sou · GWB341 · 2008-04-23 00:00:00 — Bedömning: Den föreslagna ändringen i 4 kap. 1 a § första stycket innebär att brottet är fullbordat i och med att gärningsmannen vidtar någon handelsåtgärd. Brott enligt 4 kap. 1 a § andra stycket är full- bordat i och med att betalningen eller vederlaget tas emot eller utges. När ett förfarande fortskridit så långt att rekvisiten för fullbordat brott är uppfyllda har det uppnått den s.k. fullbordanspunkten. Var denna ligger beror på brottsbeskrivningen. Enligt andra bestäm- melser utvidgas kriminaliseringen rörande vissa brott till att även omfatta bl.a. de fall då brottet inte blivit fullbordat men brottets 71TP PT Prop. 2003/04:111 s. 60. utförande har påbörjats, s.k. försöksbrott. I 23 kap. 3 § brottsbal- ken finns också en för försök och andra s.k. förbrott gemensam regel om straffrihet vid frivilligt tillbakaträdande. Ansvar för t.ex. försök ska enligt bestämmelsen inte ådömas den som frivilligt avbrutit gärningens utförande eller på något annat sätt frivilligt för- anlett att brottet inte fullbordats. Fullbordanspunkten utgör därvid gränsen för när ett sådant frivilligt tillbakaträdande är möjligt. Av Palermoprotokollet och EU:s rambeslut av om bekämpande av människohandel (2002/629/RIF) framgår att brottet människohandel ska anses vara fullbordat innan det åsyf- tade utnyttjandet kommit till stånd. Det framgår emellertid inte när brottet ska anses vara fullbordat. Enligt den gällande lagstiftningen är ett människohandelsbrott fullbordat i och med att gärningsmannen genom att ha använt sig av något av de medel som nämns i bestämmelsen vidtagit någon handelsåtgärd som inneburit att han eller hon tagit kontroll över offret. Eftersom kontrollrekvisitet enligt vårt förslag till ny lydelse av 4 kap. 1 a § första stycket slopas kommer fullbor- danspunkten för brottet att flyttas i vissa fall. Brottet bör i stället anses som fullbordat då gärningsmannen vidtar någon handelsåtgärd. Med en sådan lösning följer att det finns en rimlig möjlighet att undvika straffansvar genom att avbryta gär- ningens genomförande eller på annat sätt förhindra att brottet full- bordas. Att fullbordanspunkten flyttas innebär att ett försök till människohandel exempelvis skulle kunna föreligga i samband med en misslyckad rekrytering eller att ett offer lyckas fly i samband med inledandet av en transport. Med beaktande av det ovan sagda bör fullbordanspunkten för människohandel enligt 4 kap. 1 a § andra stycket normalt anses inträda för att betalningen eller vederlaget utges. De handelsåtgärder som nämns i den gällande bestämmelsen och de som bör nämnas i bestämmelsen enligt vårt förslag är av olika karaktär. Åtgärder som innebär att gärningsmannen exempel- vis kontrollerar eller rekryterar offret kan pågå , medan handelsåtgärder som exempelvis består i att gärningsmannen tar emot offret avslutas i och med att personen lämnats över. Beträffande de förstnämnda åtgärderna kommer brottet visserligen att vara fullbordat i och med att åtgärderna vidtas. Eftersom brottet i dessa fall är perdurerande börjar preskriptionstiden dock löpa först i och med att åtgärderna har upphört. Vad gäller de sist- nämnda åtgärderna eller åtgärder av liknande karaktär kommer brottet vara fullbordat i och med att åtgärden vidtas. kommer också preskriptionstiden att börja löpa. Vårt förslag som det beskrivits ovan innebär i praktiken att gär- ningar som har kunnats anses utgöra medhjälp i vissa fall i stället bör bedömas som gärningsmannaskap. Förslaget innebär också att vissa gärningar som är straffbara enligt andra bestämmelser kommer att kunna bedömas som människo- handel. Slutligen kommer ändringen av uppsåtsrekvisitet att inne- bära att vissa gärningar som inte är kriminaliserade komma att bli det. Detta torde dock sakna praktisk betydelse eftersom det torde ske i ytterst marginell omfattning. Bedömning: Straffet för människohandel bör även fortsätt- ningsvis vara fängelse i lägst två och högst . Den lindrigare straffskalan i bestämmelsen bör också fortsättningsvis finnas kvar. För människohandel stadgas fängelse i lägst två och högst . Den nuvarande bestämmelsen innehåller också en lindrigare straff- skala, fängelse i högst , som är tänkt att kunna tillämpas i mindre grova fall där brottets straffvärdet är lägre. Brottet grovt koppleri har en straffskala på fängelse i lägst och högst . Människohandel innehåller vissa gärnings- moment som kriminaliseras som grovt koppleri, men straffvärdet för människohandel bör ofta anses vara högre. Vid en genomgång av praxis avseende koppleri, grovt koppleri och människohandel har vi kunnat konstatera att domstolarna beträffande åtal som avser människohandel oftast tillämpar den lägre delen av straffskalan och att fängelsestraffen understiger eller överensstämmer med de straff som döms ut för grovt koppleri. I de fall människohandelsförfaranden bedömts utgöra människorov enligt 4 kap. 1 § eller andra brott har domstolarna dömt ut avsevärt strängare fängelsestraff. Som vi tidigare framhållit, och vilket bör upprepas, är männi- skohandel ett avskyvärt och cyniskt fenomen som medför för- ödande och livslånga konsekvenser för offret. Straffansvaret för människohandel bör därför också fortsättningsvis vara förenat med en sträng straffskala. Tillämpningsområdet för bestämmelsen om människohandel är relativt vidsträckt och straffskalan måste därför också fortsätt- ningsvis vara sådan att den ger utrymme för en rimlig straffmätning i såväl de allvarligaste fallen som i de fall som inte kan anses som fullt lika allvarliga. Den straffskala som finns i bestämmelsen ger möjlighet att på ett rimligt sätt beivra samtliga de förfaranden som bör bedömas som människohandel. De förslag till föränd- ringar av det kriminaliserade området som vi lägger fram leder inte till att det föreligger skäl att föreslå någon ändring vad avser bestämmelsens straffskala. Till de omständigheter som regelmässigt bör beaktas vid bedömningen av straffvärdet hör arten och omfattningen av det avsedda eller faktiska utnyttjandet, liksom vad gärningen i övrigt inneburit i form av fysiskt eller psykiskt lidande. Ett högt straffvärde bör kunna motiveras när det är fråga om flerfaldig likartad brottslighet, såsom då en omfattande människo- handelsverksamhet har avsett ett flertal offer. Ett brott bör också anses vara mer allvarligt om det riktar sig mot ett barn. Ju yngre barnet är, desto högre bör straffvärdet vara. Det bör framhållas att med barn avses alla personer som är . Detta innebär att brottet ska anses allvarligare om offret snart ska fylla , än om offret fyllt . 2.6.14Avgränsnings – och konkurrensfrågor Bedömning: Eventuella avgränsnings- eller konkurrensfrågor bör kunna lösas med tillämpning av nu gällande bedömnings- principer. Människohandelsbrottet är till sin konstruktion sådant att det i stor utsträckning innefattar handlingar som även är kriminaliserade som andra brott. I samband med de flesta förfaranden som utgör människohandel kan därmed uppkomma frågor om konkurrens. I enlighet med vad som konstaterats i förarbetena till bestämmelsen i 4 kap. 1 a § bör inte avgränsnings- och konkurrens- problematiken vålla några större problem, utan den bör i stället kunna lösas med tillämpning av sedvanliga konkurrens- och bedömningsprinciper.TPF72FPT De konkurrerande bestämmelser som i första hand kan aktuali- seras är bestämmelserna om människorov i 4 kap. 1 §, olaga fri- hetsberövande i 4 kap. 2 § samt koppleri och grovt koppleri i 6 kap. 12 § samt människosmuggling enligt 20 kap 8 § utlän- ningslagen. I bestämmelsen om människohandel bör också fort- sättningsvis anges att brottet ska vara subsidiärt i förhållande till människorov enligt 4 kap. 1 § . På motsvarande sätt bör också fortsättningsvis brottet olaga frihetsberövande anges som subsidiärt i förhållande till brottet människohandel. Vad avser koppleri och grovt koppleri bör sådana gärningar konsumeras av 4 kap. 1 a § . Om ett människohan- delsförfarande innefattar ett koppleri eller grovt koppleri är hela förfarandet att anse som ett brott. Om ett människohandelsför- farande innefattar ett koppleri eller grovt koppleri bör detta dock påverka gärningens straffvärde. Vad gäller människohandelsbrottets förhållande till andra brott bör utgångspunkten vara att sedvanliga konkurrensregler ska till- lämpas. Om en gärningsman t.ex. också gjort sig skyldig till annan allvarlig brottslighet, såsom våldtäkt, bör dömas för båda brotten. Samma sak gäller för andra konkurrerande brott med olika skydds- objekt. Den som gjort sig skyldig till människohandel kan sålunda också göra sig skyldig till människosmuggling. Den som gör sig skyldig till människohandel som syftar till organhandel bör kunna dömas för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § och den som gör sig skyldig till människohandel som syftar till tvångsarbete bör kunna dömas för grovt olaga tvång enligt 4 kap. 4 § brottsbal- ken. En annan fråga är hur brott som offer för människohandel kan ha begått ska behandlas. Exempelvis kan detta avse situationer där ett offer för människohandel reser in till och därefter uppe- håller sig i landet, utan att vara berättigat till inresa eller vistelse här. Av allmänna principer om att man inte kan göras ansvarig för brott som riktar sig enbart mot den egna personen, följer att en person inte kan göras straffrättsligt ansvarig för delaktighet i den människohandel för vilken personen själv är ett offer. Detta gäller dock endast i den mån delaktigheten enbart innefattar gärningar som riktar sig mot personen själv, såsom brott mot utlännings- 72TP PT Ett heltäckande straffansvar för människohandel, m.m. (Ds 2003:45) s. 181. Det gäller således inte brottsliga gärningar som riktar sig mot något annat gärningsobjekt. Frågan om straffrättsligt ansvar för offret för sådana brott får i stället avgöras utifrån en bedömning av om gärningen från offrets sida var en uppsåtlig frivillig handling som offret själv hade kontroll över.TPF73FPT I vilken omfattning ett offer för människohandel ska kunna ställas till svars för gärningar som han eller hon begår i samband med utnyttjandet har diskuterats internationellt och behandlas i artikel 26 i konvention om bekämpande av handel med människor, ETS nr 197. I detta sammanhang bör framhållas att en gärningsman begår ett människohandelsbrott enligt 4 kap. 1 a § i förhållande till varje offer. Om ett människohandelsförfarande innefattar han- del med flera offer är det alltså fråga om flera brott. Vid den genomgång av domar som vi redovisat i avsnitt 2.4 framgår att var- ken åklagarna eller domstolarna har uppmärksammat denna pro- blematik. Påföljden i domarna har i stället bestämts utifrån att varje människohandelsförfarande i sig utgör ett brott, oavsett förfaran- dets omfattning. Enligt vår uppfattning är det viktigt att framhålla att bedömningen i den frågan bör vara en annan, vilket innebär att gärningsmännen bort ådömas en betydligt strängare påföljd. 2.6.15Kan ett offer för ett människohandelsförfarande betraktas som målsägande om förfarandet åtalas eller bedöms som koppleri eller grovt koppleri? Bedömning: Ett offer för ett människohandelsförfarande bör normalt sett vara att anse som målsägande även om förfarandet åtalas eller bedöms som koppleri eller grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § . Frågan om offret har ställning som målsägande måste dock i sista hand avgöras i varje enskilt fall. Som vi redogjort för har det vid våra diskussioner med åklagare framgått att en mycket stor del av människohandelsför- faranden som förekommit sedan människohandelsbrottet infördes åtalats och av domstolar bedömts som koppleri eller grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § . Att man inom rättsväsendet valt att betrakta främst grovt koppleri som ett alternativbrott till männi- skohandel kan få konsekvenser för offret för människohandels- 73TP PT Ett heltäckande straffansvar för människohandel, m.m. (Ds 2003:45) s. 181. förfaranden, bl.a. p.g.a. att brotten har olika skyddsintressen. Medan människohandelsbrottet är ett brott mot den enskilde, är grovt koppleri är ett brott som riktas mot staten. Det nu sagda har enligt uppgift från åklagare fått till följd att de offer för människo- handel där förfarandena åtalats som koppleri eller grovt koppleri i en del fall hanterats som vittnen, vilket bl.a. medfört att de inte fått möjlighet att biträda åtalet, yrka ersättning inom ramen för brott- målsprocessen eller få biträde av målsägandebiträde. Ett ytterligare problem som vi uppmärksammats på är att det har varit oklart vad som gäller i de fall där ett förfarande åtalats för människohandel, men där förfarandet bedömts som grovt koppleri i tingsrätten och domen överklagats till högre instans. Under sådana förhållanden kan offret, enligt uppgift från åklagare, byta skepnad från mål- sägande till vittne i de olika instanserna. Vid samtal med domare och åklagare som handlagt ärenden om människohandel har det sistnämnda problemet i de flesta fall inte inneburit några praktiska nackdelar för offren. Om offret betrak- tats som målsägande vid tingsrätten har han eller hon inte kommit att betraktas som vittne i hovrätten även om målet där rört grovt koppleri. Synpunkterna stöds av de avgöranden som vi gått ige- nom. Även i de mål där åklagare valt att åtala ett människohandels- förfarande som grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § kan emellertid fråga uppkomma om offret bör betraktas som mål- sägande eller vittne. Av 20 kap. 8 § framgår att målsägande är den mot vilken brott är begånget eller som därav bli- vit förnärmad eller lidit skada. Bestämmelsen räknar med tre alter- kategorier av målsägande, men de tre angivna fallen utesluter inte på något sätt varandra. Några förarbetsuttalanden angående den närmare innebörden av bestämmelsen har inte gjorts. Bestäm- melsen har däremot diskuterats i såväl litteraturen som rättspraxis. Av litteraturen framgår att det första ledet i målsägandedefini- tionen innebär att målsäganderätt bör tillkomma den person som är bärare av det intresse som skyddas genom den straffbestämmelse som gärningsmannen brutit mot (läran om brottets skydds- intresse). Även om ett brott är primärt riktat mot t.ex. staten eller allmänheten kan det dock vara i så hög grad riktat mot en enskild person, att denne trots brottets skyddsintresse är att anses som målsägande enligt första ledet i definitionen.TPF74FPT Det andra ledet i 74TP PT , , Rättegång II, 7 uppl., s. 67 och NJA 1999 s. 556. målsägandedefinitionen anses i vissa fall bara vara av intresse om det första ledet i definitionen inte ger vägledning. Det råder dess- utom delade meningar om andra ledets innebörd. Vissa hävdar att målsäganderätt med hänvisning till andra ledet skulle kunna erkän- nas i större omfattning än vad läran om brottets skyddsintresse anger. Det sista ledet i definitionen torde innebära att den som är skadeståndsberättigad p.g.a. att brott har förövats bör kunna anses som målsägande om inte särskilda skäl kan åberopas mot detta. Det sistnämnda ledet i definitionen torde till stor del täckas av det för- sta ledet.TPF75FPT För att avgöra frågan vem eller vad en bestämmelse avser att skydda kan viss ledning fås av var det aktuella brottet är placerat i . Koppleriparagrafen har placerats i 6 kapitlet brotts- balken, trots att den inte i samma mån som övriga brott i kapitlet har utformats som ett brott mot person. När bestämmelserna om koppleri skulle överföras från den då gällande strafflagen till den nya anförde bl.a. att det i fråga om koppleribrotten kunde göras gällande att främjande av sexuellt umgänge mellan andra egentligen inte innefattade något brott mot person, utan närmaste utgjorde ett brott mot allmän ordning och anständighet. Sutenörskap borde däremot uppfattas som ett brott mot person. Med hänsyn särskilt till att de nämnda inbördes något olika gärningstyperna ansågs kunna sammanföras i en gemensam straffbestämmelse om koppleri och då denna bestämmelse till väsentlig del var avsedd att bereda straffrättsligt skydd för enskilda personer mot demoralisering och förförelse, var det naturligt att ta upp bestämmelsen i kapitlet om sedlighetsbrott.TPF76FPT I litteraturen har, mot bakgrund av uttalanden, dragits bl.a. följande slutsatser om hur målsäganderättsfrågan ska bedömas vid olika situationer av koppleri.TPF77FPT I de fall gärningsmannen på ett otill- börligt sätt ekonomiskt utnyttjar annans prostitution, bör den som prostitueras betraktas som målsägande, dvs. det är fråga om brott mot person. Samma sak gäller om gärningsmannen genom en mer varaktig psykisk påverkan, dvs. en påverkan som inte är av rent tillfällig art, bidrar till att en annan person fattar ett beslut om att prostitueras. Mer tveksamt är det i de fall där någon främjar annans prostitution. Främjande som består i att någon lämnar anvisningar till adresser eller verksamt bidrar till att någon annan beslutar sig 75TP PT Barnet i fokus, En skärpt lagstiftning mot barnpornografi (SOU 2007:54) s. 311 f. 76TP (SOU 1953:14) s. 228. 77TP PT , , Målsägande, 1973, s. 463 f. för att fortsätta att eller påbörja prostitution genom att t.ex. hyra ut en lägenhet bör inte medföra någon målsäganderätt.TPF78FPT Sammanfattningsvis anser vi att en tillämpning av läran om brottets skyddsintresse leder till slutsatsen att ett offer för ett för- farande som innehåller de drag som är utmärkande för människo- handel ska anses som målsägande vid koppleribrott enligt 6 kap. 12 § . I vart fall ska offret vara att betrakta som mål- sägande med hänvisning till att han eller hon blivit förnärmad av brottet. För offer för ett sådant förfarande har det således i detta avseende inte någon betydelse om förfarandet åtalas som koppleri eller grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § eller människo- handel enligt 4 kap. 1 a § . Offrets målsäganderätt ska inte heller påverkas av om domstolarna väljer att rubricera för- farandena som koppleri, grovt koppleri eller människohandel i olika instanser. Det måste dock i sista hand avgöras i varje enskilt fall om offret intar målsägandeställning. Det är angeläget att åklaga- rens gärningsbeskrivning innehåller alla de omständigheter som kan vara av betydelse vid en bedömning. Bedömning: De föreslagna ändringarna kommer inte i konflikt med den grundlagsfästa tryck- och yttrandefriheten. I våra direktiv anges att vi vid utformningen av eventuella förslag bör beakta hur förslagen förhåller sig till den grundlagsfästa tryck- och yttrandefriheten, främst vad avser spridnings- och etablerings- friheten beträffande pornografi. Frågor om hur kriminalisering av användandet av vuxna männi- skor som aktörer vid framställning av pornografi har diskuterats i olika sammanhang, både vad gäller lagstiftningsarbeten som avsett straffansvar för människohandel och frågor om koppleri. Vad gäller straffansvaret för människohandel har diskussionerna rört huruvida ett sådant ansvar som inte innebär något krav på otillbörliga medel skulle kunna komma i konflikt med tryck- och yttrandefriheten. Om kravet på sådana medel tas bort skulle detta kunna leda till en 78TP PT Sexualbrotten, Ett ökat skydd för den sexuella integriteten och angränsande frågor (SOU2001:14) s. 287 f. indirekt kriminalisering bl.a. av framställning av pornografi, som inte är straffbelagd.TPF79FPT De av oss föreslagna ändringarna i bestämmelsen om människo- handel kommer inte att innebära att kravet på att gärningsmannen använt sig av vissa otillbörliga medel utgår och därmed heller inte att bestämmelsens tillämpningsområde utvidgas på ett sätt som skulle kunna komma att stå i strid med de här aktuella grundlags- fästa friheterna. Vi gör samma bedömning beträffande de ändringar som vi föreslår för att stärka det straffrättsliga skyddet för barn som är offer för människohandel. 79TP PT Sexualbrotten, Ett ökat skydd för den sexuella integriteten och angränsande frågor (SOU 2001:14) s. 411 f. 3Uppehållstillstånd för offer för människohandel 3.1.1Utlänningslagen (2005:716) ersattes den tidigare utlänningslagen (1989:529) med en ny utlänningslag. Den nya lagen föregicks av ett lagstift- ningsarbete som innebar att lagen arbetades om, såväl vad avsåg lagens disposition som utformningen av enskilda bestämmelser. I de delar där vi refererar till den äldre utlänningslagen anger vi sär- skilt att det är den lagstiftningen som avses. I övriga fall där utlän- ningslagen anges avser vi den utlänningslag som trädde i kraft . Avsnittet om den nu gällande ordningen är baserat på uppgifter från prop. 1996/97:25, Svensk migrationspolitik i globalt perspek- tiv, prop. 2004/05:170, Ny instans- och processordning i utlän- nings- och medborgarskapsärenden, prop. 2006/07:53, Genomfö- rande av EG-direktivet om offer för människohandel samt Utlän- ningslagstiftningen i ett domstolsperspektiv, Slutbetänkande av (SOU 2004:74). 3.1.1.1Flyktingar och skyddsbehövande i övrigt Enligt 5 kap. 1 § utlänningslagen har flyktingar och skyddsbehö- vande i övrigt som befinner sig i rätt till uppehållstillstånd. Med flykting avses enligt 4 kap. 1 § utlänning som befinner sig utanför det land där han eller hon är medborgare, därför att han eller hon känner en välgrundad fruktan för förföljelse p.g.a. sin ras, nationalitet, religiös eller politisk uppfattning eller p.g.a. kön, sexu- ell läggning eller annan tillhörighet till en viss samhällsgrupp och Uppehållstillstånd för offer för människohandel inte kan, eller p.g.a. fruktan inte vill, begagna sig av detta lands skydd. Detta gäller oberoende av om det är landets myndigheter som är ansvariga för att utlänningen utsatts för förföljelse eller om dessa inte kan antas erbjuda trygghet mot förföljelse från enskilda. Som flykting ska även anses en utlänning som är statslös och som av samma skäl befinner sig utanför det land där han eller hon tidi- gare haft sin vanliga vistelseort, och inte kan eller inte vill återvända dit. I 4 kap. 2 § utlänningslagen sägs att utlänning som inte omfattas av definitionen i 4 kap. 1 § kan vara att anse som skyddsbehövande i övrigt. För att en sökande ska omfattas av definitionen i 2 § krävs att han eller hon befinner sig utanför det land som han eller hon är medborgare i, därför att han eller hon känner välgrundad fruktan för att straffas med döden eller utsättas för kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning eller behöver skydd p.g.a. en yttre eller inre väpnad konflikt eller p.g.a. andra svåra motsättningar i hemlandet känner välgrundad fruktan att utsättas för allvarliga övergrepp eller inte kan återvända till sitt hemland p.g.a. en miljökatastrof. Motsvarande gäller för en statslös utlänning som befinner sig utanför det land där han eller hon tidi- gare har haft sin vanliga vistelseort. Både i 4 kap. 1 och 2 §§ utlänningslagen ges ett uttryckligt skydd mot övergrepp. Bestämmelserna är emellertid inte avsedda att överlappa varandra i detta avseende. Med begreppet förföljelse i 4 kap. 1 och 2 §§ utlänningslagen avses varje form av allvarligare kränkningar av de mänskliga rättig- heterna. Som framgått ovan krävs det inte att förföljelsen utgår från staten. Det väsentliga vid en bedömning av om förutsättningarna är uppfyllda är i stället om den enskilde riskerar förföljelse. I 4 kap. 2 § utlänningslagen sägs att de övergrepp som omfattas av bestämmelsen måste vara allvarliga. Övergreppen kan t.ex. bestå i repressalier, rättsövergrepp och trakasserier. Det kan röra sig om såväl godtyckliga som systematiska övergrepp som det till följd av maktförhållandena i landet inte finns möjlighet för den enskilde att skydda sig mot eller få rättelse för, såsom oproportionerliga straff, misshandel, sexuella övergrepp eller social utstötning. Inte heller sådana övergrepp behöver nödvändigtvis härröra från en stat, utan kan lika väl ha begåtts av någon enskild aktör.TPF1FPT 1TP PT Prop. 2004/05:170 s. 274. Uppehållstillstånd för offer för människohandel