sou · GWB329 · 2008-04-01 00:00:00 — Den struktur för planering och dimensionering av utbildningen inom som föreslås i avsnitt 3 avses leda till, att vissa utbildningar fasas ut eller ges minskad volym. Därmed kan resurser omfördelas till mer angelägna områden. Enligt min bedömning behöver emellertid den totala omfattningen av den eftergymnasiala yrkesutbildningen öka. Det innebär ett ökat åtagande från såväl staten som arbetslivet. Mot denna bakgrund föreslår jag att suc- cessivt tillförs med början . Mycket talar för att en sådan resursförstärkning kan finansieras genom ompriori- tering av resurser från högskolan. De kraftigt minskade ungdoms- kullarna under det kommande decenniet medverkar till att en sådan omföring bör kunna ske utan att den kvalitetsförstärkning av hög- skolan som regeringen aviserat äventyras eller att andelen av en ungdomskull som börjar en högskoleutbildning behöver minska. 8.4Fördelning av statens stöd 8.4.1Beräkning av statligt stöd Statsbidraget till en utbildningsanordnare ska beräknas med ut- gångspunkt i de faktiska kostnaderna för utbildningen, arbetslivets åtagande och kostnaderna för jämförbara utbildningar. Myndigheten kommer att behöva ta över de prioriteringar och bindningar, som följer av och beslut eller tidigare. Möjligheten att fatta beslut om utbild- ning som helt styrs av regelverk kommer att vara begränsat tidigare än inför , om inte ytterligare medel tillförs . Den föreslagna modellen utgår från att utbildningar kan omfattas av kvalitetssäkringssystem utan att utbildnings- kostnaderna finansieras inom ram. Myndigheten förutsätts alltså, på grundval av ansökningar, prioritera och pröva vilka utbildningar som ska ges ekonomiskt stöd. Utgångspunkten för denna prövning bör vara i vilken grad utbildningen i kvalitativ och kvantitativt hänseende svarar mot arbetslivets behov av kvali- ficerad arbetskraft. Utbildningar med relativt sett lägre arbets- marknadsrelevans bör alltså ges lägre prioritet vid fördelningen av medlen. Ett undantag kan vara att en utbildning medverkar till att utveckla eller bevara ett kvalificerat yrkeskunnande inom ett smalt yrkesområde som är av betydelse för individen och samhället. Utbildningar där arbetslivets åtagande är stort, bör också ges hög prioritet. Utvecklingen av principer för beräkning av statsbidragen eller de särskilda medlen för olika utbildningar blir en strategisk uppgift för myndigheten. Förutsättning för ett med varje anordnare för- handlat bidrag, av det slag som förekom under försöksverksam- heten med KY, föreligger knappast. En långtgående schablonise- ring, å andra sidan, skulle troligen leda till såväl över- som under- finansiering av enskilda utbildningar. Mot en långtgående schablo- nisering talar även de mycket stora skillnaderna mellan de utbild- ningar som kommer att innefattas i . Myndigheten bör mot denna bakgrund arbeta med ett system där statsbidraget (de särskilda medlen) differentieras med utgångs- punkt i 1.de faktiska kostnaderna för utbildningen, och 2.hur det samlade ekonomiska ansvaret delas mellan staten och andra finansiärer. Vid beräkningen av statsbidraget (de särskilda medlen) bör myn- digheten också ta hänsyn till kostnaderna för jämförbara utbild- ningar hos andra anordnare. Andra än marginella skillnader måste vara sakligt välmotiverade för att kunna accepteras. har vid sin granskning av KY-verksamheten (RiR2006:13) särskilt pekat på betydelsen av att myndigheten följer upp de faktiska kostnaderna hos utbildningsanordnarna. En sådan uppföljning ger ett viktigt kompletterande underlag vid beräk- ningen av statsbidragens storlek på grundval av anordnarens an- I avsnitt 11 har jag föreslagit att behovet av resurser för detta ändamål beaktas när myndighetens resursram beräknas. Den modell för finansiering av utbildning som anordnas av enskilda och offentliga anordnare och som tillämpats inom den kvalificerade yrkesutbildningen och som föreslås för är för- knippad med särskilda svårigheter. Problemen har sin grund i två svårpåverkbara omständigheter. Den första är det statliga budgetsystemet, som bygger på årliga beslut av . En myndighet kan inte utan be- myndigande på statens vägnar göra åtaganden i förhållande till enskild, som sträcker sig bortom det aktuella budgetåret. sträcker sig utbildningen ofta över två budgetår och anordnarna behöver rimligt stabila planeringsförutsättningar. Den andra omständigheten har att göra med, att den centrala myndigheten inte förfogar över anordnarna och än mindre över deltagarna. Om en utbildning kommer till stånd och vilket stats- bidrag som då ska utgå, beror på hur många deltagare, som söker sig och blir antagna till utbildningen. Det förhållandet att en utbild- ning leder till kvalifikationer, som efterfrågas på arbetsmarknaden, innebär inte nödvändigtvis att den lockar deltagare. har i samarbete med samt Utbildnings- och Finansdepartementen arbetat för att minimera olägenheterna med det tillämpade systemet. Sannolikt går dessa inte att undvika, utan att man ändrar huvud- mannaskapet för utbildningarna eller vidtar andra drastiska och orealistiska åtgärder. Ett självförvaltningssystem av den typ som skapats för folkbildningen skulle t.ex. förflytta problemen från den statliga myndigheten till ett enskilt rättssubjekt, men inte lösa dem. Svårigheterna bör i stället mötas genom att myndigheten ut- vecklar en egen hög kompetens och förfinade prognosmetoder inom området. Självfallet ska den ekonomiska uppföljningen utgöra ett centralt underlag för myndighetens dimensionerings- beslut. Trender inom ungdomsgruppernas värderingar och utbild- ningsval bör också vara en del av myndighetens omvärldsbevak- ning. I avsnitt 11 En ny myndighet beräknas resurser för att myn- digheten ska kunna utveckla nödvändig kompetens. 9Villkor för deltagarna i utbildningen En viktig målgrupp för är unga vuxna som fullgjort gymnasieskolan. Den ska också erbjuda yrkesverksamma kompetensutveckling i form av kortare kurser och kurspaket med reducerad studietakt i flexibla former. Utbildningarna inom ska vara eftergymnasiala. Det innebär att de bygger på gymnasieskolans utbildning, i första hand de grundläggande yrkesutbildningarna. Också i de fall relevant grundläggande yrkesutbildning saknas inom gymnasieskolan ska kunna erbjuda en yrkesutbildning, som mer allmänt bygger på de kunskaper gymnasieskolan ska ge. kommer på så sätt att erbjuda en möjlighet till fördjupning inom det yrkesområde, som en elev valt i gymnasieskolan. blir en intressant väg till vidare utveckling efter gymnasiet för det stora antal gymnasieelever, som inte uppfattar akademiska studier som ett relevant alternativ. En viktig målgrupp för är sålunda ungdomar som fullgjort gymnasieskolan. Det är dock rimligt att räkna med, att insikten om behovet av och intresset för fördjupning av yrkeskunnandet väcks först yrkeserfarenhet. Erfarenheterna från den kvalificerade yrkesutbildningen stöder en sådan bedömning. bör också kunna få stor betydelse genom att erbjuda yrkesverksamma kompetensutveckling i form av kortare kurser och kurspaket med reducerad studietakt i flexibla former. Den demografiska utvecklingen kommer, som nämnts, att ställa krav på kraftfulla insatser för kompetensutveckling av Villkor för deltagarna i utbildningen arbetskraften under det närmaste årtiondet. Pensionsavgångarna kommer vida att överstiga tillskottet av unga till arbetskraften. En anpassning av utbildningar så att de kan utnyttjas av enskilda och företag för kompetensutveckling under pågående anställning, kommer att utgöra ett viktigt bidrag till kompetensförsörjningen på arbetsmarknaden. De bör också kunna utnyttjas inom arbetsmarknadsutbildningen. Eftersom utbildningen inom avses bygga på gymnasieskolan bör behörighetsbestämmelserna utformas så att den som fått slutbetyg från ett fullständigt nationellt eller specialutformat program i gymnasieskolan och har lägst betyget Godkänt i minst 2 250 gymnasiepoäng är behörig att antas till utbildning inom . Även den som fått slutbetyg från gymnasial vuxenutbildning och har lägst betyget Godkänt i minst 2 250 gymnasiepoäng, eller har en svensk eller utländsk utbildning som motsvarar de nämnda kraven, eller är bosatt i , , eller och där är behörig till motsvarande utbildning, ska vara behörig. Vidare ska den som genom svensk eller utländsk utbildning, praktisk erfarenhet eller på grund av någon annan omständighet har förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen vara behörig. Detta innebär att behörighetskraven avviker från dem som kommer att gälla för utbildning inom högskolan från . Skillnaden består i att något krav på betyg från vissa kärnämneskurser, som inte är obligatoriska i programmet, inte ställs. Det är emellertid rimligt att en avslutad utbildning på ett yrkesinriktat program i gymnasieskolan leder till behörighet att antas till utan särskilda villkor. Däremot kan det bli aktuellt att ställa krav på särskilda förkunskaper, som är nödvändiga för att deltagaren ska kunna tillgodogöra sig en viss utbildning. Sådana krav bör få avse kunskaper från en eller flera kurser som erbjuds inom ett och samma nationella program i gymnasieskolan eller motsvarande kunskaper. Det bör också kunna avse yrkeserfarenhet, som kan vara av betydelse för utbildningens speciella inriktning eller det yrkesområde som utbildningen förbereder för. Det bör vidare vara möjligt att för behörighet ställa krav på att vissa sakliga förutsättningar för utbildningen och för att Villkor för deltagarna i utbildningen kunna utöva yrket är uppfyllda. Det kan då handla om krav på fullgott färgseende och liknande fysiska förutsättningar. Trots att dessa behörighetskrav är mycket generösa bör det finnas en möjlighet till en friare prövning av en sökandes förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen och utöva yrket. Det kan gälla personer från miljöer med helt annat utbildningssystem än det svenska, som bedöms ha särskilda förutsättningar för ett yrke. Det kan också gälla exempelvis hantverksyrken, där speciell färdighet eller fallenhet är av stor betydelse. Upp till en femtedel av platserna bör kunna utnyttjas för en sådan fri prövning. Om antalet platser inom en utbildning är mindre än antalet behöriga sökande, ska utbildningsanordnaren göra ett urval. Hänsyn ska då tas till den sökandes möjlighet att tillgodogöra sig utbildningen. Vid urvalet får en eller flera av följande urvalsgrunder användas: betyg, särskilt prov, tidigare utbildning och yrkeserfarenhet. Det finns två olika typer av studiestöd; studiehjälp och studiemedel. Inom studiehjälpen lämnas ett generellt så kallat studiebidrag om (under särskilda förutsättningar kan även ett extra tillägg, ett inackorderingstillägg och ett bidrag för dagliga resor lämnas). Studiehjälpen kan lämnas till personer som är och som läser på grundläggande eller gymnasial nivå. Studiemedel består av både lån och bidrag. För fyra veckors heltidsstudier kan lån och bidrag om tillsammans lämnas. Personer kan få studiemedel för grundläggande och gymnasial utbildning (särskilda regler gäller för avdelning A3, se nedan). För eftergymnasial utbildning lämnas studiemedel utan nedre åldersgräns. Studiestöd kan lämnas till studerande vid de utbildningar som bestäms av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I bilagan till studiestödsförordningen (2000:655) finns en förteckning över de läroanstalter och utbildningar som berättigar till studiestöd. Villkor för deltagarna i utbildningen Bilagan är indelad i två huvudavdelningar, avdelning A och avdelning B. Utbildningarna i avdelning A definieras som grundläggande eller gymnasiala och utbildningarna i avdelning B som eftergymnasiala. Vidare finns underavdelningarna A1, A2, A3, B1 och B2. Villkoren för stöd skiljer sig åt mellan avdelningarna, till exempel vad gäller åldersgräns, antal veckor med studiemedel och avskrivningsmöjligheter. En person som är kan få studiemedel för utbildning i avdelning A1 och A2, dvs. på grundläggande eller gymnasial nivå. kan studiehjälp lämnas för utbildning i avdelning A1 och A2. För utbildning i avdelning A3, B1och B2 finns ingen nedre åldersgräns för rätt till studiemedel. Antal veckor med studiemedel. En person som har en avslutad gymnasial utbildning kan få studiemedel för utbildning i avdelning A. För utbildning i avdelning B kan studiemedel lämnas . Studier vid utbildningar under avdelning A1 och A3 kan ge rätt till avskrivning av studielån under förutsättning att individen studerar vidare på högskola eller universitet. Dagens yrkesutbildningar finns under olika avdelningar i bilagan till studiestödsförordningen och berättigar därmed till studiestöd på olika villkor. Påbyggnadsutbildning och viss kompletterande utbildning berättigar till studiestöd enligt avdelning A2 i bilagan till studiestödsförordningen. Viss kompletterande utbildning, folkhögskolans eftergymnasiala yrkesutbildningar och KY- utbildning berättigar till studiestöd enligt avdelning B1. Detta innebär att studiestödsvillkoren skiljer sig åt för de studerande i de olika utbildningsformerna. Till exempel måste man ha fyllt för att få studiemedel för studier vid en påbyggnadsutbildning eller vissa kompletterande utbildningar (A2), yngre studerande får studiehjälp. Däremot finns det inte någon nedre åldersgräns för studiemedel om man studerar vid vissa andra kompletterande utbildningar (B1), folkhögskoleutbildningar eller vid en KY-utbildning. Villkor för deltagarna i utbildningen 9.3.2Studiestöd på lika villkor All utbildning i ska berättiga till studiestöd enligt avdelning B1 i bilagan till studiestödsförordningen. Uppdraget att förenkla och förtydliga systemet för eftergymnasial yrkesutbildning innebär att regleringen av det statliga studiestödet behöver uppmärksammas. För individen är de ekonomiska villkoren för studier ofta avgörande vid val av utbildning eller mellan utbildning och arbete. Villkoren för studiestöd är därför en viktig markering från staten till den enskilde om utbildningens värde. Det är en naturlig följd av en samlad reglering för , att även studiestödsregleringen blir enhetlig. innebär i många avseenden en skärpning av kvalitetskraven på utbildningarna. Denna kvalitetshöjning bör också tydligt signaleras till deltagarna, genom att all utbildning som omfattas av systemet ska vara studiestödsberättigande. Eftersom all utbildning inom förutsätts vara eftergymnasial bör den definieras som sådan också i studiestödshänseende. Utbildning inom bör därför vara studiestödsberättigande enligt avdelning B1 i bilagan till studiestödsförordningen. De utbildningar som föreslås bli reglerade utanför har andra förutsättningar, vilket innebär att motiv och villkor för studiestödet också skiljer sig åt. För de kompletterande utbildningar och vissa påbyggnadsutbildningar som överförs till ett nytt system för konst- och kulturutbildning föreslås en särskild reglering (se avsnitt 10.2). Förslagen innebär att högskoleförberedande konstnärlig utbildning ska berättiga till stöd enligt avdelning A3, medan kulturarvsbevarande utbildningar ska berättiga till stöd enligt avdelning B1. Deltagarnas rättigheter och rättssäkerhet varierar mellan de utbildningsformer som föreslås föras samman till ramverket . Generellt kan sägas att hithörande frågor är bättre reglerade i utbildningar med statlig eller huvudman än när huvudmannen är enskild fysisk eller juridisk person. Villkor för deltagarna i utbildningen Utgångspunkten bör vara att skillnaderna mellan olika utbildningar ska vara så små som möjligt. Regeringen bör uppdra åt organisationskommittén för att inleda utvecklingen av ett system för dokumentation av deltagare och studieresultat. I avsnitt 11 betonas betydelsen av att Myndigheten för tillförs resurser för att bygga upp och driva ett system för registrering av deltagare och studieresultat. Inom nuvarande vuxenutbildning sker detta genom rapportering till (). För utbildningar med enskild huvudman saknas samlad dokumentation på individnivå. Om huvudmannen avvecklar sin verksamhet försvinner dokumentationen. har med otillräckliga resurser byggt upp ett enkelt eget system för ändamålet. Universitet och högskolor har ett gemensamt system, Ladok. Det är ett nationellt system för studieadministration inom högre utbildning i . Det består av ett antal delsystem och produkter som ger stöd till olika delar av den studieadministrativa processen. Systemet ägs av högskolorna tillsammans genom ett konsortium. ingår 35 högskolor i konsortiet samt (). Systemets uppgifter används för rapportering till bl.a. CSN och till SCB. får sitt underlag genom högskolornas uttag av Ladokuppgifter. Systemutvecklingen sker gemensamt för alla högskolor, men varje högskola äger sin egen installation och sitt eget Ladokregister. Utbildningarna inom skiljer sig i väsentliga avseenden från högskolans. Det bör dock vara möjligt att med stöd av den kunskap och de erfarenheter som finns inom SCB och jämförelsevis snabbt bygga upp ett studieadministrativt system anpassat till behov. Jag föreslår att regeringen uppdrar redan åt den organisationskommitté, som bör tillsättas för att förbereda inrättandet av , att inleda ett samarbete med SCB och Ladok i syfte att skapa ett system för dokumentation av Villkor för deltagarna i utbildningen deltagare och studieresultat. Erforderliga medel för att inleda utvecklingsarbetet bör ställas till kommitténs förfogande. Deltagare i utbildning inom med statlig, eller landstingskommunal huvudman ska under vissa villkor kunna avskiljas från utbildningen. Inom högskolan och inom KY finns möjlighet att under vissa villkor avskilja en studerande från utbildningen. En motsvarande reglering bör gälla för utbildningar inom . En deltagare ska kunna avskiljas tills vidare från utbildningen i fall då deltagaren lider av psykisk störning, missbrukar alkohol eller narkotika, eller har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet. Som ytterligare förutsättning för ett avskiljandebör gälla, att det bedöms föreligga en påtaglig risk att deltagaren kan komma att skada annan person eller värdefull egendom under utbildningen. Frågor om avskiljande bör prövas av enligt 8-21 §§ förordning (2007:989) om avskiljande av studenter från högskoleutbildning. Deltagarens motpart hos nämnden enligt 7 § andra stycket i den förordningen ska vara den ansvariga utbildningsanordnaren. Nämndens beslut i avskiljandefrågor bör få överklagas till allmän förvaltningsdomstol av deltagaren och utbildningsanordnaren. Ett beslut om avskiljande ska, om den som har avskiljts begär det, omprövas . Denna reglering av avskiljande bör dock vara begränsad till de fall utbildningens huvudman är staten, en kommun eller ett landsting. Regeringen och har tidigare bedömt att en sådan inskränkning är rimlig (se t.ex. prop. 2001/02:27 s. 68 och 75, prop. 2000/01:63 s. 31 f., förordningen (2007:989) om avskiljande av studenter från högskoleutbildning). Motsvarande frågor bör, när det handlar om utbildning med enskild huvudman, regleras i civilrättsliga former. Inom kan det handla om att enskilda utbildningsanordnare tecknar ett skriftligt avtal med Villkor för deltagarna i utbildningen SOU 2008:29 motsvarande innebörd med de deltagare som antas till en utbildning. Ett beslut om avskiljande ska alltid innebära att deltagaren tills vidare inte får fortsätta den pågående utbildningen. Det ska också innebära att deltagaren tills vidare inte får antas till eller fortsätta annan utbildning av samma slag som anordnas av staten, en kommun eller ett landsting, om inte avskiljandenämnden beslutar något annat. Ett beslut om avskiljande innebär också att deltagaren tills vidare inte får antas till eller fortsätta någon annan utbildning inom som anordnas av staten, en kommun eller ett landsting, om det anges i beslutet. Myndigheten för bör ansvara för att deltagare i utbildning är försäkrade för personskada m.m. Myndigheten för ska ansvara för att personer, som är antagna till och bedriver utbildning inom , är försäkrade för personskada. Principiellt kan man hävda att detta bör vara ett åliggande för varje utbildningsanordnare. Med hänsyn till att antalet anordnare är mycket stort, många av dem är jämförelsevis små och resurssvaga samt att samtliga deltagare bör ha ett likvärdigt skydd, är det ändamålsenligt att myndigheten svarar för försäkringsskyddet för alla deltagare. Försäkringen ska avse sådan skada som har uppkommit till följd av olycksfall eller framkallats av sådan smitta som avses i 5 § förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd, om skadan har inträffat i samband med utbildning inom i . Försäkringen ska inte ge rätt till ersättning i den mån deltagaren har rätt till ersättning med stöd av författning eller kollektivavtal. Myndigheten för ska också ansvara för att det finns en ansvarsförsäkring som avser skador som deltagare orsakar arbetsgivaren eller företagaren under utbildningsmoment som genomförs vid företag i . Försäkringarna ska tecknas av Myndigheten för Villkor för deltagarna i utbildningen Överenskommelserna och ändringar i dessa ska träffas med förbehåll för regeringens godkännande. I direktiven uppdras åt utredaren att lämna förslag om hur ansvaret för speciella och särskilt kostnadskrävande utbildningar, t.ex. flyg- utbildningar, där bl.a. nationella intressen eller internationella kon- ventioner eller regler måste beaktas, ska fördelas mellan staten, annan huvudman, arbetslivet och andra intressenter. Frågan om fördelningen mellan samhällets, arbetslivets och den enskildes åtagande behandlas i avsnitt 8.3. Den avvägning som redovisas där med en starkare betoning av arbetsgivarnas ansvar än vad som traditionellt gäller i , bör gälla all eftergymnasial yrkesutbildning oberoende av kostnadsnivån. Det är i samman- hanget värt att notera, att inom universitet och högskolor görs ingen åtskillnad avseende den enskildes eller arbetsgivarnas åtagan- den mellan t.ex. civilingenjörs- och läkarutbildning å ena sidan och allmän humanistisk eller samhällsvetenskaplig utbildning å den andra. Samhällets åtagande regleras genom att kostnadsnivån påver- kar dimensioneringen. Flygutbildningarna kännetecknas, utöver kostnadsnivån, av att de är mycket attraktiva. Vidare vänder de sig mot en utpräglat internationell arbetsmarknad. Omfattningen av samhällets åtagande bör därför bestämmas vid dimensioneringen genom en avvägning mellan behovet av utbildad arbetskraft i landet och tillgängliga resurser. Givet en viss omfattning av det statliga åtagandet måste höga krav ställas på en effektiv resursanvändning. Det innebär i det flesta fall att utbildningen ska anordnas på ett någorlunda enhetligt sätt i en utbildningsform. Mycket små elevgrupper är normalt kostnads- drivande, varför en koncentration av utbildningarna till få orter behöver eftersträvas. Ett samarbete med den närmast berörda delen av arbetslivet kan i förekommande fall begränsa kostnaderna, särskilt för investeringstunga delar av utbildningarna. Detta synsätt utgör grunden för mina förslag i det följande. Dagens flygutbildningar är svåröverskådliga och har de mest varierande finansieringsformerna inom det eftergymnasiala utbild- ningsområdet. Villkoren för de studerande är också mycket olika. En person som vill utbilda sig till pilot kan i vissa fall själv få betala . För dem som kommer in på offentligt finansierade utbildningar är själva utbildningen gratis. Inom de offentligt finansierade utbildningarna har deltagarna rätt till studie- stöd, liksom vid utbildning hos vissa, men inte alla, privata utbild- ningsanordnare. som utbildning till piloter anordnas inom fyra olika skolformer, är utbildningarna hårt reglerade till både tid och innehåll. Kraven för olika certifikaten är internationellt reglerade av organisationen (). är en europeisk samverkansorganisation som fastställer minimikrav på utbildningarna. Varje land beslutar sedan genom lagstiftning hur dess rekommendationer ska följas. Föreskrifter utfärdas av varje lands tillsynsmyndighet, för del har Luftfartsstyrelsen ansvaret.