sou · GWB3124 · 2008-12-15 00:00:00 — En möj- lighet till undantag vid särskilda skäl bör införas i lagen, men för att undantaget ska kunna tillämpas måste detta prövas i varje enskilt fall av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. I dessa fall bör givetvis yttrande inhämtas från det expertråd för spelberoende som föreslår ska finnas vid Spel- marknadsinspektionen. Förslag: Ett särskilt tillstånd ska krävas för den som är ombud för en spelanordnare. Tillstånd ska endast kunna lämnas till ett spelombud om ett samarbete föreligger med en tillståndsgiven anordnare av lotteri. Tillståndsprövningen ska omfatta sökandens lämplighet och kravet är att det kan antas att sökanden kommer att driva verk- samheten i enlighet med lotterilagen. föreslås bli tillstånds- och till- synsmyndighet för spelombud. Samma sanktionsbestämmelser som gäller för anordnare av lotterier föreslås gälla för spelombud. dvs., varning, anmärkning och återkallelse samt förelägganden och förbud. Den nya lotterilagens bestämmelse om upplysningsplikt skall gälla även för spelombud. Tillstånd får inte lämnas till spelombud om det för rörelsen finns tillstånd till servering av spritdrycker, vin eller starköl enligt alkohollagen (1994:1738) Merparten av den försäljning av lotterier och spel som sker i sker via ombud. De svenska spelarrangörerna och om- budens avtalsrelation styrs av kommersiella avtal. Både i Regerings- rätten dom RÅ 2004 ref. 95 och i överträdelse- ärenden mot har detta förhållande påtalats. Fråga är om inte ombud bör bli föremål för särskild tillståndsgivning. Enligt lotterilagen (1994:1000) föreligger inget krav på tillstånd för den som är ombud för en svensk spelarrangör. Ombud finns dock reglerat i lotterilagens bestämmelser om förbjudna förfaranden i 35 § gällande åldersgränser, i 37 § gällande kreditförbud och i 37 a § gällande inlösenförbud. Den nya lotterilagen som föreslår ställer krav på att lagens skyddssyften i alla delar ska kunna upprätthållas. I den nya lagen kommer nya krav att ställas gällande bl.a. marknads- föring, information, socialt program m.m. Mot bakgrund av att en stor del av spelet i säljs via ombud är det av största vikt att just ombuden fyller de krav som lagen ställer. Detta kan ske på två sätt, dels genom att det framgår i lagen, dels genom att ett till- ståndsförfarandet för ombud införs. Den nya lotterilagen som föreslår ska i varje del uppfylla de syften lagen ställer. Redan det förhållandet att mer- parten av försäljningen sker via ombuden är tillräckligt skäl för att föreslå att ombuden ska vara föremål för särskild tillståndsgivning. Vem är ombud? Enligt förarbetena till 37 § lotterilagen (prop. 1996/97:7) menas med ombud personer som har i uppdrag att på anordnarens vägnar sälja lotter och spel och ta emot betalning. gör i denna del ingen annan bedömning av vem som är att anse som om- bud enligt lagen. Vad bör prövas i en tillståndsgivning? En tillståndsgivning bör dels pröva att ombudet är lämplig att bedriva verksamheten, dels att han kan bedömas uppfylla de krav som lagen ställer. Den lämplighetsbedömning som ombud bör genomgå har redan i gällande lotterilag en motsvarighet i tillståndsgivningen av s.k. restaurangkasinospel (se 32–34 §§ lotterilagen). Tillstånd att anordna roulettspel och tärningsspel får enligt nämnda bestämmelser ges, om den som söker tillstånd bedöms vara lämplig att driva verksamheten. Lämplighetsprövning är reglerad i 33 § lotterilagen som stadgar bl.a. att tillståndsmyndigheten ska beakta sökandens erfarenheter på området, ekonomiska förhållan- den, vilja och förmåga att fullgöra sina skyldigheter mot det all- männa, laglydnad i övrigt samt andra omständigheter av betydelse. I fråga om aktiebolag, handelsbolag och ekonomiska eller ideella föreningar skall prövningen även omfatta vissa i lagen omnämnda personkategorier. föreslår att en motsvarande lämplighetsbedöm- ning införs för spelombud. Särskilt krav att ombudet kommer att kunna driva verksamheten enligt denna lag Ett allmänt krav föreslås. Ombudet ska kunna antas följa de krav och övriga bestämmelser som framgår av lagen. Detta allmänna krav motsvarar vad som gäller för tillstånd att anordna lotteri enligt lagen. Vem ska kunna erhålla tillstånd ? En viktig princip i den nya lotterilagen är att tillstånd till lotteri endast kan lämnas till den som anordnar lotteriet. Denna princip får till följd att en förutsättning för ett ombud att få tillstånd är att det redan föreligger ett lotteritillstånd för den spelanordnare som ombudet ska samarbeta med. Ett spelombud kan alltså aldrig få ett tillstånd som ombud utan att han kan visa att ett samarbete redan föreligger med en tillståndsgiven spelarrangör. Detta krav förut- sätter att det finns ett avtalsförhållande mellan ombudet och anordnaren av lotteriet. Tillstånd, tillsyn och sanktioner Som redovisats i avsnitt 8 är tillstånds- och tillsynsmyndighet för allt tillståndspliktigt lotteri. Detta inne- bär att myndigheten även är tillstånds- och tillsynsmyndighet för ombuden. Den upplysningsplikt som föreligger i lagen blir tillämplig även på ombuden. De sanktioner som gäller för en spelarrangör blir gällande även för ett ombud, dvs. varning och återkallelse samt föreläggande och förbud. Fråga uppkommer också om krav på miljöer där spel ska få erbju- das bör uppställas. Med nuvarande reglering erbjuds spel hos spel- ombud. Spelombud i restaurangmiljö har inte tillåtits. I en översyn av lagen för att stärka skyddssyftena bör en reglering införas om att spel om pengar hos spelombud i princip inte ska omfatta andra miljöer än vad som är tillåtet. Principen som tillämpats att spelombud inte får uppträda i restaurangmiljö. gör bedömningen att ombud endast ska förekomma i miljöer som är tillåtna i dagens reglering. Det bör därför införas en bestämmelse om att tillstånd till ombud inte kan lämnas om det för rörelsen finns tillstånd till servering av spritdrycker, vin eller starköl enligt alkohollagen (1994:1738). I likhet med vad som gäller enligt lotterilagen (1994:1000) bör framgå i respektive bestämmelse i den nya lotterilagen om bestäm- melsen är tillämplig på ombud. 8.16Fysisk poker i turneringsform Bedömning: Fysiskt pokerspel i turneringsform bör inte tillåtas. ska särskilt överväga om fysiskt pokerspel i turneringsform bör kunna anordnas utan tillstånd, alternativt efter tillstånd, under förutsättning att spelet inte anordnas i förvärvs- syfte samt har så begränsade insatser och vinster att det kan anses ha karaktären av förströelse. Enligt 1 § lotterilagen (1994:1000) tillämpas lagen på lotterier som anordnas för allmänheten. Enligt andra stycket ska ett lotteri anses anordnat för allmänheten även när det som villkor för deltagande krävs medlemskap i en viss sammanslutning, om denna väsentligen har till uppgift att anordna lotterier eller när lotteriet annars med hänsyn till omfattningen eller till villkoren för deltagande är att jämställa med ett lotteri som är anordnat för allmänheten. Enligt tredje stycket ska lagen tillämpas också på lotterier i form av bl.a. kortspel som inte anordnas för allmänheten, om spelet anordnas i förvärvssyfte. Med förvärvssyfte avses i lotterilagen att verksamheten är avsedd att på ett eller annat sätt inbringa inkomster. Om spel- verksamhet anordnas av en ideell förening i syfte att finansiera föreningsverksamheten föreligger förvärvssyfte. Detsamma anses gälla om gratisspel anordnas i syfte att locka kunder till annan förvärvsverksamhet (prop. 1993/94:182 s. 51). Anordnar någon olovligen för allmänheten spel eller liknande verksamhet, vars utgång helt eller till väsentlig del beror på slumpen, och framstår verksamheten med hänsyn till sin art, insatsernas ekonomiska värde och övriga omständigheter som äventyrlig eller ägnad att tillföra anordnaren en betydande ekono- misk , döms för dobbleri enligt 16 kap. 14 § till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som tillåter en sådan verksamhet i en lägenhet eller annat utrymme som han upplåtit åt allmänheten. I förarbetena anges bl.a. följande angå- ende dobbleri och poker. Att spelet ska vara äventyrligt innebär bl.a. att spelet huvudsakligen ska bero på slumpen. Till spel av denna typ har brukat räknas t.ex. poker.4 Vad är poker? Det finns ett mycket stort antal olika pokerspel. De populäraste är bl.a. Hold´em, och Caribbean stud. Gemen- samt för alla är att olika kombinationer av kort, s.k. händer, värde- ras i förhållande till varandra med utgångspunkt i sannolikhet för 1981/82:170, s. 110. att de ska kunna uppnås. Så är det t.ex. mindre sannolikt att en spelare har tre kort av samma valör i sin hand än två, varför handen med tre kort av samma valör anses mer värd än den med två. Den spelare som har de tre korten vinner då över den som har de två. Grunden för pokerspel är därför att spelarna måste kunna beräkna sannolikhet för att olika händer innehas av de andra spelarna runt spelbordet. Med vilken precision sådan sannolikhetsberäkning kan ske påverkas av det sätt på vilket spelet utförs. Populära varianter av poker innehåller spel med såväl öppna som mörka kort. De öppna korten kan identifieras av alla spelare och sannolikhets- beräkningen underlättas därför. Möjligheten att med egna åtgärder, i form av kortbyten, påverka sammansättningen av egen hand i relation till sannolikheten för att motspelarna har vissa händer, varierar således med valet av pokerform. Den slumpmässiga fördel- ningen av kort ur en blandad kortlek innebär dock att ett slump- styrt osäkerhetsmoment alltid finns kvar. Sannolikheten för viss hand är alltid en sannolikhet. Avgörande för framgång i poker är därför att spelaren förvaltar sina pengar med hänsyn tagen till risken för vinst eller förlust i varje giv. Särskilt gäller detta vid turneringsspel. Vid turneringsspel spelar alla deltagare med en från början lika summa marker – den som bäst förvaltar dessa under turneringen vinner. Spelarens förmåga att hantera sannolikheter och att förvalta sina medel i förhållande till sannolikheter är det som är pokerns kärna. har från () inhämtat bl.a. följande. SVEPOF erbjuder individuella medlemskap och medlemskap genom anslutning till någon av de klubbar som är anslutna till SVEPOF. SVEPOF har cirka 6 000 individuella med- lemmar. I finns 150–200 pokerklubbar, varav 40 är anslutna till SVEPOF. Det finns cirka 50 000 pokerspelare som spelar regel- bundet i . Den enda operativa verksamhet SVEPOF svarar för är att arrangera svenska mästerskap i poker. I övrigt är förbun- dets uppgift att svara för viss service till medlemmar och anslutna klubbar och agera opinionsbildande. SVEPOF uppskattar att det finns minst 150 000 svenskar som spelar nätpoker. Turneringsspel anordnas så att samtliga deltagare i en turnering inledningsvis spelar poker vid ett flertal bord. Vinnarna vid borden spelar vidare i delfinaler. När endast deltagare till ett bord finns kvar i turneringen spelas en slutlig finalomgång. Det som gör att pokerspel lockar synes inte bara vara kortspelet i sig. För att spelet skall vara av intresse måste det spelas om pengar. Förmågan hos spelarna att förvalta sina pengar i varje giv och utgör en av grunderna för poker. För att fysiskt turneringsspel ska kunna anordnas krävs tillgång till i vart fall lokal, spelbord och marker. Kostnaderna för detta får antas behöva finansieras av spelarnas insatser. Det förutsätter då att det vid en pokerturnering kan tas ut en avgift (rake) för att bekosta hyra av lokal, inköp av marker m.m. Att en restauratör kostnads- fritt låter någon arrangera pokerspel i restaurangen får anses ske i syfte att även öka publiktillströmning och försäljning av restau- rangens varor. Mot bakgrund av vad som sagts om både pengarnas roll vid pokerspel och de faktiska förutsättningarna för att sådant spel ska kunna anordnas synes förutsättningar saknas för att kunna anordna poker i turneringsform utan att komma i konflikt med lotterilagens förvärvsbegrepp. Enligt lotterilagen (1994:1000) får tillstånd ges för kort-, tärnings- och roulettspel som spelas med så låga insatser och vinster att spelen har en karaktär av förströelse. Sådana spel om pengar får alltså förekomma om pengarna har en helt underordnad roll. Gränserna för insats och vinst är låga. Enligt uppgift från Lotteriinspektionen har inom dessa gränser givits tillstånd till bl.a. ett kortspel, vilket spelas med fast insats och vinst och i vilket samtliga spelare spelar mot bordet oberoende av varandra samt vinst eller förlust avgörs med ledning av traditionella pokerhänder. Enligt Lotteriinspektionen introducerades speltypen i syfte att även pokerintresserade spelare skulle finna nöje i kortspel som en ren förströelse.5 Speltypen rönte ingen framgång och finns enligt Lotteriinspektionen inte längre något intresse för den. 5 Lotteriinspektionen, Spelregler för restaurangkasino, dnr 716/2005. Sammanfattningsvis finner att förutsättningar att anordna pokerspel i turneringsform under de förutsättningar som direktiven anger inte synes möjliga. gör bedömningen att turneringsspel inte bör tillåtas. Det ska tilläggas att inte föreslår någon ändring av gällande lotteri- lags bestämmelser om möjlighet att anordna kortspel (34 § lotteri- lagen (1994:1000). I lotterilagen finns inga bestämmelser rörande marknadsföring av spel och lotterier. Det finns alltså ingen lagstiftning som särskilt tar sikte på spelreklam som det t.ex. finns rörande tobak- och alkohol- reklam. Enligt direktiven ska redovisa författnings- förslag till hur en mer restriktiv reglering kring befintliga aktörers marknadsföring ska se ut. Vidare ska utredningen föreslå ändamåls- enliga marknadsföringsbestämmelser om ett delvis nytt system med ytterligare aktörer skulle införas. I direktiven anges att uppdraget ska bygga på de relevanta utredningar som redan finns på området. I slut- betänkande Spel i en föränderlig värld (SOU 2006:11) görs i kapitel 11 en ganska ingående genomgång som rör marknadsföring av spel och lotterier. Där behandlas inledningsvis marknadsföringens omfatt- ning och utformning (avsnitt 11.2–11.3 i SOU 2006:11). Även reg- ler om marknadsföring, sanktioner och tillsyn samt spelbranschens egenåtgärder tas upp (avsnitt 11.4–11.7 i SOU 2006:11). Därtill redo- visas sambandet mellan spelreklam och spelproblem (avsnitt 11.8 i SOU 2006:11). Här kommer inte att ges en förnyad genomgång av dessa beskrivande avsnitt, utan i stället hänvisas till nyssnämnda betänkande. Sedan SOU 2006:11 överlämnades har en ny marknadsförings- lag trätt i kraft. Den nya lagen har föranletts av ett direktiv om otillbörliga affärsmetoder. I avsnitt 9.2–9.3 ges en redogörelse för direktivet och den nya lagen. Därefter ges i avsnitt 9.4 en redo- görelse för huvuddragen i vissa europeiska länders regler om mark- nadsföring av spel om pengar. Avslutningsvis redovisas utredningens överväganden i avsnitt 9.5. 9.2Direktivet om otillbörliga affärsmetoder och rådets direktiv /29/EG om otillbör- liga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot kon- sumenter på den inre markanden och om ändring av rådets direktiv /450/EEG och och rådets direktiv /7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktivet eller direktivet om otill- börliga affärsmetoder) trädde i kraft . Direktivet syftar till att bidra till att den inre marknaden fungerar korrekt och att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå genom att tillnärma medlemsstaternas lagar och andra författningar avseende otillbörliga affärsmetoder som skadar konsumenternas ekonomiska intressen (artikel 1). I direktivet konstateras att medlemsstaternas lagar om otillbörliga affärsmetoder skiljer sig mycket åt (skäl 3 i ingressen). Dessa skillnader anses skapa hinder som medför ökade kostnader för företagen när de utnyttjar den inre marknadens fri- heter, särskilt i samband med marknadsföring över gränserna. Hindren innebär också att konsumenterna blir osäkra på sina rättig- heter och att deras förtroende för den inre marknaden undergrävs (skäl 4 i ingressen). Direktivet syftar till en fullständig harmoni- sering av bestämmelserna om konsumenters skydd mot otillbörliga affärsmetoder m.m. inom hela EU. Som utgångspunkt gäller därför att medlemsstaterna endast får bestämma ett skydd för kons- umenterna som är i nivå med vad som anges i direktivet. Direktivet ska tillämpas på otillbörliga affärsmetoder som till- lämpas av näringsidkare gentemot konsumenter före, under och efter en affärstransaktion som gäller en produkt (artikel 3). Endast affärsmetoder som direkt påverkar konsumentkollektivets ekono- miska intressen omfattas (artiklarna 5.2 och 5.3). Rättsliga krav som gäller icke-ekonomiska konsumentintressen, exempelvis smak och anständighet, faller utanför direktivets tillämpningsområde. Medlemsstaterna får inte begränsa friheten att tillhandahålla tjänster eller den fria rörligheten för varor av anledningar som om- fattas av det område som harmoniseras genom direktivet (artikel 4). Vissa områden påverkas dock inte av direktivet. Som exempel påverkar inte direktivet tillämpningen av gemenskapsbestämmelser och nationella bestämmelser om produkters hälso- och säkerhets- aspekter (artikel 3.3). Medlemsstaterna kommer alltså fortfarande att kunna behålla eller införa restriktioner och förbud mot affärs- metoder för att skydda sina konsumenters hälsa och säkerhet oavsett var näringsidkaren är etablerad, t.ex. i fråga om alkohol, tobak eller farmaceutiska produkter (skäl 9 i ingressen). Direktivet ska fungera som ett allmänt ramverk. Finns det gemen- skapsbestämmelser som reglerar vissa specifika aspekter av otillbörliga affärsmetoder har dessa företräde framför direktivets bestämmelser (artikel 3.4). En central del i direktivet är förbudet mot otillbörliga affärs- metoder (artikel 5.1). Förbudet är utformat som en generalklausul som kompletteras med närmare bestämmelser om när en affärs- metod ska anses otillbörlig (artiklarna 5.2–5.5). Så är fallet om affärs- metoden strider mot god yrkessed och innebär, eller sannolikt kommer att innebära, en avsevärd snedvridning av det ekonomiska beteendet i förhållande till produkten hos den genomsnittskon- sument som affärsmetoden riktar sig till eller som nås av metoden, eller den genomsnittliga gruppmedlemmen om affärsmetoden riktar sig till en viss konsumentgrupp (artikel 5.2 a–b). Med genomsnitts- konsument avses en person som är normalt informerad samt skäligen uppmärksam och upplyst (skäl 18 i ingressen). Generalklausulen kompletteras också med två presumtions- regler vari föreskrivs att en affärsmetod ska anses otillbörlig om den är antingen vilseledande eller aggressiv (artikel 5.4). Begreppen vilseledande respektive aggressiv definieras närmare i artiklarna 6–9. En affärsmetod kan vara vilseledande genom såväl handling (artikel 6) som underlåtenhet (artikel 7). En affärsmetod är att anse som aggressiv om den genom exempelvis trakasseri, våld eller tvång påverkar eller sannolikt avse- värt inskränker genomsnittskonsumentens valfrihet eller handlande avseende en viss produkt och därigenom medför eller sannolikt medför att konsumenten fattar ett affärsbeslut som han eller hon annars inte skulle ha fattat (artiklarna 8–9). I en s.k. svart lista räknas sådana affärsmetoder upp som under alla förhållanden ska betraktas som otillbörliga (bilaga 1 till direk- tivet). Den svarta listan ska gälla i alla medlemsstater och får bara ändras genom en översyn av direktivet (artikel 5.5). Direktivet innehåller också en artikel om uppförandekoder (artikel 10). Där klargörs att direktivet inte utgör hinder mot att uppförandekoder kan fungera som komplement till domstols- och förvaltningsförfaranden vid kontrollen av direktivets efterlevnad. Medlemsstaterna får räknat från fortsätta att tillämpa nationella bestämmelser på det harmoniserade området, som är mer inskränkande eller mer före- skrivande än vad som följer av direktivet och som genomför minimi- direktiv. En sådan åtgärd måste dock vara väsentlig för att till- försäkra konsumenterna ett tillräckligt konsumentskydd och pro- portionell (artikel 3.5). Kommissionen ska överlämna en rapport till och rådet om genomförandet av direktivet (artikel 18.1). Rapporten ska vid behov åtföljas av förslag till över- syn av direktivet eller andra delar av gemenskapsrätten. Marknadsföringslagen (2008:486; MFL) trädde i kraft och ersatte därmed marknadsföringslag (1995:450). Med MFL genomfördes direktivet om otillbörliga affärsmetoder (se avsnitt 9.2). MFL syftar, i likhet med marknadsföringslag, till att främja konsumenternas och näringslivets intressen i samband med marknadsföring av produkter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare (1 § första stycket). Lagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar produkter i sin näringsverksamhet och gäller även mark- nadsföring på Internet (2 § första stycket). Med marknadsföring avses reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter inbegripet en näringsidkares handlande, underlåtenhet eller någon annan åtgärd eller beteende i övrigt före, under eller efter försäljning eller leve- rans av produkter till konsumenter eller näringsidkare (3 §). I 5 § finns en generalklausul som anger det allmänna krav som gäller för marknadsföring, nämligen att den ska stämma överens med god marknadsföringssed. Begreppet god marknadsförings- sed definieras i 3 § som god affärssed eller andra vedertagna normer som syftar till att skydda konsumenter och näringsidkare vid mark- nadsföring. Till grund för bedömningen om god marknadsförings- sed har överträtts kan läggas en rad faktorer. Det kan vara fråga om olika uppförandekoder, inte minst Internationella handelskammarens (ICC:s) regelverk, vedertagen branschpraxis och andra utomrätts- liga normer, råd och riktlinjer utfärdade av olika tillsynsmyndigheter samt rättspraxis (prop. 2007/08:115 s. 144). De riktlinjer för marknadsföring inom den svenska spelbranschen som , , Folkspel, Svebico, A-Lotterierna och IOGT-NTO- lotterier kommit överens om att tillämpa (se avsnitt 11.6.1 i SOU 2006:11) bör således kunna beaktas vid bedömningen om god marknadsföringssed beträffande spelreklam. Marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed är enligt 6 § att anse som otillbörlig om den antingen i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. Således krävs att en bedömning företas av sannolikheten av att marknadsföringsåtgärden medför att mottagaren fattar ett annat affärsbeslut än han eller hon annars skulle ha fattat. Måttstocken vid denna bedömning är den genomsnittlige konsum- enten i den krets som marknadsföringsåtgärden är riktad till (a. prop. s. 145). I 7 § första stycket finns ett förbud mot aggressiv marknads- föring. Enligt andra stycket i samma paragraf är marknadsföringen att anse som aggressiv om den innefattar trakasserier, tvång, fysiskt våld, hot eller annat aggressivt påtryckningsmedel. Av tredje stycket följer att aggressiv marknadsföring är att anse som otillbörlig om den antingen i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. Aggressiv marknadsföring som alltid är att anse som otillbörlig framgår av punkterna 24–31 i bilaga I till direktivet om otillbörliga affärs- metoder (7 § fjärde stycket). Av 4 § framgår att bilagan ska gälla som lag i (se tillkännagivande (2008:487)) med anledning av marknadsföringslagen (2008:486)). Enligt 8 § är marknadsföring som är vilseledande enligt vissa närmare angivna bestämmelser i lagen att anse som otillbörlig om den antingen påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. Således är vid bedömningen av om en vilseledande åtgärd påverkar ett affärsbeslut eller inte tröskeln lägre än vid tillämpningen av generalklausulen i 5 § och förbudet mot aggressiv marknadsföring i 7 §.