sou · GVB367 · 2008-01-01 00:00:00 — Det bör även framhållas att ras inte ingår i diskrimineringsgrunderna. Skälet till detta framgår i prop. 2001/02:72. Skillnadsperspektivet lyfts också fram. I RF 2:15 stadgas att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet. I RF 1:2 stadgas vidare att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Den strukturella diskrimineringen som kan finnas kopplas således i första hand till individen, som majoritets- och minori- tetsförhållanden uppmärksammas. I regeringsformen saknas en intersektionalistisk syn på hur olika makt- och identitetsordningar samverkar. Det skulle kunna åtgärdas genom att i likhet med den sydafrikanska konstitutionen framhålla att varken staten eller enskilda individer får indirekt eller direkt, på en eller flera grunder (on one or more grounds), diskriminera en annan person på ett orättvist sätt, samt att diskri- minering på en eller flera grunder (som listas i den sydafrikanska konstitutionen) är orättvis om det inte kan etableras att diskrimi- neringen är rättvis (se den sydafrikanska konstitutionen, 1996, sektion 9, artikel 3–5). Ett konkret förslag vore att i den svenska regeringsformen RF 1:2 stycke 4 ersätta eller med och/eller så att formuleringen blir enligt följande: Det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt och/eller etniskt ursprung, språklig och/eller religiös tillhörighet, funktionshinder, sexuell läggning, ålder och/eller annan omständighet som gäller den enskilda människan som person (min kursiv. Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder Universalitet och partikuläritet, könsneutrala respektive könsspecifika formuleringar, samt språkets betydelse Regeringsformen vilar i första hand på en universalistisk syn på människan. Det framhålls exempelvis att alla människors lika värde och den enskilde människans frihet och värdighet bör respekteras, samt att det allmänna ska motverka diskriminering av människor. Därutöver finns hänvisningar till universella och könsneutrala begrepp såsom medborgaren, riksdagsledamoten, fullmäktig, statsråd, etc. Partikulära beskrivningar används sparsamt. De förekommer i RF 2:16 som stadgar att lag och föreskrift ej får innebära missgyn- nande av medborgare på grund av kön, om ej föreskriften utgör led i strävanden att åstadkomma jämställdhet mellan kvinnor och män. Det är den enda konkreta hänvisningen i regeringsformen till kvinnor och män, förutom RF 1:5 där det anförs att det som stadgas om rikets statschef ska avse konungen, och också drott- ningen om hon är statschef. Hänvisningar till partikulära begrepp förekommer även i RF 1:2, där det framgår att det allmänna ska motverka diskriminering på flera grunder såsom kön, hudfärg, ålder, etc. samt att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjlighet att behålla och utveckla sitt kultur- och samfundsliv ska främjas. Partikulära begrepp används även i RF 2:15 enligt vilken ingen medborgare får missgynnas med hänseende till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhörande en minoritet, samt i RF 2:20 där det stadgas att samernas rätt att bedriva renskötsel regleras i lag. Det är således företrädesvis den abstrakta universella medborgaren som står i centrum. I regeringsformen används företrädesvis pronomenet han. Pronomenet han hans respektive honom förekommer sam- manlagt 41 gånger. Pronomenet hon hennes respektive henne förekommer en gång (I RF 1:5 angående statschefen). I kapitlet om medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter kopplas exempelvis substantivet medborgare till pronomenet han, hans respektive honom. I texterna om statsskickets grunder används begreppet den enskilde (min kursiv.). I kapitlen om och riksdagsarbetet kopplas substantiven riksdags- ledamöterna och ersättare till pronomenet han, hans, honom respektive denne (min kursiv.). I kapitlet om stats- chefen kopplas substantiven statschefen och talmannen till pronomenet han respektive konungen. regeringen och regeringsarbetet kopplas substantiven departe- mentschef och statsminister till pronomenet han, hans, honom, denne respektive den äldste (min kursiv.). I kapitlet om finansmakten kopplas substantivet fullmäktig till for- muleringarna han respektive hans. I kapitlen om förhållandet till andra stater och mellanstatliga organisationer, rättskipning och förvaltning, kontrollmakten respektive krig och krigsfara kopplas substantiv som ledamot av utrikesnämnden ordinarie domare statsråd ombudsman samt statschef till pronomenet han respektive dennes (min kursiv.). I texterna som handlar om tal- mannen används formuleringen han. För att spetsa till det, så avser den abstrakta universella medborgaren och den könsneutrala individen en man. Den diskursiva effekten som följer är således att det primära rättssubjektet är en man och att kvinnor som rätts- subjekt försvinner ur blickfånget. I Riksdagsordningen används däremot formuleringarna han eller hon respektive honom eller henne. Språket i regeringsformen bör vara könsneutralt men inte könsblint. En åtgärd i en författningsöversyn vore således att byta ut alla han och honom mot han eller hon respektive honom eller henne i enlighet med Riksdagsordningen. Genom att använda han eller hon eller honom eller henne synliggörs såväl kvinnor och män som subjekt och som politiska aktörer. Det skulle dess- utom råda bot på den diskriminering som såväl hänvisningar till den abstrakta universella individen som könsneutrala skrivningar i sig producerar genom att osynliggöra skillnader mellan individer, t.ex. med avseende på kön, ras, etnicitet, etc. Ordet han i den nuvarande regeringsformen föreslås dessutom bytas ut mot medborgare eller den där så är lämpligt. anser att vid könsneutralt pronomen går det i det flesta fall bra att använda den, i synnerhet när det inte råder någon tvekan om vad pronomenet syftar på (, sid. 80. Se även 2007). På motsvarande sätt bör alla denne, den enskilde respektive den äldste skrivas om i ett mer köns- neutralt språk. Regeringsformen och jämställdhetsbegreppets multipla innebörder I regeringsformen regleras förhållandet mellan såväl staten och individen som olika offentliga aktörer. Däremot regleras inte för- hållandet mellan individer. Det finns därmed en tydlig uppdelning mellan den offentliga och den privata sfären. I regeringsformen saknas därutöver ett explicit avståndstagande mot könsrelaterat våld, ett brott som företrädesvis äger rum inom den privata sfären. Enligt folkrätten är emellertid det könsrelaterade våldet ett brott mot de mänskliga rättigheterna. I den sydafrikanska konstitutionen utsträcker sig de grund- läggande fri- och rättigheterna (of Rights) i viss mån till den privata sfären (Se särskilt sektion 8(2) där det framhålls att en artikel i the of Rights binds a natural or a juristic person if, and to the extent that, it is applicable, taking into account the nature of the right and the nature of any duty imposed by the right). Juristerna (2005) anser att genom att inkludera den privata sfären i konstitutionens räckvidd, kan de ojämställdheter och det våld mot kvinnor som utövas i hemmet, som traditionellt varit exkluderat från konstitutionell kontroll under parollen privatlivets helgd, utsättas för granskning och åtgärdas. I sektion 12(1) i den sydafrikanska konstitutionen framgår vidare att alla har rätt till frihet från all forms of violence from either public or private sources. Denna artikel adresserar med all tydlighet det könsrelaterade våldet i hemmet. I sektion 12(2) fram- hålls att var och en har rätt att fatta beslut som gäller reproduktion (make decisions concerning reproduction) samt rätt till sin egen kroppsliga säkerhet och kontroll (to security in and control over their body). Därutöver ingår en artikel (sektion 16:2) som inskränker yttrandefriheten till förmån för jämställdhet mellan könen – i yttrandefriheten exkluderas advocacy of hatred based on race, ethnicity, gender or religion, and that constitutes incitement to cause harm. En åtgärd i en författningsöversyn vore följaktligen att inklu- dera ett uttalande mot könsrelaterat våld. Det skulle kunna åtgärdas genom en skrivning såsom att rätten till frihet från köns- baserat våld är en förutsättning för jämlikhet/jämställdhet. Sammanfattningsvis har detta kapitel syftat till att problematisera regeringsformen ur ett könsperspektiv samt att mot bakgrund av sex analytiska kategorier eller teman ge läsaren verktyg att själv kunna identifiera och reflektera över konstitutionella normer och strategier som kan främja ökad jämställdhet mellan könen. Dessa teman ska ses som ett försök till att öppna upp fältet för diskus- sion, och det bör därför inte uteslutas att det kan finnas andra rele- vanta teman som kan problematiseras. I analysen ges förslag på vissa alternativa formuleringar, som det givetvis bör på- pekas att konstitutionella förändringar inte är synonyma med sociala förändringar. Som juristerna (2005) konstaterar betraktas konstitutionella texter ofta som viljeyttringar och förmaningar, snarare än som konstitutionellt bindande och förbjudande regler. Men på samma gång anger de tonen för hur det allmänna ser på jämställdhet mellan könen och konstitutionell demokrati. Konstitutioner utgör därmed såväl en målsättning i sig som ett verktyg för att uppnå den målsättningen. 5Regeringsformen ur tre strukturella teman I detta kapitel analyseras regeringsformen ur tre strukturella (institutionella) teman: representation och valsystemet, folkom- röstningsinstitutet, samt utnämningsmakten/systemet för tjänste- tillsättningar. För denna analys är regeringsformens kapitel 3 Riks- dagen, kapitel 4 arbete, kapitel 6 Regeringen, kapitel 7 Regeringsarbetet, kapitel 8 Lagar och förordningar, samt kapitel 11 Rättskipning och förvaltning av särskild relevans. I det första avsnittet – om representation/valsystem – fokuseras specialområdet kvinnorepresentation. I detta avsnitt analyseras regeringsformens kapitel 3 ur ett könsperspektiv, med särskild betoning på sammansättning, kvotering som en metod att nå en jämnare balans mellan kvinnor och män i besluts- fattande församlingar, samt personvalsinslaget. I särskilt blickfång står frågan om vilken betydelse valsystemet har för kvinnorepre- sentationen i nationella parlament och vilka möjliga konsekvenser en förändring från det proportionella valsystemet till majoritetsval- systemet skulle få för andelen kvinnliga ledamöter i den svenska . Detta avsnitt skiljer sig från föregående kapitel genom dess fokus på ett specialområde – kvinnorepresentation. I kapitlets andra respektive tredje avsnitt analyseras folkom- röstningsinstitutet samt utnämningsmakten ur ett könsperspektiv. Sammantaget tar detta kapitel genom sin analys av valsystemets effekter på kvinnorepresentationen, folkomröstningsinstitutet, samt utnämningsmakten/systemet för tjänstetillsättningar särskilt fasta på om att stärka och fördjupa den svenska folkstyrelsen. Regeringsformen ur tre strukturella teman I ett internationellt perspektiv framställs ofta som ett före- gångsland när det gäller den höga kvinnorepresentationen i riks- dagen. Vid valet valdes kvinnliga ledamöter in i riks- dagen, vilket kan jämföras med ett internationellt genomsnitt på (). rangordnas på plats nummer två på den internationella världsrankingen, efter som sedan valet består kvin- nor (), se tabell 1 i appendix. Av tabell 1 framgår att det finns stora regionala skillnader när det gäller andelen kvinnor i nationella parlament. I ett historiskt perspektiv har de nordiska länderna legat i toppen på IPU:s världs- rankinglista (). återfinns de på plats nummer 2, 3, 5, 6 och 13 och har en genomsnittlig kvinnorepresentation på . I (OSCE-länder exklusive ) ligger kvinno- representationen på , vilket kan jämföras med regionen och (20,), söder om (16,), (16,), (12,) samt Arabstaterna (9,). Lägst representation har kvinnor i de arabiska länderna, t.ex. i . I , och i är kvinnor inte valbara. Vissa nya demokratier – såsom och – har en betydligt högre kvinnorepresentation äldre, väletablerade demokratier såsom och . Av tabell 1 framgår också att de flesta länder med en hög kvinnorepre- sentation tillämpar det proportionella valsystemet. Kvinnorepresentationen i riksdag är ett resultat av en lång process, se figur 1 i appendix. Efter den allmänna rösträtts- reformens införande 1919/1921 och bestod i regel endast av en eller ett par kvinnor per parti med vissa undantag. Efter riksdagsvalet invaldes fem kvinnor i , varav en till den första kammaren och fyra till den andra kammaren. var den sammanlagda andelen kvinnliga ledamöter i de två kamrarna aldrig . Kvinnorepresentationen steg särskilt långsamt i den första kammaren och det dröjde till innan ytterligare en kvinna valdes in där. utgjorde kvinnor av ledamöterna i den första kammaren och av den andra kammarens ledamöter. Efter valet , som utgjorde det första valet till enkammar- , var kvinnorepresentationen . Ett stort genombrott ägde rum då kvinnore- presentationen i började öka i allt snabbare takt. 20- procentbarriären bröts riksdagsval, det andra valet efter enkammarriksdagens införande, då andelen kvinnliga riks- dagsledamöter utgjorde . 30-procentspärren bröts val, då andelen kvinnor utgjorde . 1991 sjönk dock andelen kvinnliga riksdagsledamöter från . Med de påföljande riksdagsvalen 1994, 1998, 2002 och 2006 vände kurvan upp igen då kvinnorepresentationen ökade till 41, 43, 45 respektive . 1994 passerade som första parlament i världen 40-procentspär- ren. har endast ytterligare två andra länder, (2003) och (2007), valt in fler än kvinnor i sitt natio- nella parlament. Betydelsen av en ökad kvinnorepresentation Såväl forskare som partier, kvinnorörelser och andra utomparla- mentariska organisationer och grupper har uppmärksammat behovet av mer representativa politiska församlingar. Kvinnors underrepresentation i politiken har varit ett forskningsfält och har även underrepresentationen av etniska minoriteter kommit i blickfånget (se t.ex. forsknings- projektet citizenship in multicultural Europe, . Argumenten för en mer representativ församling har bl.a. varit att beslutsfattande församlingar ska reflektera be- folkningens sammansättning, s.k. deskriptiv representation. Forsk- ning har även visat att kvinnliga parlamentariker har delvis andra prioriteringar och för fram andra frågor på den politiska agendan (Skjeie 1992, Wängnerud 1998. Se även Tremblay 1998, 2001). En ökad kvinnorepresentation får således också konsekven- ser för det politiska utfallet, s.k. substantiell representation. En underrepresentation av vissa grupper får därmed, enligt denna forskning, konsekvenser för såväl det politiska innehållet som de politiska församlingarnas legitimitet (2004). Att fördelningen av makt och inflytande mellan kvinnor och män ska vara jämn är ett uttalat mål i den svenska jämställdhets- politiken. Att både kvinnor och män ska vara delaktiga i politiskt beslutsfattande anses som en demokratisk rättighet. Regeringsformen ur tre strukturella teman de svenska politiska partierna har inte i första hand stått kring betydelsen av en jämnare fördelning mellan könen i politiska för- samlingar, utan snarare kring åtgärderna att nå dit. Åsikterna har främst gått isär när det gäller kvotering som en metod att skapa en jämnare fördelning mellan könen (Freidenvall ). Varför skiljer sig nationella parlament åt när det gäller andelen kvinnliga parlamentariker? Inom forskningen har man identifierat flera förklaringar till varför kvinnorepresentationen varierar i olika nationella parlament. Institutionella, socioekonomiska och kultu- rella förklaringsfaktorer brukar särskilt framhållas (1985). Även strategiska faktorer, såsom betydelsen av politiska partiers regler och normer kring kvinnorepresentation och kvinnoför- bundens och den utomparlamentariska kvinnorörelsens aktiviteter, har lyfts fram (1994, Freidenvall , Skjeie 1992, 2006, Wängnerud 1998). När det gäller de institutionella förklaringsfaktorerna har särskilt valsystemets betydelse poängterats. Forskning har visat att länder med proportionella valsystem, i synnerhet länder med stora valkretsar och därmed många valbara platser – large district magnitude – har en högre kvinnorepresentation än länder med majoritetsvalsystem, där enbart ett mandat per valkrets står till förfogande (1985, Matland 1998, 1999, Kenworthy & Malami 1999, Siaroff 2000). Denna skillnad avser såväl etablerade demokratier såsom utvecklingsländer. Tabell 2 i appendix visar att av alla kvinnor som valts in till nationella parlament har ungefär dubbelt så många valts in i länder med PR-system (19,) än i majoritetsvalsystemet (10,). Länder med blandade valsystem återfinns mitt emellan (13,). Sannolikheten är således ungefär dubbelt så stor att kvinnor väljs in i PR-system än i majoritetsvalsystem (2006). Studier har också visat att kvinnorepresentationen ökat länder som övergått från majoritetsvalsystemet till det blandade valsy- stemet. T.ex. ökade kvinnorepresentationen i från 1990 till 1993 när systemet förändrades från SMD plurality (inom gruppen majoritetsvalsystem) till MMP systemet (inom gruppen blandade valsystem). De flesta kvinnliga parlamen- tariker valdes in på platser som tillsattes med det proportionella valsystemet (m.fl. 2006). På motsvarande sätt har kvinnore- presentationen sjunkit när länder övergått från PR-systemet till andra valsystem. T.ex. sjönk kvinnorepresentationen i det italienska parlamentet vid övergången från det proportionella valsystemet till det blandade valsystemet (m.fl. 2006:sid. 195). Studier har dessutom visat att i länder som tillämpar blandade valsystem är kvinnorepresentationen högre i församlingar som väljs genom PR- systemet än i dem som väljs genom majoritetsvalsystemet (1994). Att kvinnorepresentationen är högre inom det proportionella valsystemet brukar ofta förklaras med partiorganisationens röst- maximerande strategier. För att få så många röster och attrahera så stora väljargrupper som möjligt försöker partierna balansera sina partilistor genom att inkludera kvinnor och män, gamla och unga, storstadsbor och landsbygdsbor, etniskt dominerande grupper och etniska minoriteter etc. måste partiorganisationen ta hän- syn till interna krav på representation, såsom de sittande parla- mentarikerna, sidoorganisationerna och den geografiska represen- tationen. Vilka som slutligen väljs ut av partiorganisationen beror på vilka som anses vara de bästa företrädarna för partiet och vilka som kan attrahera flest röster. De kriterier som styr listkomposi- tionen har förändrats , i takt med att synen på den ideala politikern (2006b). Inom majoritetsvalsystemet står däremot endast en plats till förfogande varvid partierna nominerar säkra kort, oftast sittande parlamentariker. Här behöver således inte partiorganisationen balansera listorna gentemot alla krav och önskemål som ställs på listans komposition inom det proportionella valsystemet. Kvinnorepresentationen varierar även inom den proportionella valsystemsfamiljen. T.ex. består det grekiska parlamentet av kvinnor jämfört med , , och på 47,3, 42,0, 37,9 och . Det finns även stora skillnader mellan länder som tillämpar majoritetsvalsystemet. (24,) kan jämföras med t.ex. (). Som statsvetaren (2006) konkluderar är valsystemet en viktig bidragande faktor till variationer i andelen kvinnliga ledamöter i de nationella parlamenten. som PR-systemet visat sig vara mer gynn- samt för en hög kvinnorepresentation, det varken är ett nödvändig eller tillräckligt villkor. De variationer som finns inom varje val- systemsfamilj kan i sin tur kopplas till faktorer såsom valkrets- Regeringsformen ur tre strukturella teman storlek (antal mandat/valkrets), proportionalitet, partiorganisering och partiideologier, användningen av kvotering etc. För att förklara varför kvinnorepresentationen varierar måste man således analysera såväl det politiska systemet och parti- systemet som nomineringsprocessen (Lovenduski & 1995, Matland & 2003, 2006). Den höga kvinnore- presentationen i den svenska kan förklaras av det komplexa samspelet mellan politiskt system, partiernas regler och hur kandidaturvalet och listkompositionen går till i den enskilda partiorganisationen (Freidenvall , 2006 och Wägnerud 1998). Det politiska systemet avser institutionella faktorer (såsom PR-systemet), socioekonomiska faktorer (såsom välfärdsstatens utveckling, kvinnors utbildningsnivå och förvärvsarbetarfrekvens), samt kulturella faktorer (såsom religiositet och synen på jämställd- het). Partiernas regler och normer avser de formella regler som partierna introducerat för att öka andelen kvinnor på partilistorna (såsom rekommendationer och kvoteringsregler) samt de normer som implicit präglar partiets syn på bl.a. kvinnorepresentation, grupprepresentation, jämställdhet, etc. Nomeringsprocessen avser stegen från de uppdragsvilliga aspiranterna via partiernas kandidater till de slutgiltigt valda riksdagsledamöterna. Denna process präglas av såväl tillgång på uppdragsvilliga kandidater som partiernas efter- frågan på kandidater i en komplicerad process där avvägningar ska göras mellan både partiinterna (såsom representation av olika geografiska delar av valkretsen, sidoorganisationers representation, resultat från provval i förekommande fall, samt sittande riksdags- ledamöters önskemål) och röstmaximerande hänsyn. Sammantaget måste listorna balanseras gentemot såväl interna som externa önskemål och krav. Statsvetaren (2006) avhandling visar att samtliga partier tog hänsyn till kön i samband med listsammansättningarna inför valet . Samtliga partier tillämpade formella regler för en ökad kvinnorepresentation (från allmänna mål och rekommendationer om listans sammansätt- ning till kvotering) och sammantaget nominerades kvinnor på partilistorna. Såväl partier med kvotering som partier utan kvote- ring nominerade en förhållandevis hög andel kvinnor. Andelen valda kvinnor var högre inom partier med kvotering, även om skill- naderna var små. Generellt gynnades kvinnor av både partiernas tillämpning av särskilda formella regler avseende kvinnorepresen- tation, partikvinnors och kvinnoförbundens stöd för en ökad kvinnorepresentation, samt av väljararenans krav på en jämn för- delning mellan könen. Sammantaget kan det konstateras att kvinnorepresentationen är högre i länder där det proportionella valsystemet tillämpas. Det proportionella valsystemet garanterar emellertid inte en hög kvinnorepresentation. Snarare är det så, som Drude Dahlerup konstaterar, att det proportionella valsystemet är mer öppet för förändringar än majoritetsvalsystemet, eftersom det har större möjlighet att inkludera nya grupper såsom kvinnor, etniska minoriteter, etc. utan att behöva göra sig av med sittande, etable- rade parlamentariker (Dahlerup 2006b:sid. 69, jfr. 2004, 2006). Som framgår av analysen i avsnitt 5.1 har kvinnorepresentationen i flera länder ökat genom lagstadgad kvotering. Flera av de länder som finns i toppen på världsrankinglistan, såsom och , har introducerat kvotering. Kvotering har introducerats av allt fler länder (Dahlerup & Freiden- vall 2005, Dahlerup red. 2006).TPF1FPT Det kan ses mot bakgrund av FN:s Platform for Action 1995. I denna handlingsplan uttrycks: Womens empowerment and their full participation on the basis of equality in all spheres of society, including participation in the decision-making process and access to power, are fundamental for the achievement of equality, development and peace (FWCW 1995: Art. 181). FN:s Platform for Action uttalar explicit att mål- sättningen är en jämn könsfördelning (50–50).