sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Enligt RÅ PM 2003:2 skall i normala fall antalet dagsböter för det grövsta brottet ökas av antalet dagsböter för övriga brott. När det är fråga om att döma ut ett gemensamt bötesstraff för ett stort antal bötesbrott kan det emellertid, enligt RÅ:s PM, finnas anledning att justera det bötes- belopp som följer av denna beräkningsmetod och att alltså göra en större reduktion. Detta hänger samman bl.a. med att antalet dags- böter ju aldrig får överstiga det högsta antalet dagsböter som lag- ligen kan dömas ut enligt 25 kap. 6 § BrB, dvs. Om böter för ett eller flera av brotten inte är ett tillräckligt ingripande straff skall bedömningen av straffvärdet göras så, att ett fängelsestraff som svarar mot den samlade brottslighetens straff- värde skall bestämmas. I detta sammanhang skall ett brott, vars straffvärde motsvarar endast böter, anses motsvara fängelse (se 26 kap. 2 § 3 st BrB). Denna sistnämnda föreskrift har tillkommit främst av formella skäl. I praktiken torde, vid straff- värdebedömningar på fängelsenivå, straffvärdet av bötesbrottslighet – även om det rör sig om ett större antal sådana brott – påverka den samlade brottslighetens straffvärde endast i liten utsträckning och då så att, om rätten överväger om straffvärdet motsvarar exempel- vis tre eller fyra månaders fängelse, ett bötesbrott kan få bedöm- ningen att tippa över mot fängelse . Vid högre straff- värdenivåer torde bötesbrott sällan tillmätas någon betydelse alls. Detta har att göra med att det där regelmässigt är ett större hopp mellan de straffmätningsstationer som används. Är det fråga om en gemensam straffvärdebedömning av brott som alla bör föranleda fängelse, blir saken något mera komplicerad än när fråga är om endast bötesbrott. Frågan är om det, mot bak- grund av den diskussion som har förts i det föregående, är möjligt att ge en närmare beskrivning av hur domstolarna resonerar eller bör resonera vid bedömningen av straffvärdet vid flerbrottslighet. Det kan då konstateras att en inte ovanlig metod är att, liksom vid bötesbrottslighet, utgå från straffvärdet av det svåraste brottet och sedan lägga till av straffvärdet av den övriga brottslig- heten. En sådan modell leder dock till ett för strängt resultat vid höga straffvärden och när det är fråga om många brott. Det finns i sådana fall helt enkelt inte skäl att lägga till så mycket. En hanteringsmodell, som i allmänhet och med de reservationer som har gjorts i det föregående, torde leda till rimliga resultat, skulle kunna se ut på följande sätt. (Modellen är diskuterad med ett relativt stort antal domare men även med åklagare och advokater och har därvid inte rönt någon gensaga att tala om utan har bedömts som en ganska träffande beskrivning av hur det regelmässigt går till i praktiken.) Det svåraste brottet har ett straffvärde motsvarande fängelse Om det brott som har det högsta straffvärdet har ett straffvärde motsvarande fängelse kan följande tabell tjäna som utgångspunkt vid bedömningen. De olika brotten betecknas A, B, C etc. i fallande svårhetsgrad. I raden under respektive brott anges vilken kvotdel av straffvärdet av brottet, sett för sig, som bör kunna läggas till grund för beräknandet av den samlade brottslig- hetens straffvärde. Resten av brotten torde normalt inte spela någon roll för den sam- lade brottslighetens straffvärde. Domstolen bör dock kunna för brotten H och I lägga till en femtedel av deras straffvärde och för brotten J och K en sjättedel av straffvärdet osv. Ett exempel är att någon skall dömas för tre olika grova stölder där varje brott, taget för sig, har ett straffvärde motsvarande fängelse samt därutöver för ett bedrägeri med ett straffvärde motsvarande fängelse , en varuhusstöld avseende ganska värdefulla varor med ett straffvärde motsvarande fängelse och slutligen fyra källarinbrott med ett straffvärde motsvarande fängelse en månad vardera. En ren sammanräkning (kumulation) skulle resultera i ett straffvärde av den samlade brottsligheten motsvarande fängelse . Den tidigare nämnda 50-procentsregeln skulle leda till ett straffvärde motsvarande i det närmaste fängelse . Med den nu angivna metoden skulle den samlade brottslighetens straffvärde motsvara fängelse . Det svåraste brottet har ett straffvärde motsvarande fängelse I detta skikt blir avtrappningen normalt större än vid de för- hållandevis låga straffvärden som har diskuterats. Normalt skulle man vid bestämmandet av den samlade brottslighetens straff- värde kunna tillämpa följande principer. Även här torde man kunna säga att resten av brotten normalt inte spelar någon roll för den samlade brottslighetens straffvärde. Det finns dock inte heller på denna nivå något som hindrar att domstolen för brottet H lägger till en åttondel och för brottet I en niondel av deras straffvärden osv. Det exempel som kan tas här är att någon skall dömas för en grov misshandel med ett straffvärde motsvarande fängelse samt därutöver för ett rånbrott, också det med ett straffvärde mot- svarande fängelse , en grov stöld med ett straffvärde motsvar- ande fängelse , två misshandelbrott av normalgraden med ett straffvärde motsvarande fyra respektive två månaders fängelse och slutligen två grova rattfyllerier med ett straffvärde motsvarande fängelse en månad vardera och fyra grova olovliga körningar, där var och en har ett straffvärde motsvarande fängelse . En ren kumulation leder till fängelse . En tillämpning av 50-procentsregeln utmynnar i att den samlade brotts- lighetens straffvärde skulle motsvara fängelse . Med den angivna metoden skulle den samlade brottslighetens straff- värde motsvara fängelse . Det svåraste brottet har ett straffvärde motsvarande fängelse På denna höga nivå blir avtrappningen i allmänhet ännu snabbare än vid mindre allvarlig brottslighet. Normalt innebär detta att från och med brott D påverkar ytterligare brottslighet i regel det samlade straffvärdet rätt obetydligt. Här ser vi alltså att redan det fjärde brottet regelmässigt betyder påfallande lite för slutresultatet och de ytterligare brott som där- utöver kan förekomma normalt ingenting alls. Ett tänkbart exempel är en person som har gjort sig skyldig till ett grovt narkotikabrott med ett straffvärde motsvarande fängelse men även ett narkotikabrott av normalgraden med ett straffvärde motsvarande fängelse samt härutöver vapenbrott och dopningsbrott med straffvärden motsvarande fängelse , , och en månad. En ren kumulation resulterar och 50-procentsregeln i att den samlade brottsligheten har ett straff- värde motsvarande fängelse . Med den angivna metoden skulle den samlade brottslighetens straffvärde motsvara fängelse . Ett annat fall är det att en person grips vid ett väpnat bankrån (laddad pistol men ingen skottlossning). Det visar sig att personen i fråga vid två andra tillfällen har gjort sig skyldig till motsvarande brott. Någon organiserad brottslighet finns det dock inte tillräck- liga belägg för att det rört sig om. Varje bankrån har ett straffvärde som motsvarar fängelse . En ren kumulation ger då fängelse och 50-procentsregeln leder till att den samlade brottslig- hetens straffvärde skulle motsvara fängelse . Med den metod som här anges skulle den samlade brottslighetens straffvärde mot- svara fängelse . En jämförelse med minimistraffet för dråp, som just är fängelse , ger vid handen att fängelse för de tre bankrånen kan vara ett rimligt straffvärde. Det måste naturligtvis sägas att ingen kan gå i god för att dessa riktlinjer ger en i alla delar korrekt bild av rättspraxis. Säkerligen finns det även andra modeller som tillämpas i domstolarna. Det är dessutom viktigt att hålla i minnet att alla på saken inverkande omständigheter måste tas med i bedömningen. Domstolen måste också avslutningsvis göra en rimlighetsbedömning och därvid bl.a. jämföra den aktuella brottsligheten med straffvärdet av annan brotts- lighet som kvalitativt ligger på en högre nivå. Här kan hänvisas till den diskussion som har förts angående betydelsen av minimistraffet för dråp. Vid den avslutande rimlighetsbedöm- ningen kan ett flertal olika faktorer behöva beaktas utöver antalet brott och hur pass allvarliga brott det rör sig om. Här kan hänvisas till rättsfallet RH 2006:49. Det kan finnas anledning att påminna om vad som har sagts om de problem som kan uppstå vid bedömningen av om det rör sig om ett eller flera brott. En bedömning av den samlade brottslighetens straffvärde får aldrig förfalla till ren matematik utan måste göras på ett initierat och förståndigt sätt. 3.5Bör straffvärdebedömningen av flerfaldig brottslighet ändras? Som har beskrivits i det föregående är den lagreglering som finns beträffande straffbestämning vid flerfaldig brottslighet tämligen begränsad. I och för sig finns det en riklig praxis på området men någon sammanställning av denna har inte gjorts. Vissa principer tillämpas av domstolarna. Det kan dock konstateras att det är något oklart vilka dessa är som i vart fall ett par metoder har mera allmän spridning, bl.a. den som har redovisats tämligen ingå- ende i detta utlåtande. Frågan, som åtminstone indirekt ställs i , är om det finns anledning att för- ändra regelsystemet och därmed också den praxis – mer eller mindre enhetlig – som råder när det gäller straffmätningen vid flerbrottslighet. Att mera generellt gå över till en konsumtionsprincip är inte rimligt. Att konsumtion kan tillämpas i vissa situationer är acceptabelt med hänsyn till bl.a. det förhållandet att det i vissa fall är praktiskt ogörligt att låta straffvärdet för viss brottslighet komma till uttryck vid bedömningen av den samlade brottslighetens straffvärde. Ett typexempel är när lindrig brottslighet skall sammanvägas med ett mycket allvarligt brott. Vid dessa förhållanden kan det helt enkelt, utifrån etablerad praxis, saknas straffmätningsstationer vid vilken ett gemensamt straffvärde kan placeras. Ett annat skäl att i vissa fall acceptera konsumtion kan vara att reglerna om åtalsunderlåtelse hade kunnat tillämpas på en eller flera åtalspunkter. I övrigt gäller att konsumtion aldrig kan göras till den grundläggande principen eftersom den leder till för stora reduktioner och därmed äventyrar proportionalitetsprincipen. Med den utgångspunkt från vilken direktiven är skriven skulle man emellertid kunna överväga att gå över till en kumulations- princip eller till en ordning som i och för sig bygger på asperations- principen men som ger längre straff vid flerbrottslighet än vad dagens system gör. En övergång till en ren kumulationsprincip skulle leda till en kolossal ökning av de utdömda straffen. En sådan ordning skulle vara förenad med enorma kostnader och framstå som svårmotiverad ur ett humanitetsperspektiv, särskilt mot bakgrund av att en reform av nu nämnt slag inte skulle leda till mer proportionella straff. Vidare är det inte möjligt att gå över till en sådan princip utan att genomföra radikala förändringar av verkställighetsregleringen. Ett lagstiftningsprojekt med en inriktning av detta slag är synnerligen riskabelt. Det måste också ifrågasättas om det står något att vinna med att föra över de bedömningar som görs av domstolarna till kriminalvårdsnivån. Vi vill i denna del erinra om att sådana verkställighetsproblem uppmärksammades redan i samband med att konkurrensregleringen reviderades och att det nuvarande systemet infördes i syfte att lösa dessa. Om man bortser från dessa två möjligheter (konsumtion och kumulation) att ändra principerna för konstruktion av straffskala för flerfaldig brottslighet återstår att inom ramen för asperations- principen låta flerbrottslighet få ett större genomslag vid straffmät- ningen. Man skulle kunna tänka sig att lagstiftningen i 26 kap. 2 § och 25 kap. 6 § BrB ändrades så att de övre begränsningarna höjdes. På så sätt skulle man exempelvis kunna tänka sig att man skulle kunna justera upp de nuvarande höjningsmöjligheterna från ett, två eller till t.ex. två, fyra respektive . En åtgärd av detta slag skulle innebära att maximistraffet för flerfaldig brottslighet i form av t.ex. rån av normalgraden (8 kap. 5 § BrB) skulle bli fängelse och för grov misshandel (3 kap. 6 § BrB) eller grovt rån (8 kap. 6 §) fängelse . Frågan är då om något sådant skulle vara lämpligt. Det finns anledning att betvivla detta. För det första är det inte säkert att en höjning av straffmaximum skulle få någon mera märkbar effekt på den konkreta straffmät- ningen. En förändring av 26 kap. 2 § BrB skulle onekligen skicka en signal till rättstillämparna att lagstiftaren har uppfattningen att flerfaldig brottslighet kan bedömas som mer straffvärd än vad som följer av dagens reglering. Men om man beaktar att man redan med dagens bestämmelser normalt inte på långa vägar utnyttjar de möjligheter till höjning som finns, är det osäkert om en ytterligare möjlighet i detta avseende skulle påverka domstolar att minska mängdreduktionens storlek. För det andra kan det konstateras att även om en reform skulle få till effekt att mängdreduktionernas storlek minskade skulle en förändring av nu diskuterat slag inte innebära att man generellt skulle kunna markera en skärpt syn på viss brottslighet. Eftersom den framförda tanken bygger på att flerbrottslighet skall få ett större genomslag vid straffmätningen förutsätts det dels att det är fråga om just flera brott för vilka gärningsmannen skall dömas, dels att straffmätning skall ske vid samma tillfälle. Om det däremot är fråga om enkel brottslighet har en förändring av nu nämnt slag ingen effekt. Vad som däremot skulle ske med en förändring bestående i att de övre begränsningarna höjdes är att eventuella effekter på beräkningen av mängdreduktioner skulle omfatta alla brottstyper. Ett sådant förslag skulle, även om detta som framgått är osäkert, kunna få konsekvenser som i vissa fall går mycket långt. Alla konsekvenser av en sådan förändring är inte lätta att överblicka. Här kan bara nämnas att maximistraffet för flerfaldig brottslighet i form av t.ex. stöld av normalgraden (8 kap. 1 § BrB) skulle bli fängelse , för rån av normalgraden (8 kap. 5 § BrB) fängelse , vilket även skulle gälla vid för grov stöld (8 kap. 4 § BrB). Strafflängder av nu angivet slag framstår som fullständigt orimliga. Den diskussion som här har förts leder oss till slutsatsen att det finns tillräckligt goda skäl för den straffmätningspraxis som normalt tillämpas vid flerfaldig brottslighet och till att det skulle vara förenat med stora risker att vidta förändringar i den ordning som gäller. Trots att det existerar vissa skillnader i uppfattning om hur och när mängdreduktion bör göras, finns starkt stöd för både antagandet att en princip om mängdreduktion vid flerfaldig brotts- lighet faktiskt respekteras i praxis (empiriskt) och för att denna princip bör upprätthållas (normativt). Såsom vi uppfattar direktiven är det regeringens åsikt att prin- ciperna om proportionalitet, ekvivalens, legalitet, förutsebarhet och enhetlighet skall bära upp påföljdssystemet. Under dessa omstän- digheter är det oundgängligt att principen om mängdreduktion i allt väsentligt lämnas intakt. Under förutsättning att lagstiftaren inte avser att överge intresset av att åstadkomma ett straffsystem som tillgodoser de allmänna krav som bör ställas på humanitet och en rationell användning av fängelsestraff finns det anledning att bejaka en tillämpning av mängdreduktionsprincipen som innebär att relativ proportionalitet ges företräde framför strikt propor- tionalitet. Vidare kan starkt betvivlas att det är ändamålsenligt att justera upp de nuvarande intervallerna i främst 26 kap. 2 § BrB. Vill man åstadkomma en skärpt straffmätning bör man inrikta sig på de regler som tar sikte på straffvärdet av de olika brotten och inte på de regler som gäller för bedömningen av det samlade straffvärdet vid flerbrottslighet. Även om vår slutsats är att det inte finns skäl att göra några grund- läggande förändringar i gällande reglering och rättspraxis kan det ändock finnas anledning att inom påföljdssystemet försöka undvika konflikter mellan återfallsregleringen och principen om mängd- reduktion. I vissa avseenden finns sådana konflikter och i detta avsnitt avser vi att diskutera vissa tänkbara reformer som skulle kunna leda till ett mer enhetligt och konsekvent system i enlighet med vad som uttrycks i direktiven. 3.6.1Bestämmelsen i 34 kap. 3 § 2 st BrB Bestämmelsen i 34 kap. 3 § 2 st BrB innebär att om någon som har dömts till fängelse har begått annat eller andra brott och för dessa på nytt skall dömas till fängelse innan den tidigare domen har börjat verkställas skall rätten i möjlig mån vid straffets bestämmande se till att straffen tillsammans inte överstiger vad som enligt 26 kap. 2 § BrB hade kunna ådömas för båda brotten. Därvid får rätten underskrida det lägsta straff som är föreskrivet för brottet. Bestämmelsen i 34 kap. 3 § 2 st BrB vilar på samma grunder som straffmätningen av flerfaldig brottslighet och bygger på en rättvise- princip som anger att straff – totalt sett – inte bör bli mer ingrip- ande om lagföringen delas upp på olika tillfällen jämfört med vad den skulle ha blivit om påföljd hade bestämts för samtliga brott vid ett och samma tillfälle. Detta kommer till uttryck genom hänvis- ningen till 26 kap. 2 § BrB och därmed till principen om mängd- reduktion. Tillfälligheter som att brott upptäcks eller lagförs bör således inte få påverka påföljdsbestämningen på så sätt att mängdreduktion inte ges. Motsvarande bestämmelse för det fall att den tidigare påföljden är sluten ungdomsvård finns i 34 kap. 7 § 2 st BrB. Bestämmelserna stadgar kort och gott att domstolen i sin straff- mätning skall väga samman brotten i dom nr 1 och dom nr 2 och därefter korrigera straffmätningen i dom nr 2 så att mängdreduk- tion görs vid straffmätning. Mot bakgrund av vad vi har sagt om mängdreduktion och straffmätningen är detta fullt förenligt med proportionalitetsprincipen. Vad som kan diskuteras är emeller- tid om det inte finns skäl att göra skillnad mellan ny brottslighet och nyupptäckt brottslighet. Med ny brottslighet avses brott begångna efter den tidigare domen medan med nyupptäckt brottslighet avses brott som har begåtts före den domen. Lagtextmässigt behandlas de båda fallen identiskt under förutsättning att det tidigare straffet inte börjat verkställas. I rättspraxis görs dock inte sällan en skillnad på så sätt att full mängdreduktion ges om det rör sig om nyupp- täckt brottslighet men ingen alls om det rör sig om ny brottslighet. Den första frågan som det finns anledning för domstolen att fokusera på är alltså den, om det rör sig om ny brottslighet eller om nyupptäckt brottslighet. I det senare fallet (men bara i detta) bör domstolen beakta det tidigare fängelsestraffets längd, men även straffvärdet av de olika brotten som det fängelsestraffet avsåg. Bilaga 6 SOU 2008:85 gäller då för rätten att, mot bakgrund av det totala fängelsestraffets längd i den tidigare domen, göra en bedömning av straffvärdet av vart och ett av de brott som den domen avsåg och därvid beakta principen om flerbrottslighetens avtagande betydelse. Hur domstolen bör gå till väga kan åskådliggöras med några exempel. Som första exempel kan tas det fallet att den tidigare domen av- såg förskingring. Brottet hade ett straffvärde motsvarande fängelse och fängelsestraffet bestämdes till den längden. Det brott för vilket senare skall straffmätas, innan verkställigheten av fyramånadersstraffet har påbörjats, är ett nyupptäckt grovt bedrägeri som har ett straffvärde motsvarande fängelse . Straffet för detta brott bör bestämmas till fängelse , dvs. under minimistraffet för grovt bedrägeri. Detta hänger samman med att den samlade strafflängden bör bli (6 månader + 4 månader/2 = 8 månader) och eftersom har dömts ut återstår att döma ut ytterligare fyra månaders fängelse. I det andra exemplet avser den tidigare domen tre grova stölder, där den ena kan bedömas ha tillmätts ett straffvärde motsvarande fängelse och de andra två fängelse vardera, samt ett häleri värt ca två månaders fängelse och en varu- husstöld med ett straffvärde motsvarande fängelse en månad. En rimlig straffmätning i ett sådant fall bör, om inte några andra på straffmätningen inverkande faktorer förekommer, leda till en strafflängd (8 månader + 6 månader/2 + 6 månader/3 + 2 månader/4 + 1 månad/5 = 14 månader, dvs. Om personen i fråga, innan han eller hon skall påbörja avtjänandet av detta straff, på nytt skall dömas och då för nyupptäckt brottslighet bestående i en grov stöld med ett straff- värde motsvarande fängelse , ett grovt bedrägeri med ett straffvärde motsvarande fängelse , ett häleri värt ca fyra månaders fängelse och ett källarinbrott med ett straffvärde motsvarande fängelse en månad bör straffet för den nya brottslig- heten bestämmas till fängelse . De olika brotten bör påverka slutresultatet enligt följande. 8 månader + 8 månader/2 + 6 månader/3 + 6 månader/4 + 6 månader/5 + 4 månader/6 + 2 månader/8 + 1 månad/10 + 1 månad/12 = 18 månader, dvs. Eftersom redan fängelse har dömts ut återstår att döma ut fängelse . Som ett tredje exempel kan tas det fallet att någon har dömts för två grova narkotikabrott till fängelse . ena brottet motsvarade fängelse medan straffvärdet av det andra motsvarade fängelse . inför hovrättsförhandlingen upptäcks att den tilltalade även hade gjort sig skyldig till grov narkotikasmuggling. Detta senare brott hade ett straffvärde som motsvarar fängelse . Det maximala fäng- elsestraff som får dömas ut, om det inte är fråga om tillämpning av föreskriften i 26 kap. 3 § BrB, är fängelse . En normal samlad straffmätning skulle ha lett till att det utdömdes ett fäng- elsestraff på uppemot (+ /3 + /6 = 10 månader). I förevarande fall innebär föreskriften i 26 kap. 2 § BrB att ett längre straff för det sist upptäckta brottet än fängelse inte är möjligt att döma ut. En sådan straffmätning leder till att det straff som skall avtjänas uppgår till fängelse. Vi kan här se att reduktionen av straffet i den senare domen i vissa lägen blir avsevärd. Ett hänsynstagande på detta sätt till den tidigare domen är emellertid i högsta grad befogat under förutsätt- ning att de olika brotten hade kunnat handläggas i samma rättegång. Som framgått skall enligt den nuvarande lydelsen i 34 kap. 3 § 2 st BrB samma straffmätningsprincip tillämpas vid ny brottslighet. Enligt vår uppfattning leder detta till att mängd- reduktioner görs i fall där det inte är befogat. Genom regleringen uppkommer vidare en märklig asymmetri. Om någon efter en tidi- gare dom – men innan påföljden börjar verkställas – begår ett nytt brott så skall domstolen beakta att den dömde har åter- fallit i brott, vilket kan leda till straffskärpning, och att den till- talade skall erhålla mängdreduktion. Resultatet kan bli att regler- ingarna tar ut varandra. Oavsett vilken praktisk betydelse detta får, är det från systematisk och ideologisk synpunkt diskutabelt att lagstiftningen ger ett dubbelt budskap. Det är vår uppfattning att man bör sträva efter att undvika tillämp- ningssituationer i 34 kap. BrB där principerna om mängdreduktion och återfallsskärpning kolliderar. Enligt vår uppfattning är det inte motiverat att behålla ett system, där domstolar är skyldiga att ge mängdreduktion vid ny brottslighet som uppenbarligen utgör åter- fall endast av den anledningen att brottet är begånget innan en tidigare påföljd har börjat verkställas. Ett system som innebär att mängdreduktion inte blir aktuell vid ny brottslighet framstår alltså som välmotiverat. Det bör framhållas att detta innebär avsevärt strängare ingripanden än som förekommer mot den som återfaller i ny brottslighet. Det kan tilläggas att anledningen till att lagstiftningen ser ut på detta sätt hänger samman med individualpreventiva tankegångar om att fullt straff inte borde utmätas förrän den dömde haft en chans att reagera på och ta intryck av ett utdömt straff. Dessa tankegångar får betraktas som övergivna för länge sedan.