sou · GWB368 · 2008-07-04 00:00:00 — Om man söker ledning i andra rättsområden, är det oftast så att det på lagnivå endast har angetts de högsta och minsta beloppen, varefter regeringen har fått bemyndigande att fastställa avgiftens storlek. Regeringens förordningar är ofta ganska detaljerade och tabelliknande, och ibland återfinns avgifterna i en bilaga till förord- ningen, se t.ex. förordningen (1998:950) om miljö- sanktionsavgifter. I vissa fall har det t.o.m. delegerats till myndig- hetsnivå att meddela föreskrifter. Ett sådant exempel är arbets- miljöverket som enligt 8 kap. 5 § arbetsmiljölagen och 18 § första stycket 4 arbetsmiljöförordningen (1977:1166) har ett bemyn- digande att meddela föreskrifter om sanktionsavgifter, dock inom ett begränsat område. För att lagstiftningen ska kunna uppfylla grundläggande rätt- säkerhetskrav krävs att sanktionssystemet är förutsägbart. Ett sådant system kan åstadkommas endast om det är relativt enkelt att avgöra med vilket belopp som avgiften ska påföras vid varje enskilt tillfälle. Vi har funnit att det även på byggområdet behöver finnas flera olika avgiftsnivåer, bl.a. beroende av överträdelsens allvar och projektets komplexitet. Det är inte lämpligt att reglera detta direkt i PBL, utan det måste ske på förordningsnivå. Vi föreslår därför att byggsanktionsavgiften fastställs i en taxa som anges i en bilaga till en regeringsförordning, förslagsvis plan- och byggförordningen. Det har dessvärre inte varit möjligt för oss på denna korta utred- ningstid att föreslå ett färdigt taxesystem, baserat på överträdelsens allvar och projektets komplexitet. Vi kan dock ge några exempel på hur ett sådant system skulle kunna se ut. Nybyggnad av byggnader utan bygglov En grundvgift grundad på komplexitet Byggnad utan krav på KA och AA: Byggnad som kräver KA och AA Därutöver ett tillägg baserad på bruttoarea, förslagsvis bruttoarean x 1/80 x pbb. Nybyggnad av anläggningar enligt 8 kap. 2 § 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8 och 9 utan bygglov Avgift grundad på komplexitet 5 pbb Anläggningar enligt 8 kap. 2 § 7 Avgift grundad på komplexitet Tillbyggnad av byggnader utan bygglov Avgift grundad på bruttoarean, förslagsvis ett högre belopp än vid nybyggnad eftersom avgiften endast baseras på arean vid till- byggnad. Dessa behöver delas upp på en- och tvåbostadshus, övriga bygg- nader och anläggningar enligt ovan. Även i dessa fall behöver det göras en skillnad mellan olika typer av byggnadsverk, exempelvis bör rivning utan lov av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse rendera en högre sanktionsavgift än andra byggnader. Lovpliktig schaktning, fyllning etc. enligt 8 kap. 9 § som utförs utan marklov Arbete som utförs utan att byggstartsbesked har lämnats, när sådant krävs eller i strid mot något beslut enligt PBL eller BVL. Även dessa fall behöver delas upp på en- och tvåbostadshus, övriga byggnader och anläggningar. Den del av nuvarande sanktionssystem som har kritiserats mest har varit tilläggsavgiften, där kommunen måste föra talan hos allmän förvaltningsdomstol som prövar frågan. Det finns en historisk för- till varför det är så. Den nya sammanhållna bygg- sanktionsavgiften som vi förslår är en modern sanktionsavgift, som torde uppfylla de rättsäkerhetskrav som kan ställas på sanktioner av straffrättslig karaktär. I vissa delar kommer den att ha en kon- struktion som liknar systemet med miljösanktionsavgifter. Som tidigare redovisats beslutade kommunerna i av ärendena om miljösanktionsavgifter. Kommunerna, som har prövat frågor om bygglov m.m., har enligt vår bedömning den nödvändiga kompetensen att även hantera den nya sammanhållna byggsanktionsavgiften. Vi kan inte finna att detta skulle strida mot . Det krav på domstolsprövning som finns i art. 6 torde vara uppfyllt genom möjligheten att få frågan om sanktionsavgift prövad i allmän för- valtningsdomstol. Vi föreslår också att byggsanktionsavgiften ska tillfalla kommunen. En stor fördel med detta är givetvis, att systemet kan utgöra en för att öka sina insatser för att beivra överträdelser. Den invändning som kan ställas mot detta är att kommunen "av girighet" skulle besluta om fler byggavgifter än vad som är befogat. Vi finner dock att detta inte är någon risk, eftersom den avgiftsskyldige har möjlighet att överklaga till dom- stol. Ett beslut om byggsanktionsavgift är ingripande för den avgiftsskyldige. Vi föreslår därför att den som riskerar att påföras byggsanktionsavgiften, utan undantag, får möjlighet att yttra sig över kommunens utredning. De regler som finns i förvaltnings- lagen (1986:223) ger inte den avgiftsskyldige en sådan rätt. Vi före- slår därför att en bestämmelse om detta förs in i PBL. Betalningsfristen bör vara från det att beslutet vann laga kraft. För att byggsanktionsavgiften ska kunna vara en snabb och effektiv reaktion från samhället förutsätter detta också en snabb verkställighet, när den avgiftsskyldige inte betalar . Vi föreslår därför, att ett beslut om byggsanktionsavgift ska kunna verkställas enligt utsökningbalken efter den sista betalningsdagen. Detta förslag liknar motsvarande regler i (30 kap. 5 §). Det förhållande att betalningsfristen räknas från det att beslutet vann laga kraft och i förlängningen också möjligheten till verk- ställighet enligt utsökningsbalken torde medföra att beslut om avgift ska delges den avgiftsskyldige. Det finns därför inte något behov av någon uttrycklig bestämmelse om att beslutet ska delges den avgiftsskyldige (jfr lagrådets yttrande över administrativa sanktioner på yrkesfiskets område, prop. 2007/08:107, bilaga 4). I artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma sak. Begreppet straff får i detta sammanhang även anses omfatta vissa administrativa sanktioner, såväl avgifter som vite. Denna artikel kan därför komma att aktualiseras i sådana fall då vite kombineras med t.ex. en administrativ sanktionsavgift. Det finns flera exempel i svensk rätt som utesluter möjligheten att kombinera vite och sanktionsavgifter, t.ex. 44 § fiskelagen (1993:787), 29 kap.11 § tredje stycket och 30 § tredje stycket livs- medelslagen (2006:804). Den nuvarande lydelsen i PBL utesluter inte att både vite och sanktionsavgift tas ut för samma gärning. bedömer att detta inte överensstämmer med artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till . Enligt vår uppfattning måste det därför införas ett förbud mot dubbla sanktioner i PBL. Hur ska då ett sådant förbud formuleras? Återigen ligger det nära till hands att se på den lagda propositionen om administra- tiva sanktioner på yrkesfiskets områden och då särskilt lagrådets yttrande (prop. 2007/07:107, bilaga 4 sid. 63). Lagrådet förordar ett uttryckssätt enligt den lydelse, som vanligtvis används för att ge lagstöd åt principen att straff och vite inte får dömas ut för samma förseelse. Se Lagrådets yttrande i prop. 1999/2000:51 s. 94. I sistnämnda yttrande föreslog lagrådet följande lydelse. Den som har överträtt ett viteföreläggande eller ett vitesförbud skall inte dömas till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Vi föreslår att en liknande lydelse införs i PBL. 14.5.4Ingripanden för att åstadkomma rättelse m.m. Vi har funnit att det är en naturlig och lämplig ordning att disponera om 10 kap., så att möjligheterna till förelägganden regle- ras före bestämmelserna om handräckning, vilket förfarande får ses som en sista utväg. möjlighet att förelägga någon att vidta rättelse behöver justeras till följd av vad vi föreslår i avsnitt 9.5.1 att entreprenören i vissa fall kan avkrävas ansvar och åläggas att vidta rättelse, om det visar sig att arbetena inte har utförts enligt bestämmelserna i och BVL eller föreskrifter eller beslut med stöd av dessa lagar. Detsamma gäller leverantören av förtillverkade byggelement för en– och tvåbostadshus. Lagen (1993:320) om byggfelsförsäkring m.m., LBF, trädde i kraft (prop. 1992/93:123). Lagen ändrades med verkan från (prop. 2003/04:45 Stärkt konsumentskydd vid småhusbyggande) genom att lagens tillämpningsområde utvidg- ades till att omfatta även småhus inklusive fritidshus och vidare genom att bestämmelser om färdigställandeskydd för småhus infördes. Enligt 9 kap. 12 § PBL får, om det krävs en byggfelsför- säkring, byggnadsarbetena inte påbörjas, förrän bevis om försäk- ringen har visats upp för . Detsamma gäller i fråga om färdigställandeskyddet. I korthet innebär lagen följande. En byggfelsförsäkring ska finns, när en byggnad som helt eller till övervägande del används som bostad för permanent bruk upp- förs eller när det i fråga om en sådan byggnad utförs åtgärder som kräver bygganmälan och som avsevärt förlänger byggnadens bruks- tid (1 §). Beträffande småhusen gäller i stället, att en byggfelsför- säkring ska finnas när huset uppförs eller byggs till eller är föremål för en åtgärd som avses i 9 kap. 2 § första stycket punkterna 3-5 och det finns behov av en sådan försäkring. Det är byggnads- nämnden som ska pröva behovet av försäkring utom vid nybygg- nad. Om det är fråga om ett fritidshus får nämnden besluta att en försäkring inte behövs. Vid behovsprövningen ska nämnden beakta de beräknade kostnaderna för åtgärden, kostnaderna för försäk- ringen och risken för allvarliga fel och skador (1 b §). 2003/04:45 (sid. 151) bör det normalt inte förekomma att åtgärder som beräknas kosta mer än tio basbelopp genomförs utan att det finns någon försäkring. En byggfelsförsäkring ska omfatta skälig kostnad för att avhjälpa fel i byggnadens konstruktion eller i dess material eller utförande samt vidare skälig kostnad för att avhjälpa skador på byggnaden som orsakats av felet (2 §). Med fel avses avvikelse från fackmässigt godtagbar standard vid den tid då arbetet utfördes. Försäkringen omfattar därför inte s.k. utvecklingsfel, dvs. fel som uppstått trots att arbetet var fackmässigt riktigt när det utfördes. Lagändringen innebar också, att en byggfelsförsäkring ska finnas, oavsett vem som är entreprenör. Det saknar alltså betydelse om den som uppför byggnaden är näringsidkare eller inte. Det har heller ingen betydelse, om byggherren är närings- idkare eller konsument. Med andra ord omfattas även s.k. själv- byggeri av den obligatoriska byggfelsförsäkringen. Detta framgår av 1 c § som anger att den som för egen räkning utför eller låter utföra ett byggnadsarbete (byggherren) skall se till att det finns en byggfelsförsäkring, om det krävs en sådan enligt denna lag. Försäkringen gäller skador som visar sig efter godkänd slut- besiktning och som anmäls . ersätts fel bara om den ansvarige inte kan fullgöra sitt åtagande eller, i fråga om småhus, om åtagandet inte fullgörs eller kan väntas bli fullgjort inom skälig tid. En byggfelsförsäkring får innehålla villkor om självrisk för bygg- nadens ägare. I fråga om småhus får dock självrisken uppgå till högst ett halvt prisbasbelopp för varje fel eller skada, dock högst samman- lagt ett och ett halvt prisbasbelopp. Fel eller skador som kostar mindre än 0,2 prisbasbelopp att avhjälpa behöver inte ersättas. Byggfelsförsäkringen ska innehålla villkor om regressrätt. Efter att ha betalat ut ersättning kan försäkringsbolaget träda in i den rätt till ersättning för fel eller skada som byggnadens ägare har. Om en näringsidkare har åtagit sig att för en konsuments räk- ning utföra arbeten som avser ett småhus, ska det finnas ett färdig- ställandeskydd, som består av en försäkring eller en bankgaranti (12 §). Krav på färdigställandeskydd för småhus ställs i samma ut- sträckning som kravet på byggfelsförsäkring enligt ovan, men kravet på skydd är utformat så att det inte gäller vid självbyggeri. Färdigställandeskyddet ska omfatta skälig ersättning för extra kostnader, som byggnadens ägare får för att slutföra arbetena när näringsidkarens dröjsmål ger konsumenten rätt att häva avtalet. Om näringsidkaren har gått i konkurs eller i övrigt inte kan full- följa sitt åtagande ersätts kostnader som en besiktningsman har anmärkt på vid en slutbesiktning enligt konsumenttjänstlagen och kostnader för att avhjälpa skador på byggnaden som har orsakats av sådant fel. Färdigställandeskyddet gäller utan självrisk. Det får begränsas till ett visst belopp, men det ska alltid motsvara av det avtalade priset för den åtgärd som omfattas av skyddet. I fråga om regressrätt gäller samma regler som för byggfelsförsäkring. Ordningen med en obligatorisk byggfelsförsäkring för flerbostads- hus har utvärderats av i slut- betänkandet (SOU 2005:30) Lagen om byggfelsförsäkring. Utred- ningen föreslog att den obligatoriska byggfelsförsäkringen skulle utvidgas till att gälla även vid tillbyggnad av flerbostadshus. Efter remissbehandling av nämnda betänkande fortsatte bered- ningen av ärendet genom att statsrådet och chefen för miljöde- partementet förordnade en utredningsman att utreda vissa frågor om byggfelsförsäkring och färdigställandeskydd. Framför allt gällde uppdraget den obligatoriska byggfelsför- säkringen för flerbostadshus samt byggfelsförsäkring och färdig- ställandeskydd för småhus, som uppförs eller byggs om med ett begränsat inslag av upphandlade tjänster (s.k. självbyggeri). Utred- ningsmannen redovisade sitt uppdrag i departements- promemorian Skydd mot fel och obestånd inom bostadsbyggandet (Ds 2007:8). I rapporten föreslogs, att lagen om byggfelsförsäkring m.m. skulle upphävas och ersättas av en ny lag om säkerhet för byggfel till förmån för bostadsrättsföreningar och konsumenter vid bostadsbygg- ande. Lagförslaget innebär följande. En näringsidkare som uppför eller bygger till hus som ska användas som bostad för permanent bruk ska ställa säkerhet för byggfel, om bostadshuset är avsett för en bostadsrättsförening eller en konsument. Säkerhet ska även ställas vid omfattande ombyggnad av ett sådant hus. Säkerheten för byggfel ska ställas till förmån för köparen och gälla under den tio- åriga reklamationsfristen. För konsumenter ska även finnas ett färdig- ställandeskydd. Säkerheten ska bestå av en försäkring, en bankgaranti eller en annan av Kammarkollegiet godkänd säkerhet. Regeringen anser att ett särskilt skydd mot byggfel i första hand bör ses som en del av konsumentskyddet vid bostadsbyggande. Kravet på byggfelsförsäkring bör därför begränsas till de byggnads- arbeten där det finns ett särskilt behov av konsumentskydd. Mot bakgrund av den kritik som har riktats mot förslagen departementspromemoria finns det skäl att ånyo överväga behovet av ändringar i reglerna om byggfelsförsäkring. Utredaren ska analy- sera frågan om kravet på byggfelsförsäkring bör inskränkas i fråga om byggnadsarbeten där konsumenten/byggherren utför mer omfat- tande arbeten själv. Utredaren ska i samband med uppdraget lämna förslag på hur termen självbyggare lämpligen ska definieras. Byggfelsförsäkring behövs inte för arbeten som utförs av bygg- själv eller hans anställda. LBF ställer upp villkor för hur försäkringen ska se ut och fungera. Vidare drar LBF upp riktlinjer för hur försäkringsbolagen får, och i visa delar måste, utforma sina försäkringsavtal. Detta får till följd att de fåtal avtal som erbjuds konsumenten på marknaden skiljer sig något åt mellan de olika försäkringsgivarna. I det stora hela har dock försäkringsbolagen utnyttjat alla de begränsningar som lagen medger. Under våra samtal med olika företrädare för byggbranschen har det kommit fram starkt kritiska synpunkter mot byggfelsförsäk- ringen som sådan. Den anses av många byggherrar utgöra en onödig del i byggkostnaderna framför allt med tanke på att det så sällan utfaller något försäkringsbelopp i praktiken. De direktiv som vi har fått medger dock inte annat än att vi utreder möjligheten till en smärre justering av försäkringens omfattning. Det vi har att koncentrera oss på gäller således enbart de s.k. självbyggarnas situ- ation. Det rättsläge som råder för en självbyggare kan beskrivas på följande sätt. Enligt 6 § första stycket punkt 1 LBF får en byggfelsför- säkring innehålla villkor om att kostnader för fel som har vållats av den som är byggnadens ägare eller hans eller hennes anställda ersätts endast om felet har vållats av någon annan eller om det annars finns särskilda skäl för det. Detta betyder att i de flesta fall är fel i utförandet av arbetet undantagna från försäkringen vid själv- byggeri. Vad som då omfattas av försäkringen är enligt 2 § nämnda lag kostnaden för att avhjälpa fel i byggnadens konstruktion och fel i material som har använts i byggnadsarbetet. När det gäller en konsument som köper byggnadsmaterial finns det bestämmelser om fel i köpet i konsumentköplagen (1990:932). I den lagen, som är tvingande till köparens förmån, regleras även köp av s.k. husbyggsatser. Konsumentskyddet vid köp av byggnadsdelar, som är avsedda att utgöra en huvudsaklig del av ett en- eller tvåbostadshus har från förbättrats i konsumentköplagen. Enligt 20 a § andra stycket ska, i fråga om byggnadsdelar som är avsedda att vara en huvudsaklig del av ett en- eller tvåbostadshus, ett fel som visar sig in från avlämnandet anses ha funnits redan vid avlämnandet. Köparen har då rätt att kräva avhjälpande, omleverans, prisavdrag eller ersättning för att avhjälpa felet eller att häva köpet. Med byggnadsdelar som är avsedda att utgöra en huvudsaklig del av ett en- eller tvåbostadshus avses i första hand material till s.k. monteringsfärdiga hus, dvs. material till nya småhus som tillverkas på någon annan plats än där huset ska uppföras. Husbyggsatsen behöver inte vara komplett och materialet behöver inte ha någon viss prefabriceringsgrad. Det räcker att köpet avser den huvudsak- liga delen av materialet till det färdiga huset. Köp av enstaka byggnadsdelar, t.ex. rördelar eller lösvirke, om- fattas inte av den nämnda specialregeln. För sådana köp gäller lagens allmänna regler med en preskriptionstid av för fel. Specialbestämmelsen är inte heller tillämplig, om en konsument träffar avtal med flera leverantörer, som ska leverera enstaka bygg- nadsdelar, vilka tillsammans kommer att utgöra den huvudsakliga delen av ett småhus. Köparen har enligt 23 § konsumentköplagen möjlighet att rekla- mera fel i material från den dag då han tog emot varan, om inte annat följer av en garanti eller liknande utfästelse. Regeringen har i direktiven - med hänvisning till det skydd som konsumenten vid materialköp har i konsumentköplagen - ställt frågan, om försäkringspremiens storlek står i rimlig proportion till den nytta konsumenten har av försäkringen. Detta är grunden för regeringens uttalande att den s.k. självbyggaren kanske bör vara undantagen från den obligatoriska byggfelsförsäkringen. Marknaden för byggfelsförsäkringar präglas av en synner- ligen begränsad konkurrens. Det finns f.n. endast två bolag kvar, som utfärdar byggfelsförsäkring i , nämligen GAR-BO För- säkrings AB och Bostadsgaranti. Det är bara GAR- BO som utfärdar försäkring vid s.k. delade entreprenader, dvs., där byggherren träffar avtal om utförandet med flera sidoentrepre- nörer. Försäkringsbolagen har minimipremier för sina försäkringar. Varje objekt bedöms för sig och premierna kan därför variera. Bostadsgaranti tar , medan GAR-BO har en mini- mi-premie om för nybyggnad och för om- och tillbyggnad. Byggherrarnas samlade, årliga premiekostnader har i den ovan nämnda Ds 2007:8 (sid. 31) angetts på följande sätt. För nybygg- nad av småhus för permanent boende (11 500 små- hus, premie per hus). För nybyggnad av övriga småhus och ombyggnad av småhus (osäker uppskattning). Vi har i avsnitt 9.5.1 lämnat en beskrivning av hur marknaden för prefabricerade småhus ser ut i vårt land och för de olika former som brukar användas för att uppföra både dessa och de övriga slagen av småhus, som vi kan sammanfatta under begreppet lös- virkeshus. Vi har delat in dessa former i grupperna den renodlade självbyggaren, delad entreprenad med inslag av självbyggeri och nyckelfärdigt hus. För en närmare belysning av vad vi avser med dessa olika grupper ber vi att få hänvisa till avsnitt 9.5.1 Vi har alltså de tre ovan nämnda alternativen att bedöma. Frågan är: i vilket eller vilka av alternativen finns det skäl att ställa bygg- /konsumenten utanför den obligatoriska byggfelsförsäkringen? När det först gäller Den renodlade själbyggaren, som alltså inte handlar upp några som helst moment av utförandet, delar vi regeringens uppfattning, att han har ett fullgott skydd för even- tuella fel i materialet genom bestämmelserna i konsumentköplagen. Dessutom torde det vara så, att fel i materialet inte är särskilt vanligt förekommande. Den aspekt som handlar om materialet kan alltså inte läggas fram som ett skäl för att behålla försäkrings- skyddet för denna grupp. Om det upptäcks fel i utförandet på platsen, har konsumenten inte någon motpart att ställa kravet mot, eftersom han har gjort allt arbete själv. Detta moment är redan eliminerat ur det gällande för- säkringsskyddet i enlighet med villkor som grundas på 6 § första stycket punkt 1 LBF. Återstår då risken för fel i konstruktionen. Är den risken så påtaglig att enbart den motiverar ett krav på fortsatt försäkringsskydd under byggfelsförsäkringen för den renodlade självbyggaren? Tyvärr har vi inte haft tillgång till någon statistik till ledning för denna bedömning. Den allmänna erfarenheten säger oss emellertid, att det är mycket ovanligt att fel i konstruktionen är orsaken till de bygg- fel som uppdagas. Slutsatsen måste då bli, att gruppen renodlade självbyggare utan olägenheter kan undantas från det obligatoriska försäkringsskyddet. Den delade entreprenaden faller också utanför vad man med normalt språkbruk betecknar självbyggeri, så länge som allt utför- ande handlas upp av byggherren/konsumenten. Gränsdragnings- problemen börjar uppstå i de fall där byggherren själv utför en arbetsinsats, större eller mindre, medan övriga delar av bygget – vanligtvis grunden och kanske stommen samt installationerna – handlas upp av olika sidoentreprenörer. Hur ska man se på den situationen när det gäller att dra gränsen mellan vad som bör omfattas av byggfelsförsäkringen och vad som inte bör göra det? Vi har i avsnitt 9.5.1 föreslagit en reform för småhusbyggandet som i korthet går ut på att utförarna ska ha ett offentligrättsligt ansvar enligt 10 kap. PBL, och att leverantören av en byggsats ska ha ansvaret för att byggnaden i färdigt skick uppfyller alla tekniska krav, oavsett om det är leverantören eller byggherren som har handlat upp entreprenörerna. Detta nya ansvar för husleveran- törerna föreslås gälla i alla delar av bygget, som inte byggherren själv har utfört. Konsekvensen av vårt förslag blir när det gäller försäkrings- skyddet, att det bör finnas en byggfelsförsäkring som täcker allting utom de arbetsmoment som byggherren väljer att själv utföra. Om han gör så, bör alltså följden bli att den delen av bygget faller utan- för den obligatoriska försäkringen. Med andra ord går det inte att använda begreppet självbyggare som en generell benämning för en byggherre till ett projekt som har en viss uppläggning. Snarare måste begreppet självbyggare nyanseras, så att det kan hänföras till vissa avgränsade arbetsmoment i ett projekt, nämligen sådana moment där någon upphandling inte sker, utan där byggherren själv utför arbetet i fråga. En självbyggare kan alltså med vårt synsätt vara verksam på sitt eget bygge sida vid sida med entrepre- nörer, som har handlats upp antingen av honom eller av en hus- leverantör. Vad vi har slagit fast nu betyder, att det inför byggstartbeskedet måste klarläggas – genom byggherrens egna uppgifter – i vilken utsträckning som han själv avser att utföra arbeten och i vilka delar, som upphandling av entreprenörer kommer att ske. Denna gräns- dragning blir sedan avgörande för ställnings- tagande till frågan om det behövs någon byggfelsförsäkring eller inte och, om en försäkring behövs, vilka arbetsmoment den ska omfatta.