sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — Om inte annat följer av passlagen eller av föreskrifter som för särskilt angivna fall meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer, utfärdas vanligt pass med en giltighetstid av . skall pröva om det finns hinder enligt pass- lagen mot att pass utfärdas för sökanden. Enligt 7 § 2 passlagen skall en passansökan som avser ett barn avslås om barnets vård- nadshavare inte lämnat medgivande till att pass utfärdas. Det finns emellertid möjlighet att göra undantag från denna huvudregel om det finns synnerliga skäl. Begreppet synnerliga skäl kommenterades i förarbetena till passlagen (prop. 1977/78:156 s. 43 f.). Där an- fördes att sådana skäl kunde föreligga exempelvis om en av för- äldrarna vistades i ett annat land och det var uppenbart att dennes medgivande annars skulle ha lämnats eller – beträffande fosterbarn utan särskilt vårdnadsbeslut av domstol – där den naturliga kon- takten med de biologiska föräldrarna kunde anses bruten. Det be- tonades också att det endast under helt speciella omständigheter kunde förekomma att pass ändå utfärdades om det stod klart för passmyndigheten att en vårdnadshavare motsatte sig ett utfärdande av pass för barnet. Frågan om det fanns synnerliga skäl enligt 7 § 2 passlagen för att mot en vårdnadshavares vilja utfärda pass för ett underårigt barn prövades av Regeringsrätten i RÅ 1987 ref. 127. I rättsfallet marker- ade Regeringsrätten bl.a. att stor restriktivitet bör iakttas med att utfärda pass mot en vårdnadshavares klart uttalade vilja och att undantagsregeln fick antas vara avsedd för mycket särpräglade fall där barnets ålder, behov och egna önskningar bör ges en avgörande betydelse. Om ett passärende gäller fråga om att utan vårdnadshavares med- givande utfärda pass för ett barn , skall passmyndig- heten inhämta yttrande från en sådan nämnd som full- gör uppgifter inom . Yttrande skall inhämtas från den kommun där barnet är folkbokfört eller, om barnet inte är folkbok- fört, den kommun barnet har starkast anknytning till. Ett yttrande behöver dock inte inhämtas, om det är uppenbart att passansökan skall bifallas (3 § andra stycket passförordningen [1979:664]). En nämnd som fullgör uppgifter inom skall på begäran av en passmyndighet yttra sig i passärenden som gäller fråga om att utan vårdnadshavares medgivande utfärda pass för den som är . Skyldigheten att yttra sig gäller Beslutanderätten vid gemensam vårdnad begäran från såväl inrikes som utrikes passmyndigheter (11 a § första stycket passlagen). Den som har vårdnaden om ett barn har, som tidigare nämnts, an- svar för dess personliga förhållanden och för att dess behov av bl.a. omvårdnad blir tillgodosedda. I skyldigheten att ge barnet omvård- nad ligger att vårdnadshavaren skall se till att skydda barnet mot sjukdom och skada. Vårdnadshavaren skall i förekommande fall verka för att barnet får den sjukvård som är erforderlig. Det är bar- nets vårdnadshavare som i barnets ställe utövar rätten att bestämma över behandlingen (se t.ex. SOU 1989:98 s. 185). Om oenighet föreligger mellan vårdnadshavarna rörande barnets vård, finns det inte någon allmän rättslig möjlighet att ge den ena förälderns uppfattning företräde. I litteraturen har anförts att man inte mot den ena vårdnadshavarens vilja får vidta ens medicinskt indicerade åtgärder, såvida inte förutsättningarna för nödregelns tillämpning är uppfyllda. Frågan kan behöva lösas genom ingrip- ande med stöd av LVU (se framför allt 2 och 6 §§ samt 11 § femte stycket LVU – socialnämnden övertar vårdnadshav- arens ansvar). Ett annat alternativ är att vårdnaden tillerkänns den förälder som bättre tillvaratar barnets intressen (, Samtycke till medicinsk vård och behandling, 1994, s. 291 f.). Är beslutet av avgörande betydelse för barnets framtid, torde inte endast den ena av vårdnadshavarna få fatta beslut för barnets räkning ens om den andra vårdnadshavaren har förhinder (jfr 6 kap. 13 § andra stycket FB och s. 290 ff.). Endast om barnets bästa uppenbarligen kräver det, t.ex. på grund av att situationen är akut, kan hälso- och sjukvårdspersonalen underlåta att inhämta samtycke från den andra vårdnadshavaren, varvid information om en vidtagen åtgärd i stället får lämnas i efterhand (JO 2003/04 s. 315). Den allmänna nödregeln i 24 kap. 4 § kan i vissa fall dock sätta kravet på samtycke från vårdnadshavarna ur spel. Den ena vårdnadshavarens behörighet att ensam avge sam- tycke till mera ingripande åtgärder rörande barnet blir troligen mer långtgående ju mer nödliknande situationen ter sig. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad I allmänhet torde företrädare för hälso- och sjukvården kunna utgå från att den förälder som han eller hon har att göra med agerar i samförstånd med den andra föräldern om föräldrarna har gemen- sam vårdnad, särskilt då det inte rör sig om beslut som är av ingrip- ande betydelse för barnets framtid. Om det finns anledning att anta att det föreligger meningsskiljaktigheter mellan föräldrarna, måste emellertid inställningen undersökas närmare, åtminstone genom att den närvarande vårdnadshavaren frågas. En förfrågan om den andra vårdnadshavarens inställning skall som regel också ske, om det är fråga om åtgärder av ingripande betydelse. I nödliknande situationer torde dock undersökningsskyldigheten avta (se s. 291 f.). Ett ärende som behandlats av och som nämns i utredningsdirektiven (JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 311 ff.) berörde frågan om psykiatrisk behandling av ett barn i ett ärende där det förelåg misstanke om kvinnomisshandel, barnmiss- handel och sexuella övergrepp. Frågan ansågs vara av ingripande betydelse för barnets framtid, men situationen var inte akut. Trots att det var barnets fader som misstänktes för misshandeln ansåg JO att hälso- och sjukvårdspersonalen borde ha kontaktat fadern för att efterhöra hans inställning. JO påpekade att det fanns anledning för personalen att misstänka dels att det förelåg en intressekonflikt mellan barnets föräldrar, dels att fadern kunde ha synpunkter på vilka insatser som skulle vidtas inom hälso- och sjukvården. Barnet får i vissa fall själv fatta beslut, varvid förmågan att förstå innebörden av beslutet, att ta till sig information och att överblicka konsekvenserna av beslutet fäller avgörandet. Barnets förmåga får bedömas mot bakgrund av åldern, mognaden och utvecklingen i kombination med vad beslutet gäller och frågans svårighetsgrad (s. 6:52 och s. 280 och 285 ff.). Om barnet har sådan mognad att han eller hon kan tillgodogöra sig informationen och överblicka konsekvenserna av sitt beslut, är det alltså han eller hon som ensam har beslutanderätten, varvid vård- nadshavarens inställning inte ens torde behöva efterhöras. Ett större krav på mognad lär krävas, om den underåriges ställningstagande är i strid med läkarens rekommendationer eller om beslutet är av livsavgörande karaktär (s. 286 ff.). har i ett beslut uttalat att barnets egen uppfattning i fråga om läkarundersökning skall beaktas när det är fråga om ett barn som har nått en sådan ålder och mognad att hans eller hennes egen vilja bör beaktas samt att barn i princip anses ha nått en sådan Beslutanderätten vid gemensam vårdnad mognad (JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 100, beslut i dnr 1654-1993). I andra situationer kan man tänka sig att samtycke krävs från vårdnadshavare och den underårige i förening, närmast då patienten har viss, men inte helt tillräcklig mognad för att ta ställning i frågan. I litteraturen har som exempel nämnts att den underåriga patienten anses kompetent att avböja en viss åtgärd men inte att samtycka till densamma (respektive tvärtom, se s. 287). Om barns rätt till psykiatrisk vård och behandling Barns möjligheter att få psykiatrisk vård och behandling kan så- ledes vara inskränkta till följd av att den ena vårdnadshavaren mot- sätter sig detta. Ett barn som i allt väsentligt förstår och kan över- blicka konsekvenserna av sitt beslut torde dock ha rätt att själv samtycka till – och t.o.m. själv begära – barnpsykiatriska åtgärder. En annan sak är att barnet kan hamna i en svår situation, delvis som en följd av att vård och behandling inom barn- och ungdoms- psykiatrin ofta lär förutsätta att föräldrarna är delaktiga i behand- lingen (, JT 2002-03 s. 343 f.). Barn till kvinnor som misshandlas har uppmärksammats i bl.a. skrift Barn i skuggan av våldet (2002). Där fram- hålls att barn till misshandlade kvinnor ofta har samma symtom som barn som far illa av andra orsaker. Små barn tenderar att få somatiska symtom, medan äldre barn oftare utvecklar ett eller flera specifika symtom. Det finns risk för att barn som växer upp med misshandel utsätter andra för liknande brott som vuxna. Barn som identifierar sig med en våldsam pappa kan ta efter det våldsamma beteendet men också lära sig att manipulera och tvinga andra att uppfylla deras behov. Andra barn strävar efter underkastelse för att på så sätt kunna samexistera med andra. Förebyggande arbete (dvs. behandling av sådana barn som inte utvecklar direkta barnpsykiat- riska symtom) innebär en möjlighet att bryta det sociala arvet (Barn i skuggan av våldet s. 15 ff.). () får ofta information om familjer där barnet vägras olika typer av hälso- och sjukvård till följd av att en förälder motsätter sig vård och behandling. BO har noterat att problem kan uppstå i situationer då det kan misstänkas att barnet har utsatts för övergrepp av den ena föräldern eller har bevittnat våld inom familjen, varvid denna förälder kan hindra att barnet får Beslutanderätten vid gemensam vårdnad hjälp att bearbeta det som han eller hon har varit med om. Enligt BO är detta ett oacceptabelt exempel på att barnets bästa kan få stå tillbaka till förmån för förälderns intresse och beslutanderätt (se När tryggheten står på spel, rapporterar BR 2005:02, s. 58). Inom barn- och ungdomspsykiatrin i är det praxis att båda vårdnadshavarnas tillstånd inhämtas till behandling. BUP Bågen, som är en specialenhet inom barn- och ung- domspsykiatri med inriktning på barn som bevittnat familjevåld, har för utredningen och i andra sammanhang uppgett att det upp- fattas som ett stort problem att enheten tvingas säga nej till många barn i behov av behandling på grund av att den ena vårdnads- havaren inte ger sitt godkännande. I många fall har barnen allvarliga barnpsykiatriska symtom, t.ex. posttraumatiskt stressyndrom, depressioner, beteendestörningar och svåra krisreaktioner. Enligt företrädare för Bågen är det oftast en pappa som har misshandlat en mamma som motsätter sig behandlingen. Ett tillstånd till att barnen får hjälp på Bågen blir för männen liktydigt med ett er- kännande av deras egen skuld, något som de försöker undvika (, Pappor i häkte, UU 2005-2, s. 12). På Bågen tillåts barnen komma in för en akutbedömning, trots att en vårdnadshavares samtycke saknas. I redovisningen av ett projekt som bedrevs på Bågen med barn till misshandlade kvinnor konstaterades att vårdnadslagstiftningen hade inneburit svårigheter att erbjuda behandling. Bågen hade tvingats säga nej till behandling av flera barn med pappor som hade dömts till fleråriga fängelsestraff för misshandel, eftersom papporna – i egenskap av vårdnadshavare – inte godkände denna. Ambitionen att trots allt erbjuda behandling till barnen gjorde att företrädare för Bågen förde förhandlingar med papporna, varvid gränsen för vad som var rimligt ibland tangerades (Barn i skuggan av våldet s. 48). Även har stött på fall av denna karaktär. Såväl som Bågen har fäst uppmärksamhet på situationer i vilka föräldrarna har gemensam vårdnad och där den vårdnads- havare som är mån om att barnet skall få behandling tvekar inför att över huvud taget be den andra vårdnadshavaren om samtycke till behandling, t.ex. i de fall då vårdnadshavaren och barnet känner rädsla för den andra vårdnadshavaren och kanske t.o.m. håller sig gömda. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Slutligen skall nämnas att också Kommittén mot barnmisshandel framhållit att kravet på enighet mellan vårdnadshavarna får negativa konsekvenser när det gäller främst små barns möjligheter att få psykiatrisk behandling efter att ha blivit utsatta för övergrepp i hemmet. En slutsats som drogs var att inte helt kunde anses leva upp till bestämmelser om säker- ställande av att barn inte berövas sin rätt till hälso- och sjukvård samt att åtgärder vidtas för att främja fysisk och psykisk rehabili- tering samt social återanpassning efter vanvård, utnyttjande eller övergrepp (se artiklarna 24 och 39, SOU 2001:72 s. 269 f.). I 1 kap. socialtjänstlagen (2001:453, SoL) anges mål. Av 1 kap. 2 § framgår att när åtgärder rör barn skall det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Allmänna, målinriktade bestämmelser för omsorger om barn och ungdom finns i 5 kap. 1 §. Där anges bl.a. att socialnämnden skall verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden och i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. Hänsynen till den personliga integriteten innebär att social- tjänsten måste avstå från att lämna hjälp, om enskilda avböjer. insatser för den enskilde skall därför utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne (3 kap. 5 § första stycket SoL). Detta ses som en grundläggande faktor för social- tjänstens arbete. Vilka insatser som är bäst lämpade för barnens räkning bör bedömas i samråd med föräldrarna (vårdnadshavarna), varvid stort avseende måste fästas vid att åtgärderna utformas så att vårdnads- havare inte endast samtycker utan även uppmuntras till aktiv med- verkan och till att själv ta ett ansvar för åtgärderna (, Nya sociallagarna, 19 uppl., 2006, s. 95). skall enligt 3 kap. 5 § andra stycket SoL se till att barnets inställning så långt det är möjligt klarläggs, varvid hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad När det gäller åtgärder som riktar sig mot en underårig finns de grundläggande bestämmelserna om vem som skall lämna sitt med- givande i (se 6 kap. 11 och 13 §§ FB). En underårig som har fyllt har dock enligt 11 kap. 10 § SoL rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt socialtjänstlagen (2001:453). I allmänhet kommer både vårdnadshavare och den underårige att ha ställning som part i mål där den underårige har fyllt 15 men inte (motsvarande gäller enligt lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga, se 36 § första stycket LVU). Det faktum att barnet har fyllt har inte ansetts inskränka vårdnadshavarens bestämmanderätt (se RÅ 83 2:18 och JO:s ämbetsberättelse 1988/89 s. 187 rörande familjehemsplaceringar mot vårdnadshavarens vilja, jfr JO:s ämbetsberättelse 1996/97 s. 252 an- gående bistånd till underårig i form av ren ekonomisk hjälp mot vårdnadshavarens vilja). Den tidigare nämnda Kommittén mot barnmisshandel påpekade i sitt slutbetänkande att den hade gjorts uppmärksam på att för- äldrars oenighet kan ställa till med problem på om- råde som liknar dem som kan uppstå för vårdbehövande barn som på grund av vårdnadshavarens inställning inte kan ges behandling inom hälso- och sjukvården (SOU 2001:72 s. 269 f.) Att en av (eller båda) vårdnadshavarna har avböjt socialnämn- dens erbjudanden om hjälp innebär emellertid inte att nämnden får underlåta att arbeta för att ge barnet det skydd eller stöd som behövs. är nämligen skyldig att vidta erforderliga åtgärder i vissa fall med hänvisning till nämndens ansvar för barn i risksituationer. Om nödvändig vård inte kan komma till stånd med vårdnadshavarens samtycke, kan det följaktligen bli aktuellt att göra undantag från principen om hänsynen till den personliga integriteten. Av störst intresse är möjligheten till tvångsingripande enligt t.ex. lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). I LVU finns nämligen bestämmelser om vård utan samtycke (se hänvisningen i 1 kap. 3 § SoL). Här skall också nämnas lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, som är en rättighetslag för personer med svåra handikapp. När en prövning av behovet av en insats görs enligt LSS är det ofta nödvändigt att pröva om det därutöver behövs insatser enligt SoL (s. 404). Av lagens 8 § framgår att insatser enligt LSS skall ges den enskilde endast om han eller hon begär det. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad vårdnadshavare begära insatserna. – Personer som förstår vad saken gäller och kan uttrycka en vilja kan inte beredas insatser enbart på vårdnadshavarens begäran, men å andra sidan anses en begäran inte heller kunna bifallas mot vårdnads- havarens vilja (s. 407). Beslutanderätten vid gemensam vårdnad har även tidigare varit före- mål för överväganden. Genom lagändringar blev det möjligt för frånskilda makar att behålla den gemensamma vårdnaden om sina barn även efter skilsmässa. infördes regler med innebörd att ogifta föräldrar skulle kunna ha gemensam vårdnad av barn, oberoende av om de bodde tillsammans eller inte. I båda situationerna krävdes enighet mellan föräldrarna. Domstolen skulle förordna i enlighet med deras önskemål, om inte detta uppenbart skulle strida mot barnets bästa. I förarbetena framhöll departementschefen bl.a. att ett delat rättsligt ansvar torde kunna främja ett harmoniskt förhållande mellan föräldrarna. Just vårdnadsfrågan vållade näm- ligen ofta de allvarligaste motsättningarna mellan makarna vid äkten- skapsskillnad. För föräldrarna kunde det, enligt departements- chefen, upplevas som viktigt ur känslomässig synpunkt att de delar det rättsliga vårdnadsansvaret. Inte minst för äldre barn ansågs det framstå som en trygghetsfaktor att de rättsliga relationerna till båda föräldrarna förblir oförändrade och att barnet därigenom inte be- höver uppleva den ena föräldern som en mer eller mindre utanför- stående person. betonades att en ordning med gemensam rättslig vårdnad medförde vissa praktiska problem, eftersom gemensamt beslutsfattande förutsätter att föräldrarna står i nära kontakt med varandra. Enligt departementschefen fick det emellertid förutsättas att föräldrarnas val att ha gemensam vårdnad om sina barn efter en skilsmässa skulle innebära att de bägge var inställda på att samarbeta och att de skulle känna ett starkt tryck på sig att verkligen göra detta – en följd av bristande samarbete skulle nämligen kunna bli att den gemensamma vård- naden måste upphöra (prop. 1975/76:170 s. 142 ff.). Departementschefen anförde att det i praktiken inte kunde krävas av föräldrarna att de i samråd skulle besluta om varje vård- Beslutanderätten vid gemensam vårdnad nadsåtgärd beträffande barnet; en mera vardaglig angelägenhet skulle kunna avgöras av den förälder som är närmast till hands, oberoende av att också den andra föräldern har den rättsliga vård- naden om barnet. Endast när mera ingripande beslut skulle fattas borde det enligt departementschefen krävas samråd (såvida det inte var fråga om en situation i vilken den ena föräldern var hindrad att delta i beslut i enlighet med gällande undantagsbestämmelser, a. prop. s. 144). I samband med vårdnadsreform infördes möjligheter för domstol att vägra att upplösa den gemensamma vårdnaden samt att besluta om gemensam vårdnad mot en förälders vilja. Detta ansågs i praktiken skapa ett behov av en möjlighet till tvistlösning för vissa frågor som inryms i vårdnaden. En fråga av grundläggande karaktär var den om barnets boende. Regeringen instämde i ett förslag från om att domstolen borde kunna besluta om vem barnet skall bo tillsammans med i de fall föräldrarna har gemensam vårdnad. Detta resulterade i en ny paragraf i , 6 kap. 14 a §. Ytterligare en möjlighet som infördes i fråga om förordnanden i boendefrågan var att barnet skulle kunna bo växelvis hos var och en av föräldrarna. Denna nya ordning med möjligheter till beslut om barnets boende förutsattes bereda vägen för en ökad användning av gemensam vårdnad (prop. 1997/98:7 s. 55 f.). föreslog också att det skulle införas en uttrycklig bestämmelse om att den vårdnadshavare som barnet bor tillsammans med ensam får besluta i frågor om den dagliga om- sorgen (SOU 1995:79). Något förslag i dessa delar lades emellertid inte fram av regeringen, bl.a. med hänvisning till att behovet av en reglering inte ansågs vara tillräckligt stort (prop. 1997/98 s. 54 f.). uttalade att det borde krävas att det finns ett reellt behov av en uttrycklig lagreglering i denna del och att regleringen kunde göras så klar och tydlig att den löser de gränsdragnings- problem som kan finnas. Regeringens uppfattning om att en ut- trycklig reglering inte var nödvändig delades av utskottet, som dock förutsatte att regeringen följde frågan och, om det fanns anledning, skulle återkomma till med förslag på området (bet. 1997/98:LU12 s. 37). Även i departementspromemorian Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar (Ds 1999:57) togs frågor som rör beslutanderätten vid gemensam vårdnad upp. Där gjordes bedömningen att de nuvarande bestämmelserna inte borde ändras. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad visades till att gemensam vårdnad bygger på att föräldrarna till- sammans skall organisera utövandet av vårdnaden och samarbeta till barnets bästa. Ett sådant samarbete ansågs inte lämpat för detaljreglering och skulle inte främjas av att en förälder gavs större inflytande på den andra förälderns bekostnad (s. 81). Kommittén om barnmisshandel behandlade särskilt barns rätt till psykiatrisk vård i betänkandet Barnmisshandel – Att förebygga och åtgärda (SOU 2001:72). Kommitténs slutsats var att kravet på enighet mellan vårdnadshavarna kan få negativa konsekvenser när det gäller barns möjligheter att få psykiatrisk behandling efter att ha blivit utsatta för övergrepp i hemmet. Liknande problem inom område bedömdes också föreligga. Kommittén ut- talade att barnets intresse av att få vård och behandling generellt sett borde väga tyngre än vårdnadshavarens rätt att besluta i dessa fall (s. 269 f.). Frågor om föräldrarnas beslutanderätt och kravet på enighet mellan vårdnadshavarna har aktualiserats även i andra sammanhang än de nu nämnda, bl.a. i frågor om barnomsorg och barnets skolgång. 4.42002 års vårdnadskommittés behandling av frågor om beslutanderätten tillsattes en parlamentarisk kommitté vars huvuduppgift skulle vara att utvärdera reform om vårdnad, boende och umgänge (dir. 2002:89). Kommittén, som antog namnet vårdnadskommitté, skulle bl.a. särskilt undersöka vad reformen hade inneburit för strävandena att föra bort vårdnadsfrågor från domstolarna och underlätta för föräldrar att i så stor utsträckning som möjligt komma överens samt hur de nya reglerna om gemen- sam vårdnad och boende tillämpas och vilka följder reformen i denna del hade fått. I fråga om beslutanderätten inom ramen för gemensam vårdnad angavs i direktiven att kommittén skulle överväga om de regler om beslutsfattande som gäller vid gemensam vårdnad är lämp- ligt utformade mot bakgrund av förutsättningarna att besluta om gemensam vårdnad mot en förälders vilja. Kommittén skulle uppmärksamma de problem som Kommittén mot barnmisshandel hade pekat på när det gäller att tillförsäkra barn psykiatrisk vård Beslutanderätten vid gemensam vårdnad och behandling (se SOU 2001:72). Kommittén skulle eftersträva att regelsystemet blir så utformat att gemensam vårdnad fungerar i det dagliga livet utan att alltför stora avsteg görs från principen att föräldrar med gemensam vårdnad skall kunna enas om det som rör barnet. I direktiven betonades att det är viktigt att bestämmelserna står i samklang med den familjerättsliga regleringen i övrigt. Det påpekades särskilt att även föräldrar som bor tillsammans kan ha svårigheter att komma överens. Bestämmanderätten vid gemensam vårdnad borde enligt direktiven så långt det är möjligt och lämpligt vara densamma för föräldrar som bor tillsammans som för sär- levande föräldrar.