstiftningen har i flera fall gjorts undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Som nämnts gäller inte något sådant krav för vissa allvarligare sexualbrott mot barn som begåtts av bl.a. svenska medborgare eller personer med hemvist i Kravet på dubbel straffbarhet Ett sådant krav gäller inte heller för vissa särskilt allvarliga brott, som får lagföras oberoende av vem som har begått dem eller var de har begåtts. har också genom internationella överens- kommelser i vissa fall förpliktat sig att inte uppställa något krav på dubbel straffbarhet för brott som omfattas av överenskommelsen. Även i andra fall har huvudregeln om krav på dubbel straffbarhet fått vika. Som uttalades i samband med sexualbrottsreform utgör vuxnas sexuella övergrepp som begås utomlands mot barn vid den s.k. barnsexturismen allvarliga kränkningar av barns grundläggande rättigheter och mänskliga värdighet. Barnpornografibrott är nära förbundet med barnsexturismen. Exempelvis förekommer det att vuxna som begår sexuella övergrepp mot barn utomlands doku- menterar dessa övergrepp. I vilken utsträckning barnpornografi- brott begås utomlands känner utredningen inte till, bara att det förekommer. Kravet på dubbel straffbarhet vid barnpornografi- brott har såvitt utredningen erfarit inte medfört några pro- blem för svenskt rättsväsende. Det är dock inte en tillfredsställande ordning att det över huvud taget finns en risk för att denna typ av allvarlig brottslighet, som liksom sexualbrott utgör allvarliga kränk- ningar av barns grundläggande rättigheter och mänskliga värdighet, kan begås av t.ex. svenska medborgare som besöker andra länder där förfarandet inte är straffbelagt eller inte straffbelagt i den om- fattning som gäller i . Det finns naturligtvis anledning anta att dessa personer väljer att besöka länder där inga eller få ansträng- ningar görs för att skydda barn mot denna typ av brottslighet. Med hänsyn till dels hur enkelt och billigt det är för gemene man att framställa egna bilder, dels att barnpornografi genererar stora pengar torde det finnas en ökad risk för att barn i sådana länder ut- nyttjas i barnpornografiska sammanhang. Barnpornografibrottet har fått en alltmer inter- nationell och, i viss mån, gränsöverskridande karaktär, vilket gör behovet av skydd för barn än mer påtagligt. Det finns inte i något internationellt instrument, som reglerar barnpornografibrott, någon absolut förpliktelse att slopa kravet på dubbel straffbarhet. Instru- menten visar emellertid att det råder en internationell samsyn om det angelägna i att bekämpa barnpornografibrott. Att kunna beivra barnpornografibrott såväl när brottet är begånget i som när det är begånget utomlands anser utredningen utgöra en viktig del i den internationella kampen mot barnpornografibrott. Kravet på dubbel straffbarhet Mot denna bakgrund bör, under förutsättning att det i övrigt är lämpligt, kravet på dubbel straffbarhet vid barnpornografibrott slopas. Barnpornografibrottet är indelat i tre grader. Av dessa brott innehåller endast barnpornografibrott, som är att bedöma som ringa, böter i straffskalan. När det gäller sexualbrotten har det inte ansetts motiverat att undanta brott med böter i straffskalan från kravet på dubbel straffbarhet. Det finns inte anledning att i detta hänseende göra någon annan bedömning vad gäller barnpornografibrottet. Vid barnpornografibrott, som är att bedöma som ringa, bör därför kravet på dubbel straffbarhet alltjämt gälla. Med utgångspunkten att endast brott som inte innehåller böter i straffskalan skall undantas från kravet på dubbel straffbarhet skulle barnpornografibrott av normalgraden och grovt barnpornografi- brott omfattas av en undantagsregel. Det bör emellertid beaktas att straffskalan endast utgör ett riktmärke för när ett brott kan anses vara så allvarligt att kravet på dubbel straffbarhet bör slopas. Därför skulle det kunna ifrågasättas om barnpornografibrott av normal- graden, vars straffskala är fängelse i högst , kan hänföras till denna kategori brott. Vad som allmänt sett talar för att barnpornografibrott av normal- graden skall omfattas av en undantagsregel är den grundläggande inställningen att olika brott med likartat straffvärde bör behandlas på ett likartat sätt i lagstiftningen (prop. 2004/05:45 s. 128). Brotten sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning och sexuellt övergrepp mot barn har samma straffskala som barn- pornografibrott av normalgraden. Samtliga dessa sexualbrott har undantagits från kravet på dubbel straffbarhet. Emellertid bör be- aktas att barnpornografibrottet i viss mån skiljer sig från nämnda sexualbrott på det sättet att barnpornografibrottet omfattar gärn- ingar av vitt skilda slag med mycket varierande straffvärde. Utredningen anser att barnpornografibrott av normalgraden som består i exempelvis skildring och spridning generellt sett kan sägas vara av sådant allvarligt slag att det finns anledning att slopa kravet på dubbel straffbarhet. Den som framställer barnporno- grafiska bilder kan sägas vara upphovsman till det lidande som det avbildade barnet utsätts för genom att ha dokumenterats på bild, dvs. genom att bilder av barnet har framställts finns det en risk för att dessa sprids vidare till andra personer som i sin tur kan sprida bilderna vidare. Barnet riskerar därmed att utsättas för ytterligare och upprepade kränkningar. Kravet på dubbel straffbarhet Mera tveksamt kan det vara om också barnpornografibrott be- stående i innehav kan anses utgöra ett så allvarligt brott att kravet på dubbel straffbarhet bör slopas. Särskilt vad gäller denna gärnings- form kan straffvärdet i vissa fall ligga mycket nära bötesnivån. Om kravet på dubbel straffbarhet slopades beträffande innehavsbrott skulle exempelvis en utlänning, som innehar barnpornografiskt material i ett land där innehav inte är straffbelagt och som efter brottet tar hemvist i , kunna dömas här i riket, trots att hans eller hennes innehav var legalt i det land där han eller hon tidigare hade sitt hemvist. I ett inledningsskede av en utredning kan det vara svårt att avgöra vilken typ av gärning som den misstänkte gärningsmannen har begått. Att undanta samtliga gärningsformer utom en från kravet på dubbel straffbarhet förefaller ur den aspekten inte som lämpligt. Känner åklagaren endast till gärnings- mannens innehav utomlands och finns det inte anledning anta att ett annat brott har förövats får förundersökning inte inledas. Detta skulle kunna leda till att det i praktiken kan bli svårt att komma åt utomlands begångna brott. För att skapa ett effektivare straffrättsligt skydd mot barn- pornografibrott torde det således vara nödvändigt att också inne- havsbrottet undantas från kravet på dubbel straffbarhet, även om denna form av barnpornografibrott i vissa fall kan ha ett begränsat straffvärde.