sou · GVB377 · 2008-01-01 00:00:00 — En svensk veteranpolitik, del 1 Ansvaret för personalen före, under och efter internationella militära insatser Till statsrådet och chefen för Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utforma förslag till en svensk veteranpolitik , d.v.s. ansvaret för personalen före, under och efter internationella militära insatser. Chefen för förordnade , , riksdagsledamoten som särskild utredare. Som sakkunnig förordnades fr.o.m. ämnesrådet . Som experter förkunnades fr.o.m. kanslirådet , kanslirådet , överstelöjtnant kand . G. att vara biträdande sekreterare t.o.m. och från att vara expert. Folkrättsjuristen . förordnades som sekreterare i utredningen fr.o.m. . Utredningen, som antagit namnet , överlämnar delbetänkandet En svensk veteranpolitik, del 1 (SOU 2007:77). Uppdragets första del av två är därmed slutfört. En svensk veteranpolitik del 1 – Delbetänkande 1.2Utredningsarbetet (ärendet och dess beredning) -Lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten m.m. -Tillämpningsområde (1 §) Särreglering i lagen om utlandsstyrkan -Arbetsmiljölagen (2 §) -Semesterlagen och arbetstidslagen (3 §) -Anställningens längd och lagen om anställningsskydd (4 §) -Om arbetsskada; lagen om arbetsskadeförsäkring och lagen om statligt personskadeskydd (5 §) -Rehabiliteringsansvaret (6-10 §§) -Om rehabilitering och -Arbetsmiljölagen och rehabilitering -Rehabiliteringsreglerna i LuF -Ersättning till anhöriga (11 §) -Förordning till lagen om utlandsstyrkan 2.1.2 Relevanta kollektivavtal m.m. -Avtal om ersättning vid personskada (PSA) -Försvarsmaktsavtal om villkor vid tjänstgöring i utlandsstyrkan -Kompletterande avtal – deltagande i övningen Nordic Resolution 07 2.1.3 Andra former av försäkringar m.m. 2.2 Försvarsmaktens organisation för omhändertagande 2.2.2 Personal och kompetens -Personal och kompetens internt inom Försvarsmakten -Externt inhyrd kompetens 2.3.1 Omhändertagande före insats -Principer för att rekrytera förband för internationell insats -Principer för att utbilda förband för internationell insats -Medicinskt och psykologiskt -Socialt och arbetsrättsligt 2.3.2 Omhändertagande under insats -Medicinskt och psykologiskt -Socialt och arbetsrättsligt 2.3.3 Omhändertagande efter insats -Medicinskt och psykologiskt -Uppföljning av personalen m.m. 2.4.1Veteransoldaternas företrädare – inledning 2.4.7Andra organisationer/sammanslutningar 2.5 Försvarsmaktens rapport 2.5.1Rapportens bakgrund och syfte 2.5.2 Försvarsmaktens åtgärder med anledning av rapporten 3 Åtgärder i det korta perspektivet 3.4Psykolog i förbandet NBG 3.5Behov av svensk veteransoldatstatistik 4.2Ett särskilt ansvar – grunden för en svensk veteranpolitik 4.3Läget i vår omvärld 4.5Insatsen – en merit för vem? 4.7Behov av juridiskt ombud 4.9Stöd vid kritik mot insatser 4.12Tidskrav för medicinskt omhändertagande under insats 4.16Översyn av lagen om utlandsstyrkan Kommittédirektiv: Ansvaret före, under och efter internationella militära insatser, Fö 2007:83 Lag (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten, enligt senaste Förordning (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten, enligt senaste Försvarsmaktsavtal om villkor vid Försvarsmaktens högkvarter - nuvarande Utredningen redovisar i detta delbetänkande hur omhändertagandet sker av soldater före, under och efter militära insatser. Utredningen redovisar vilka författningar som finns på området och vilka kollektivavtal som anger villkoren för den fredsfrämjande verksamheten. Ingående beskrivs också hur Försvarsmaktens faktiska omhändertagande av personal och anhöriga genomförs samt vilka resurser och kompetenser som myndigheten har till sitt förfogande. Redovisningen omfattar omhändertagandet medicinskt, psykologiskt, socialt och arbetsrättsligt. Men även andra frågor av betydelse för den enskilde berörs. Det gäller t.ex. regler för ledighet, försäkringar, erkännande i form av medaljer etc. Delbetänkandet innefattar även en beskrivning av de enskilda organisationer som agerar till stöd för soldaterna, direkt eller som ett stöd för Försvarsmaktens omhändertagande. Fredsbaskrarna bedriver en viktig och av veteransoldater efterfrågad verksamhet. Men även arbetstagarorganisationerna och frivilligorganisationerna är aktiva parter i omhändertagandet. I delbetänkandet har utredningen granskat Försvarsmaktens rapport av avseende krisstöd och rehabilitering efter internationella insatser samt självmordsprevention. Rapporten utmynnar i ett antal åtgärder som syftar till att förstärka psykologiskt omhändertagande och rehabilitering. Utredningen konstaterar att i allt väsentligt har förslagen i rapporten ännu inte genomförts av myndigheten. Utredningen redovisar också vilka åtgärder som bör vara genomförda , när den nordiska stridsgruppen (NBG) ställs i beredskap. Brister har identifierats när det gäller information om vilket försäkringsskydd som soldaterna i utlandsstyrkan har. Försvarsmakten har inte på ett tydligt sätt kunnat beskriva hur den statliga riskgarantin samordnas med och påverkas av liv- och olycksfallsförsäkringar som den enskilde tecknar privat. Frågan är av stor betydelse för många soldater och Försvarsmakten bör och korrekt informera berörd personal om vad som gäller i detta avseende. Utredningen konstaterar att det finns brister när det gäller viss materiel till NBG. Bland annat är helikoptrar för medicinsk evakuering så försenade att de inte som avsett kan tillföras förbandet förrän efter det att beredskapsperioden påbörjats. En snabb och säker evakuering av skadade soldater är ofta avgörande för framgången i det medicinska Den slutsats som utredningen drar är att bristerna måste beaktas när en insats av förbandet planeras. I Försvarsmaktens rapport av föreslås bland annat att användandet av s.k. missionspsykologer. Härmed avses psykologer som tillförs förbanden ute i operationsområdena. Utredningen föreslår att NBG 2008 möjligt tillförs en missionspsykolog. Ett sådant stöd skulle enligt utredningen underlätta för förbanden att före insats identifiera och förebygga möjliga krissituationer. Under en insats blir det då möjligt att tidigt och på plats ta hand om de kriser som ändå uppstår. Att tillföra en psykolog till NBG innebär också att myndigheten snabbt skaffar sig egen erfarenhet av och kan bedöma värdet av sådan kompetens vid andra insatser. Utredningen konstaterar vidare att det saknas statistiskt underlag beträffande veteransoldater. Uppgifter finns på individnivå beträffande kön, ålder, skador, antal insatser och insatsfrekvens, men sammanställs inte. Utredningen bedömer att det är av stort intresse för regering, riksdag och forskning att sammanställning av relevanta uppgifter kommer igång. I en avslutande del redogör utredningen för en del frågor som den avser att återkomma till i sitt slutbetänkande. Det handlar om det direkta stödet till den enskilde soldaten och dennes anhöriga. Vilket stöd skall den enskilde t.ex. kunna räkna med i juridiska angelägenheter? Hur länge skall rehabiliteringsansvaret för skadade soldater bestå? På vilka sätt skall hemmavarande anhöriga kunna stödjas socialt och psykologiskt? Bör det finnas tydliga regler för hur och hur ofta en enskild soldat deltar i skarpa insatser? Är det en merit att delta i fredsfrämjande verksamhet? Hur kan vi stärka intresset för deltagande bland försvarsmaktsanställda och soldater med annan eller ingen arbetsgivare? Är den uppskattning som samhället uttrycker tillräcklig? Hur hedras de som skadas eller dödas? Vilka brister finns det i Försvarsmaktens organisation när det gäller omhändertagandet? Behöver vi en samlad veteranadministration på central nivå? Behövs det tydligare företrädare för utlandsstyrkan i högkvarteret? Hur tillvaratar vi - för den enskildes bästa - det engagemang och de kunskaper som finns bland fristående organisationer? Täcker lagens definition av utlandsstyrkan in all tjänstgöring inom ramen för den militära internationella verksamheten? Finns det en känsla av vi och dom mellan grundorganisation och utlandsstyrkan och, i så fall, hur skulle den kunna motverkas? Vilka möjligheter finns till samverkan inom landet och med andra länder när det gäller omhändertagandet av personer som tjänstgör i påfrestande miljöer? Vilka fördelar kan uppnås inom ramen för ett nordiskt samarbete? Sist men inte minst skall utredningen ta sig an frågan om grunden för en samlad svensk veteranpolitik. Är det säkerhetspolitiska uppdraget och dess risker tillräckligt för att motivera ett mycket långtgående ansvar och omhändertagande? Och hur skall ansvar och genomförande fördelas och beskrivas så att helheten blir tydlig? 1.1 Direktiven för utredningen Regeringen bemyndigade chefen för att tillkalla en särskild utredare för att utarbeta förslag till en svensk veteranpolitik, d.v.s. ansvaret för personalen före, under och efter internationella militära insatser. Uppdraget skall genomföras med utgångspunkt i en helhetssyn från rekrytering via utbildning och förberedelser inför insatsen, stöd och åtgärder under insatsen till omhändertagande, stöd och eventuell rehabilitering efter insatsen. I helhetssynen ingår också att bedöma samhällets som helhet, således såväl frivilligorganisationer, privata aktörer, myndigheter som de enskilda själva, möjligheter att medverka i utformningen av veteranpolitiken. I varje skede av kedjan skall situationen för de anhöriga, även barn till personal som deltar i internationella insatser, belysas. Ett delbetänkande skall lämnas och en slutrapport . Kommittédirektiven i helhet finns i bilaga 1. Med stöd av regeringens bemyndigande förordnade chefen för riksdagsledamoten till särskild utredare. Därefter, , har sekretariat, sakkunniga och experter förordnats . Utredningen har besökt Försvarsmaktens högkvarter liksom den nordiska stridsgruppen (, NBG). Utredningen mötte stridsgruppens ledning liksom enskilda soldater under förberedelserna inför beredskapsperioden första hälften av 2008. Utredaren har vidare besökt det insatta svenska truppbidraget till Assistance Force, ISAF, i norra och där intervjuat soldater. har utredningen haft veckovisa sammanträden. Den har träffat representanter från Högkvarteret, , , , , och samt deltagit i ett halvdagsseminarium arrangerat av Folk och Försvar. Enligt 10 kap. 9 § regeringsformen får regeringen insätta rikets försvarsmakt eller del därav i strid för att möta väpnat angrepp mot . Svensk väpnad styrka får i övrigt insättas i strid eller sändas till annat land endast om 1.riksdagen medgiver det, 2.det är medgivet i lag som angiver förutsättningarna för åtgärden, 3.skyldighet att vidtaga åtgärden följer av internationell överenskommelse eller förpliktelse som har godkänts av . Avseende fredsfrämjande verksamhet är det endast fredsbevarande uppdrag (enligt kapitel VI i ) som regeringen enligt punkt 2 ovan har befogenhet att medge. Detta följer av lag (2003:169) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. Lagen om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands är en renodlad bemyndigandelag. Den medger att regeringen, på begäran av () eller enligt beslut som fattats av (), får ställa en väpnad styrka till förfogande för fredsbevarande verksamhet utomlands. Högst tretusen personer ur Försvarsmaktens utlandsstyrka får tjänstgöra utomlands i väpnad tjänst. Lagen – bemyndigandet till regeringen – täcker varken fall då någon annan huvudman (organisation, stat etc.) för en insats önskar deltagande från eller om insatsen är av annan karaktär än fredsbevarande. I sådana fall, t.ex. vid uppdrag där möjlighet till fredsframtvingande åtgärder finns (enligt kapitel VII i ), fattar beslut. Lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten m.m. Lag (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten (LuF) trädde i kraft . Lagen avsåg att förbättra det socialrättsliga skyddet för den som tjänstgör i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Försvarsmaktens organisation regleras närmare i förordningen (2000:555) med instruktion för Försvarsmakten. Särregleringen i LuF motiverades av de risker som tjänstgöring i utlandsstyrkan ansågs medföra. Ett annat skäl var att de tjänstgörande endast hade en kortare visstidsanställning. I lagen anges bl.a. vilka delar av arbetsmiljölagen (1977:1160), lag (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och lag (1977:265) om statligt personskadeskydd som skall tillämpas för de som tjänstgör i utlandsstyrkan under tjänstgöring utomlands. Lagen innehåller även bestämmelser om rätt till rehabiliteringsåtgärder, stöd i händelse av skador som inträffar under utlandstjänstgöring och viss ersättning till anhöriga till dem som förolyckas eller skadas under tjänstgöring i utlandsstyrkan. Av LuF följer vidare att delar av lag (1982:80) om anställningsskydd, semesterlagen (1977:480) och hela arbetstidslagen (1982:673) är undantagna från tillämpning för dem som tjänstgör i utlandsstyrkan, såväl vid tjänstgöring i som utomlands. När det gäller undantagen från lagen om anställningsskydd inbegriper dessa enbart personer som anställs särskilt för tjänstgöring i utlandsstyrkan. Detta eftersom det i utlandsstyrkan numera kan tjänstgöra personer, som till följd av sitt individuella anställningsavtal i Försvarsmakten, har en skyldighet till tjänstgöring i utlandsstyrkan. Personer som anställs särskilt är alla de vilka inte har ett anställningsavtal som innefattar skyldighet till tjänstgöring i utlandsstyrkan. Lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten återfinns i sin aktuella lydelse i bilaga 2. Till lagen finns förordning (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. I förordningen har regeringen kompletterat bestämmelserna i , se vidare nedan. Förordningen återfinns i sin aktuella lydelse i bilaga 3. Närmare om LuF: - Tillämpningsområde (1 §) I 1 § regleras lagens tillämpningsområde. Av bestämmelsen följer att det inom Försvarsmakten skall finnas en utlandsstyrka för internationell verksamhet utomlands. Verksamhetens syften kan vara att 1. avvärja risk för en väpnad konflikt, 2. hejda en pågående väpnad konflikt, 3. övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd, eller 4. skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet genom humanitärt arbete i samband med väpnad konflikt. Uppdragen inom den internationella verksamheten kallas normalt missioner. En missions huvuduppgift kan omfatta ett eller flera av ovannämnda ändamål. Endast sådan militär och civil personal som behövs för denna internationella verksamhet får tjänstgöra i Detta innebär att varje enskild persons befattning skall prövas mot och vara nödvändigt för missionens fullgörande. Särreglering i lagen om utlandsstyrkan - Arbetsmiljölagen (2 §) De bestämmelser i arbetsmiljölagen (1977:1160) som skall tillämpas rör arbetsmiljöns beskaffenhet, arbetsgivarens och arbetstagarens allmänna skyldigheter angående arbetsmiljön samt regler om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare (inkl. regler om skyddsombud och skyddskommittéer). Men tillämpligheten av dessa regler förutsätter att inte tjänstgöringsförhållandena hindrar det. Således måste en rimlighetsbedömning alltid göras vid undantag. De skadeförebyggande åtgärderna får inte förhindra att uppfyller sina åtaganden i den internationella verksamheten. - Semesterlagen och arbetstidslagen (3 §) 12 § semesterlagen (1977:480) reglerar arbetstagarens rätt till uttag av semester. Den reglering som finns i 12 § om att arbetstagaren har rätt att ta ut sin semester av året gäller inte vid tjänstgöring i utlandsstyrkan. Inte heller tillämpas arbetstidslagen (1982:673) under sådan tjänstgöring. Särregleringen i dessa lagar har inte begränsats enbart till tjänstgöring utomlands. Försvarsmakten har dock enligt lagens förarbeten ett generellt ansvar för att de anställda inte utsätts för orimliga arbetsvillkor (prop. 1998/99:68, s. 14-15). - Anställningens längd och lagen om anställningsskydd (4 §) I 4 § LuF regleras vad som gäller i de fall då särskild anställning för tjänstgöring i utlandsstyrkan sker. I sådana fall skall anställningen vara tidsbegränsad och avse tjänstgöringen såväl under utbildning som utomlands. Anställningen får dock begränsas till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden. Som huvudregel gäller tre månaders ömsesidig uppsägning, men arbetsgivaren har rätt att bevilja den anställde kortare uppsägningstid. Om den anställde har genomgått utbildning utan att få godkända vitsord får Försvarsmakten säga upp anställningen till upphörande . Vidare framgår av 4 § att information om att anställningen i Försvarsmakten upphör inte behöver lämnas i samband med att kontraktstiden löper mot sitt slut. I den delen är reglerna i lag (1982:80) om anställningsskydd (LAS) undantagna. -Om arbetsskada; lagen om arbetsskadeförsäkring och lagen om statligt personskadeskydd (5 §) I 5 § LuF regleras vad som gäller vid prövning av arbetsskador under tjänstgöring utomlands i utlandsstyrkan. Lag (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF) gäller särskilt från det att den första färden till tjänstgöringsplatsen påbörjats till det att den sista färden från tjänstgöringsplatsen avslutats. Skada som inträffar skall anses som arbetsskada, om övervägande skäl talar för det. Prövningen av om en skada eller sjukdom ådragits i arbetet skall ske enligt antingen LAF eller lag (1977:265) om statligt personskadeskydd (LSP). Den lags bevisregler som är förmånligast tillämpas för den enskilde. I propositionen som föregick LuF utvecklades begreppet skada. Härmed avses inte enbart skador till följd av olyckshändelser utan även sjukdomar som den enskilde ådragit sig till följd av tjänstgöringen. Som exempel anges vissa sjukdomar och parasiter liksom vissa skadeförlopp, som är för utsträckta för att betecknas som olyckor, men som kan hänföras till deltagande i utlandsstyrkans verksamhet. Ansvaret omfattar såväl fysiska som psykiska skador (prop. 1998/99:68, s. 28). Vad gäller olycksfall har LSP, när det gäller orsakssambandet mellan skada och olycksfall , samma bevisregel som LAF. Det innebär att om någon har varit utsatt för olycksfall skall den skada som han eller hon ådragit sig anses vara orsakad av olycksfallet, om övervägande skäl talar för det. (6-7 §§ LSP). Bevisreglerna i LSP gällande skador till följd av annat än olycksfall är annorlunda. Bevisreglerna motsvarar inte heller bestämmelserna i . Ställningstagande till om skadlig inverkan har förekommit under tjänstgöringen behöver inte göras. Skadebegreppet knyter i stället an till sjukdomens förhållande till skyddstiden i dess helhet (prop. 1976/77:64, s. 127). Det innebär att en sjukdom som visar sig antas ha ett orsakssamband med tjänstgöringen. Visar sig sjukdomen efter skyddstiden är antagandet det omvända. Detta betyder att bevisreglerna vid sjukdom är olika beroende på om sjukdomen visar sig under eller efter skyddstiden (8 § LSP). Har sjukdomen visat sig , kan den i allmänhet ge rätt till ersättning (prop. 1976/77:64 s. 127). Sjukdom som visat sig faller utanför personskadeskyddet endast om det finns skälig anledning att anta att den har orsakats av annat än verksamheten och denna inte heller anses väsentligt ha bidragit till sjukdomen (8 § LSP). I dessa fall anses sjukdomen inte ha förorsakats . När det gäller skador som inträffar under ledighet utanför tjänstgöringslandet omfattas dessa av skyddet enligt LuF endast om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan föreligga t.ex. när en anställd i ett grannland utsätts för misshandel eller annat våld i sin egenskap av anställd i utlandsstyrkan. Vidare gäller vid tillämpning av LAF att livränteunderlaget, när det konstaterats att en person till följd av en arbetsskada har fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt, skall utgöras av minst sju prisbasbelopp. - Rehabiliteringsansvaret (6-10 §§) I bestämmelserna i 6-10 §§ LuF regleras Försvarsmaktens skyldighet att vidta åtgärder för rehabilitering av den som skadas i utlandsstyrkan. I propositionen till lagen om utlandsstyrkan (prop. 1998/99:68, s. 17 resp. 28) anförde regeringen att Försvarsmakten skall utreda rehabiliteringsbehovet, planera insatserna samt stödja och hjälpa den skadade så att han eller hon får lämplig arbetsträning eller utbildning. Försvarsmakten skall ekonomiskt bidra till en utbildning som motiveras av eller förlängs till följd av skadan. Försvarsmakten skall även ekonomiskt bidra till särskilda rehabiliteringsinsatser. Enligt övergångsbestämmelserna i skall reglerna om rehabilitering även omfatta anställda i utlandsstyrkan som skadats efter utgången av . Försvarsmaktens ansvar för rehabilitering är subsidiärt. Om rehabiliteringen till följd av andra bestämmelser skall tillhandahållas av någon annan blir Försvarsmaktens ansvar enbart komplementärt. Försvarsmaktens ansvar fråntar således inte en eventuell annan arbetsgivare dennes ansvar för rehabilitering (prop. 1998/99:68, s. 18). I det följande redovisas bestämmelserna i lagen om allmän försäkring (AFL) och arbetsmiljölagen (AML). Dessa beskriver, tillsammans med reglerna i LuF, innehållet i arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. - Om rehabilitering och ansvar för rehabilitering Ansvaret för rehabilitering av anställda i allmänhet regleras av 22 kap. lag (1962:381) om allmän försäkring (AFL) samt 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160). Bestämmelserna infördes och syftar till att genom rehabiliteringsåtgärder underlätta för personer som varit sjukskrivna att återgå till arbetet. Reglerna i 22 kap. AFL innebär i huvudsak följande. Enligt 22 kap. 1 § skall den som omfattas av AFL ha möjlighet till rehabilitering och rätt till rehabiliteringsersättning. Den försäkrades arbetsgivare skall enligt 22 kap. 3 § AFL samråda med den försäkrade och svara för att hans eller hennes behov av rehabilitering kartläggs och för att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. I förarbetena (prop. 1990/91:141) anges att det bör ingå i arbetsgivarens ansvar att vidta de arbetslivsinriktade åtgärder som kan genomföras inom eller i anslutning till den egna verksamheten. Exempel på sådana åtgärder är arbetsprövning, arbetsträning, utbildning och omplacering. Det kan även vara aktuellt att vidta tekniska åtgärder eller anskaffa särskild utrustning för att ändra den fysiska miljön i syfte att minska den anställdes arbetsbelastning. Det kan även gälla åtgärder beträffande arbetsinnehåll och arbetsorganisation. Enligt 22 kap. 5 § AFL skall samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamheten. skall i samråd med den försäkrade se till att hans eller hennes behov av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. skall, om den försäkrade medger det, samverka med hans eller hennes arbetsgivare och arbetstagarorganisation, hälso- och sjukvården, arbetsförmedlingen, och andra myndigheter som kan vara berörda. I detta sammanhang skall verka för att berörda aktörer, var och en inom sitt verksamhetsområde, vidtar de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering av den försäkrade. skall upprätta en rehabiliteringsplan om en försäkrad behöver en rehabiliteringsåtgärd, för vilken rehabiliteringsersättning kan betalas ut. Rehabiliteringsplanen skall ange de åtgärder som skall komma i fråga och vem som har ansvaret för dem, en tidsplan för rehabiliteringen och uppgifter i övrigt som behövs för att genomföra rehabiliteringen. Planen skall, om möjligt, upprättas i samråd med den försäkrade. är skyldig att fortlöpande se till att rehabiliteringsplanen följs och vid behov göra de ändringar som behövs. Rehabiliteringsersättningen består av rehabiliteringspenning och särskilt bidrag. Det särskilda bidraget kan betalas ut för att täcka vissa kostnader i samband med rehabiliteringen. Hel rehabiliteringspenning uppgår till av den sjukpenninggrundande inkomsten delad med 365 och förutsätter att den försäkrade saknar arbetsförmåga. Om arbetsförmågan endast är delvis nedsatt kan tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels rehabiliteringspenning utgå.