sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — I de fall där åter- fall beaktats genom påföljdsval blir påföljden signikant oftare fängelse. I de 33 fall som förverkande av villkorligt medgiven frihet skedde, förverkades hela återstoden i 30 fall. Medelvärdet för den förverkade tiden var (median 3 månader). Tid mellan brott och dom När det gäller den tid som förutit mellan brott och dom nns ingen signikant korrelation mellan hur som gått från det aktuella brottet till domen och längden på det utdömda fängelsestraffet. Stöldfallet är den klart dominerande typen av rån. Grovt rån (kapitel 10) Sammantaget har 115 domar granskats. I två fall har den dömde varit kvinna, vilket motsvarar en andel om . Gärningsmannens medelålder vid brottstillfället är (median ), den yngste i undersökningsmaterialet är och den äldste . Överklagandean- delen, dvs. andel av tingsrättsdomar som överklagats till hovrätt, uppgår till . Skadestånd har dömts ut i av domarna. Det föreligger inga egentliga skillnader mellan åren när det gäller utdömda påföljder. Fängelseandelen uppgår till . Brottets straffvärde är den vanligaste motiveringen till varför fängelse väljs som påföljd. Fängelsestraffens medellängd avseende grovt rån, samtliga stadier, sammantagna, uppgår . Vid en jämfö- relse mellan åren är det en signikant skillnad i strafängd på så sätt att medelvärdet minskat från . Denna skillnad kan förklaras med att antalet rån på förberedelsestadiet är signikant större . Sorteras föreberedelse- brotten bort föreligger inte längre någon signikant skillnad. Strafftidens medelvärde har dock minskat även för fullbordade brott, men skillna- den är inte signikant. Antalet fullbordade grova rån är färre jämfört med . Medelvärde för fängelsestraffen ligger . Antalet domar försök till grovt rån är för få för att jämföra de båda åren. Fängelsestraffens medellängd uppgår , vilket är längre än vid fullbordat brott. Antalet domar avseende förberedelse till grovt rån har ökat från 7 till 21, dvs. Medelvärde för fängelsestraffen ligger . Det föreligger inte någon signikant skillnad mellan åren beträffande strafftiden, men en viss minskning kan noteras. Straffskalan för grovt rån är fängelse i lägst 4 och högst . Den spänner således och varje fjärdedel uppgår eller 6 månader. Eftersom straffminimum är fängelse startar straffskalan också där. Andelen av straffskalan som utnyttjas är lägre jämfört med . Ser man till fullbordade brott var andelen domar i den neders- ta fjärdedelen av straffskalan . uppgick samma andel till . Annorlunda uttryckt – utnyttjandet av andelen av straffskalan ovanför den nedersta fjärdedelen var mindre jämfört med . Enstaka fall av grovt rån Av de genomgångna domarna innehåller merparten (75 domar mot- svarande ) era brott i domen. Resterande 40 domar (34,) avser enstaka fall av grovt rån. Vissa analyser har gjorts för att se främst strafftidens längd vid enstaka fall av grovt rån. Antalet domar avseende enstaka fall av grovt rån uppgår till 17 och till 40. Påföljden har i samtliga fall blivit fängelse. Om det görs en uppdelning på de olika brottsstadierna uppgår antalet domar avseende fullbordade brott till 27. avseende förberedelse till grovt rån uppgår till 12 stycken. En dom avser försök till grovt rån. När det gäller fördelningen på straffskalan vid enstaka fall av full- bordat grovt rån kan konstateras att av domarna innebär fängelsestraff som ligger i den nedersta fjärdedelen av straffskalan. Medelvärdet på fängelsestraffen för ett enstaka fall av fullbordat grovt rån är (median 48 månader). I de fall som era brott förekommer är medelvärdet högre, . Fängelsestraffen är signikant längre i de fall där ytterligare brott förekommer i domen Försvårande och förmildrande omständigheter Försvårande omständigheter enligt 29 kap. 2 § har angetts i totalt 13 fall. Det stora ertalet (10 fall) avser punkten 2, dvs. tilltalade har visat särskild hänsynslöshet. De resterande fallen hänför sig till punkten 3, dvs. att den tilltalade har utnyttjat någon annans skydds- lösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig. att signikant längre fängelsestraff döms ut i de fall som försvårande omständigheter åberopas. Förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 3 § har angetts i ett fall. S.k. billighetsskäl enligt 29 kap. 5 § har angetts i 7 fall. I 6 av dessa är det fråga om punkten 4, dvs. att den tilltalade förorsakas men genom att han på grund av brottet utvisas ur riket. Ett fall avser punkten 3, dvs. att den tilltalade frivilligt har angett sig. I av fallen så anges försvårande omständigheter vid rubriceringen av brottet. I av domarna förekom- mer det att försvårande omständigheter anges vid straffmätningen och i lika många fall anges försvårande omständigheter av domstolen både vid rubricering och straffmätning. I vilket sammanhang som domstolen angett de försvårande omständigheterna synes dock inte har påverkat fängelsestraffets längd. Betydelsen av gärningsmannens ålder Det nns en signikant positiv korrelation mellan gärningsmannens ålder och längden på fängelsestraffen. Detta indikerar en stark tendens att döma yngre gärningsmän till kortare straff. Statistisk jämförelse visar också att gärningsmän som är i snitt får signikant kortare fängelsestraff än gärningsmän . Återfall och tidigare brottslighet När det gäller grovt rån framgår det av de 115 domarna att gärnings- mannen är tidigare dömd i 84 fall, i 12 fall är han eller hon ostraffad och i 19 fall framgår inte av domen om det förekommer tidigare brotts- lighet eller inte. Detta innebär att i vart fall av gärnings- männen har återfallit i brott och för av dessa innebar den tidigare domen att de dömdes till fängelsestraff. Längden på fängelsestraffen skiljer sig inte signikant åt mellan de gärningsmän som har återfallit i brott och de som inte har dömts tidi- gare. En viss skillnad kan dock noteras som innebär att tidigare ostraf- fade gärningsmän får något kortare fängelsestraff. Medelvärdet för den tid som förutit sedan senaste domen uppgår (median 19 månader). Det föreligger ingen korrelation mellan tiden sedan den senaste domen och längden på fängelsestraffen. I de 21 fall som förverkande av villkorligt medgiven frihet skedde, förverkades hela återstoden i 18 fall. Medelvärdet för den förverkade tiden var (median 6 månader). Längden på fängelsestraffen skiljer sig inte signikant åt mellan de fall där 29 kap. 4 § har åberopats och de fall där så inte skett. Lagrummet har åberopats i sammantaget 10 fall. De omständig- heter som i samband med det har åberopats är återfall i likartad brotts- lighet och särskilt allvarlig brottslighet. Tid mellan brott och dom Tiden föruten mellan brott och dom skiljer sig inte signikant . Det nns en signikant korrelation mellan tiden från brott till dom och längden på det utdömda fängelsestraffet, som innebär att fängelsestraffen tenderar att bli längre ju som förutit sedan domen. En förklaring till detta kan vara att vid ett relativt snabbt återfall kan återfallet beaktas genom att villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad. Den typ av grova rån som begåtts avser i huvudsak stöldfallet. Avslutande kommentarer (kapitel 11) Kartläggningen har omfattat olika brottstyper som i era fall skiljer sig avsevärt åt. Att mer generellt sammanfatta resultaten är därför svårt men vissa mer allmängiltiga slutsatser kan ändå dras. I vissa fall kan det dock vara så att någon brottstyp skiljer sig från de övriga. Resultatet av kartläggningen kan generellt och mycket kort samman- fattas utifrån i huvudsak frågor som ställs i uppdraget på följande sätt. Varje punkt kommenteras mer utförligt i kapitel 11. Antalet domar avseende de kartlagda brotten har ökat Antalet domar avseende brotten som omfattas av uppdraget har ökat. Den enda brottstyp där antalet domar är något färre jämfört med är grovt rån. Andelen som döms till fängelse har ökat Fängelseandelen, dvs. de personer som döms till fängelse, har ökat för ertalet av de brottstyper som uppdraget omfattar. De enda brottstyper där andelen personer som döms till fängelse har minskat är fridskränk- ningsbrotten. Medelvärdet på fängelsestraffen har minskat som andelen personer som döms till fängelse generellt har ökat har de utdömda strafftiderna i allmänhet minskat något. Den enda brottstyp vars genomsnittliga fängelsestraff har ökat något är rån. Skillnaden i andelen som döms till skyddstillsyn varierar efter brottstyp Andelen personer som döms till skyddstillsyn för de brott som omfattas av uppdraget varierar efter brottstyp. Det kan också konstateras vissa förändringar i andelen skyddstillsynsdomar mellan undersökningsåren. Skillnaden i andelen som döms till villkorlig dom varierar efter brottstyp I vilken utsträckning som villkorlig dom döms ut som påföljd skiljer sig stort mellan brottstyperna. Det nns även vissa förändringar i andelen personer som ådöms villkorlig dom vid respektive brottstyp. Brottens straffskalor utnyttjas i begränsad omfattning När det gäller fördelningen på straffskalan kan konstateras att – utom för dagsbotsdomar avseende olaga hot – den helt övervägande andelen av straffen ligger i den nedersta fjärdedelen av straffskalan. En annan slutsats som kan dras vad gäller fängelsestraffen är att i samtliga fall, med undantag för rån, är andelen brott i den lägsta fjärdedelen större än . Försök och förberedelse till brott ger lindrigare påföljd Vid de brottstyper där försök respektive förberedelse till brott är straff- bart och förekom i sådan omfattning att en analys var genomförbar kan sammanfattningsvis sägas att försöks- och förberedelse brott leder till lindrigare påföljd än fullbordade brott. Försök till grovt rån hade dock en genomsnittligt längre fängelsetid. Försvårande omständigheter används för rubricering av grova brott Beträffande de grova brotten åberopas olika försvårande omständigheter i huvudsak vid rubriceringen av brottet som ett grovt brott. Få uttryckligen angivna försvårande och förmildrande omständigheter Generellt gäller att det i domskälen sällan uttryckligen anges varken försvårande eller förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 2 och 3 §§ . Detta gäller särskilt förmildrande omständigheter som i era fall varit så få att en analys av deras påverkan inte varit menings- full. Angivna försvårande omständigheter ger utslag i strafftidens längd I de fall som försvårande omständigheter enligt 29 kap. 2 § uttryckligen anges i domskälen ger detta normalt utslag i fängelsestraf- fens längd. I de domar där sådana försvårande omständigheter anges blir fängelsestraffen således generellt längre. Det nns resultat som talar för att kvinnor särbehandlas i påföljdshän- seende när det gäller misshandelsbrotten, grov fridskränkning och olaga hot. De riktigt unga gärningsmännen, dvs. de som är , ingår inte i undersökningsmaterialet. De som är över 18, men inte fyllda vid brottet ingår dock. Resultaten visar att det generellt väljs lindrigare påföljder och döms ut kortare fängelsestraff för denna grupp. Gärningsmännens medelålder vid brottet skiljer sig mellan brottstyperna De äldsta gärningsmännen med en medelålder åternns be- träffande brottstyperna olaga hot medan de yngsta gärningsmännen med en medelålder förekommer vid rånbrotten. Det bör här note- ras att gärningsmän har undantagits från domsgranskningen. Enstaka brott i förhållande till era brott Vid grov misshandel, de båda typerna av grova fridskränkningsbrott och grovt rån har det funnits skäl att kontrollera påföljden vid enstaka fall av brott, dvs. ett enda fall av det aktuella brottet. Sammanfattningsvis visar denna analys att fängelsestraffens medellängd är längre i de fall det förekommer ytterligare brott i domen. Sammanfattningsvis kan sägas att resultaten tyder på att återfall i brott har betydelse vid påföljdsvalet och för förverkande av villkorligt med- given frihet. Däremot synes det ha begränsad betydelse vid straffmät- ningen. Gärningsmän vid grövre brott har återfallit i brott i stor utsträckning Resultaten visar sammanfattningsvis att gärningsmän som döms för de grövre brotten i högre utsträckning har återfallit i brott. Att gärnings- männen oftare har återfallit vid de allvarligare brotten som omfattas av uppdraget framgår även av uppgifterna ur rättsstatistiken. Tiden mellan brott och dom har ökat Den tid som förutit mellan brott och dom är längre än för samtliga brottstyper som omfattas av uppdraget. Betydelsen av tiden mellan brott och dom Tiden som förutit mellan brott och dom har i era fall betydelse för valet av påföljd på så sätt att fängelse väljs oftare vid kortare föruten tid. Däremot synes det inte föreligga något samband mellan tiden mel- lan brott och dom och längden på fängelsestraffet. Andelen parrelation vid granskade domar avseende misshandel av normalgraden har minskat Andelen målsäganden som vid brottet var partner eller ex-partner till gärningsmannen har minskat jämfört med när det gäl- ler misshandel av normalgraden. Även platsen för gärningen, när det gäller gemensamma bostaden eller målsägandens bostad, har genom- gått en viss förändring på så sätt att andelen misshandelsbrott på dessa platser minskat. Detta kan tyda på att det numera i vissa av dessa fall åtalas och döms för grova fridskränkningsbrott i stället för misshandel av normalgraden. Andelen misshandelsbrott på allmän plats har ökat Andelen domar som avser misshandel av normalgraden som äger rum på allmän plats har ökat i förhållande . har andelen målsäganden som är obekanta eller ytligt bekanta med gär- ningsmannen ökat. Samma mönster, dock inte lika tydligt, kan urskiljas beträffande grov misshandel. Andelen grova rån som avser förberedelse har ökat uppgick antalet domar som avsåg förberedelse till grovt rån till 7. var den siffran 21, dvs. antalet förberedelsebrott har tre- dubblats. som det kan noteras en avsevärd ökning av antalet domar för förberedelse till grovt rån har fängelsestraffens längd minskat. Nuvarande partner jämfört med ex-partner Fängelsestraffen är längre vid grov kvinnofridskränkning när brottet har riktat sig mot en målsägande som var nuvarande partner vid brottet jämfört när det riktat sig mot en ex-partner eller när förhållandet mel- lan parterna har varit oklart eller växlande. Däremot är fängelseandelen högre när brottet riktat sig mot en ex- partner. Är misshandel av normalgraden ett artbrott? Fängelseandelen är vid misshandel av normalgraden är enligt rättsstatis- tiken . I undersökningsmaterialet uppgår fängelseande- len till . Vid en så låg andel domar som leder till fängelse kan sättas i fråga om misshandel av normalgraden verkligen är ett s.k. artbrott eftersom det vid ett sådant brott föreligger en presumtion för fängelse. Strängare syn på olaga hot Andelen bötesdomar är mindre i förhållande . Det antal dagsböter som dömdes ut är däremot signikant högre än . Andelen som dömdes till villkorlig dom var signikant högre jämfört med och även fängelseandelen har ökat något. till (Ju 2007:04) av och Genom beslut gav oss i uppdrag att gemensamt lämna ett utlåtande till utredningen angå- ende betydelsen i straffmätningshänseende av flerfaldig brottslighet och återfall i brott. I uppdraget ligger att på ett överskådligt sätt redovisa de prin- ciper som ligger till grund för nuvarande reglering avseende hanter- ingen av flerfaldig brottslighet och återfall i brott på fängelsenivå, inklusive frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet, samt nuvarande praxis i dessa hänseenden. Med utgångspunkt från denna redovisning skall utlåtandet peka på olika utvecklingsmöjligheter i riktning mot ett större hänsynstagande till dessa faktorer vid straff- bestämningen samt redovisa de för- och nackdelar som kan vara förenade med en sådan utveckling. I detta sammanhang bör särskilt beaktas konsekvenserna av den s.k. mängdrabatt som förekommer vid flerfaldig brottslighet. Tanken är att utlåtandet skall utformas så att det kan tjäna som underlag för utredningens överväganden i nu aktuella frågor. Något krav på att utlåtandet skall innehålla fullständiga författningsförslag finns inte. När det gäller frågor med anknytning till flerfaldig brottslighet förhåller det sig så att den lagstiftning som är tillämplig är tämligen knapphändig. I huvudsak bygger den nuvarande rättstillämpningen på området på mångårig domstolspraxis även om det måste sägas att det i flera hänseenden framstår som oklart hur denna praxis ser ut. Beträffande betydelsen av återfall i brott finns det mera av lag- stiftning att luta sig emot. Även här gäller emellertid att den rätts- tillämpning som sker mera har stöd i en mångårig domstolstradition än i hur de lagregler som finns på området är utformade. Det sagda innebär dels att det knappast är möjligt att avge något utlåtande beträffande de aktuella frågorna utan att först redovisa hur vi uppfattar att de hanteras i praxis, dels att det på dessa om- råden mera än på många andra kan finnas anledning att starta diskussionen redan inom ramen för beskrivningen av hur rättsläget ser ut. De utgångspunkter som har för sitt arbete innebär att utredningen skall överväga och föreslå förändringar av strafflagstiftningen i syfte att åstadkomma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. Vidare är det utred- ningens uppgift att överväga förändringar som vid såväl våldsbrott som andra typer av brott leder till en större spännvidd i straff- mätningen när det har funnits försvårande eller förmildrande om- ständigheter. I sammanhanget skall utredningen också överväga betydelsen av flerfaldig brottslighet och återfall i brott. uppdrag får, när det gäller betydelsen av flerfaldig brottslighet och återfall i brott, uppfattas så att det avser hanteringen av dessa spörsmål över hela linjen, dvs. beträffande alla typer av brott. Någon särskild inriktning på arbetet i denna del kan knappast utläsas ur direktiven utan mandatet framstår i denna del som öppet. Mot nu angiven bakgrund kommer vi att redovisa vilken lagstift- ning som finns när det gäller de aktuella frågorna och hur de – såvitt vi kan bedöma – hanteras i domstolarnas praxis. En viktig uppgift för oss blir sedan att ange vilka skäl som ligger till grund för rättstillämpningen och att granska dessa kritisk. Vi kommer också att redovisa vilka argument som kan anföras för respektive emot att låta flerbrottslighet och tidigare brottslighet få ett större genom- slag vid påföljdsbestämningen. 2Betydelsen vid påföljdsbestämningen av tidigare brottslighet Den tilltalades tidigare brottslighet kan påverka påföljdsbestäm- ningen på främst tre olika sätt. I första hand har lagstiftaren tänkt sig att den tidigare brottsligheten skall kunna leda till ett skärpt påföljdsval. I andra hand har rätten i vissa fall möjlighet att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad. I sista hand finns det möjlig- het att skärpa det straff som döms ut, dvs. att bestämma ett högre bötesstraff eller ett längre fängelsestraff (eller längre sluten ung- domsvård). I princip gäller att återfallsskärpning av straffet inte skall ske om den tidigare brottsligheten har påverkat påföljdsvalet så, att fängelse har valts som påföljd. I allmänhet bör inte heller en skärpt straffmätning äga rum om förverkande av villkorligt med- given frihet kan beslutas. Straffskärpning av fängelsestraff skall ske endast om det inte är möjligt att låta den tidigare brottsligheten få betydelse på annat sätt. Att den tilltalade har begått brott är alltså en faktor som kan få betydelse för påföljdsvalet. Av föreskriften i 30 kap. 4 § 2 st BrB framgår att rätten får åberopa tre olika typer av skäl för fängelse som påföljd. Ett sådant skäl är att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott. De båda andra omständigheterna som kan tala för fängelse är brottslighetens straffvärde och dess art. Att rätten måste åberopa skäl för fängelse har att göra med att den grundläggande presumtionen i påföljdsbestämningssystemet är för att ett alternativ till fängelse, dvs. i allmänhet villkorlig dom eller skyddstillsyn, skall väljas. För att tidigare brottslighet skall få påverka påföljdsvalet krävs att den tilltalade har blivit lagförd för brottsligheten. Det är emellertid inte nödvändigt att denna lagföring har skett genom dom. Det räcker i och för sig att den tilltalade har godkänt strafföre- läggande eller meddelats åtalsunderlåtelse. I här aktuellt samman- hang torde dock de två sistnämnda formerna av lagföring generellt sett ha liten betydelse. När tidigare brottslighet talar för ett skärpt påföljdsval rör det sig regelmässigt om fall i vilka den tilltalade har dömts av domstol. Alternativen till fängelse är – i princip – möjliga att använda endast i det spelrum som finns mellan fängelse i och fängelse . Att den tilltalades tidigare brottslighet måste ges betydelse vid påföljdsvalet är uppenbart. Hela uppläggningen av påföljdssystemet, med till fängelse alternativa påföljder som skall tillämpas i första hand, förutsätter att den som – efter att ha dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn men fortsätter att begå brott – döms till det straff som är angivet i straffskalan för det eller de aktuella brotten. Resonemanget bygger på ett antagande om att presumtionen mot fängelse kan beskrivas som att den dömde den eller de första gångerna privilegieras vid påföljdsvalet. Man kan hävda att det i det nuvarande systemet finns inbyggt som en ound- viklig konsekvens att den som vid upprepade tillfällen återfaller i brott till slut inte skall få förmånen av att ådömas en alternativ (och lindrigare) påföljd. Eftersom icke frihetsberövande påföljder inte innehåller några tillräckligt repressiva moment för att återspegla det som domen avser att förmedla är det inte rimligt att i läng- den upprätthålla principen om privilegiering. I så fall förlorar prövo- tid och domens varnande funktion all betydelse och kriminaliser- ingens hot om bestraffning sin trovärdighet. Kraven på likabehandling och rättvisa i form av proportionell bestraffning föranleder alltså att de brottslingar som begår upp- repade brott inom det privilegierade intervallet förr eller senare er- håller ett frihetsberövande straff. I annat fall kommer privilegierings- tänkandet att medföra en orättvis särbehandling av fallen utanför det nu diskuterade intervallet (dvs. brottslighet med straffvärden respektive brottslighet som ligger på bötesnivå). Av dessa skäl måste samhället, då den dömde fortsätter att begå brott, efter hand visa att kriminaliseringens hot om bestraffning är reellt. Det sagda kan enkelt uttryckas som att ett successivt hänsyns- tagande till återfall vid valet av påföljd är nödvändigt för att vid påföljdsvalet kunna ha en huvudregel som föreskriver att ett lind- rigare alternativ skall väljas inom straffmätningsintervallet upp till omkring fängelse. Frågan är emellertid hur tidigare brottslighet mera i detalj skall beaktas vid valet av påföljd. Vi skall i det följande diskutera detta. Först kan det emellertid finnas anledning att påpeka att alla de tre faktorer som kan tala för fängelse som påföljd kan göra detta med olika styrka. På motsvarande sätt som beträffande brottslig- hetens straffvärde och brottslighetens art gäller alltså att tidigare brottslighet kan påverka påföljdsvalet mer eller mindre. Vilken betydelse som tidigare brottslighet har bestäms av några olika faktorer. Det kan finnas skäl att först något beröra dessa. En viktig faktor vid bedömningen av vilken betydelse som tidigare brottslighet bör tillmätas vid påföljdsvalet är om denna brottslighet ligger långt tillbaka i tiden eller om den har inträffat sedan. Tidsförhållandena kan vara avgörande för vilken verkan tidigare brottslighet bör ges. Normalt gäller att tidigare brottslighet inte tillmäts någon betydelse om den ligger så långt tillbaka i tiden som . Beräkningen bör härvid utgå från brottsdatum och inte från tiden för domen. Denna regel kan emellertid inte gälla generellt. Även den tid som har förflutit efter den senaste lagföringen måste beaktas. Att tiden efter den senaste domen har betydelse kan ses bl.a. i systemet med prövo- tider efter villkorlig dom och skyddstillsyn.