sou · GWB359 · 2008-06-05 00:00:00 — följde en rad andra idrotts- grenar – såsom rodd, cykel, friidrott, skridsko, simning – i före- ningsmässiga former. framstod framförallt friidrott som den allvarligaste utmanaren av den frivilliga gymnastikens domi- nans. –1914 framträdde en ny bild där de mest populära föreningsverksamheterna utgjordes av friidrott, fotboll och skidåkning.TPF2FPT De första riksorganisationerna av betydelse uppstod . bildades för Idrottens Främjande (SCIF). tillkom Svenska gymnastik- och idrotts- föreningarnas riksförbund (, RF). Organisa- tionerna var mycket olika i frågan om såväl inriktning som orga- nisatorisk struktur. SCIF var en främjandeförening ledd av en handlingskraftig och synnerligen socialt exklusiv styrelse med i spetsen och kronprins (sedermera ) på ordförandeposten. Föreningens mål var att allmänt stödja och propagera för idrott i olika former. Med goda kontakter inom näringsliv och samhällets övre skikt lyckades föreningen tidigt mobilisera betydande medel till idrottslig verksamhet. Dessutom ansvarade SCIF för stora punktinsatser såsom anordnandet av de nordiska spelen och byggandet av inför de 1912. Någon önskan att organisera det dagliga arbetet i de lokala föreningarna fanns däremot inte. RF var på flera sätt SCIF:s raka motsats. I takt med att idrottsintresset växte i landet, ökade antalet idrottsföreningar. En tilltagande tävlingsverksamhet visade dock på nödvändigheten av samordning, nationella tävlingsbestämmelser och en enhetlig amatörstadga. RF:s tillkomst kan därför ytterst ses som en följd av idrottsutövarnas egna behov. Medan SCIF i huvudsak kan karakteriseras som en social elits önskan om att sprida idrottens , blev RF organisatör och ledare av den praktiska 2TP PT För en ingående redogörelse av idrottsrörelsens framväxt och utveckling , se , Idrottens väg till folkrörelse. Studier i svensk idrottsrörelse till 1915 (1974). Statlig idrottspolitik – en historik I organisatoriskt avseende utvecklade RF dessutom tidigt en uppbyggnad som en klassisk folkrörelse där lokala före- ningar förenade i knöts samman under en gemensam riksledning. Kännetecknande för idrotts- rörelsen var således en tudelad lednings- struktur där SCIF åtog sig huvudansvar för ekonomi och allmän idrottspropaganda medan RF blev organisatoriskt centrum för den aktiva idrottsutövningen. 2.2.2Tidiga försök till statsanslag Inom den frivilliga idrotten väcktes tidigt tanken på statligt stöd. Ett första bidrag av engångskaraktär beviljades av regeringen i form av förlusttäckning för en resa av till . Beloppet var visserligen blygsamt, men bör ses som ett första uttryck för statsmakternas generellt positiva inställning eftersom det utdelades i när idrott alltjämnt var ett okänt fenomen för det stora flertalet medborgare och decennier innan verksamheten antagit en folkrörelses former. Det egentliga genombrottet för statens idrottspolitik bör dock förläggas till senare datum. Ett viktigt steg togs 1900 då SCIF ansökte om ett generellt statsbidrag för allmän idrottsverksamhet. Förslaget möttes välvilligt av regeringen men föll på motstånd. Det var framförallt landsbygdens representanter som mottsatte sig tanken på ett statligt idrottsstöd. Bidragande var både okunskap om idrott som kulturellt fenomen och den kanske inte helt obefogade misstanken att anslaget framförallt skulle komma de större städernas befolkning tillgodo. SCIF lät sig inte nedslås utan återkom med nya ansökningar . Med början 1905 stod även RF med som bidragssökande. Men trots stöd hos regeringen lät sig inte bevekas. –1906 avslogs inte mindre än tre propositioner om statsbidrag till idrottsrörelsen. Svårigheten att beveka fick SCIF och RF att pröva nya handlingsstrategier. En sådan möjlighet var ett statligt lotteri. Eftersom lotterier kunde beviljas genom regeringsbeslut var detta en finansieringslösning där motstånd kunde kringgås. Strategin visade sig lyckosam. beviljades ett särskilt idrottslotteri med följden att idrottsrörelsen tilldelades statliga medel för allmän idrottsverksamhet. Statlig idrottspolitik – en historik förnyade SCIF och RF sina försök att få till stånd ett generellt statsbidrag. Tidpunkten var väl vald. Sommarens i hade blivit en succé över förväntan. Organisatoriskt hade arrangemanget förlöpt väl. Därtill hade lyckats bli bästa idrottsnation i den samlade poängberäk- ningen. Detta bidrog till att – med blott elva rösters övervikt – biföll att idrottsrörelsen skulle tilldelas ett första, regelrätt statsbidrag på . Idrottsrörelsens drygt 10- åriga kamp för offentligt stöd hade därmed burit frukt. Man får inte underskatta betydelsen av att idrottsrörelsen till- delades ett generellt statsanslag. För det första innebar det ett viktigt ekonomiskt tillskott som både främjade ett ökat anlägg- ningsbyggande och gav förbättrade organisatoriska villkor. För det andra utgjorde statsanslaget en viktig politisk markering av att idrottsrörelsen utförde en samhällelig gärning. Det kan tilläggas att anslaget tillkom i när offentligt stöd till frivilliga organisa- tioner var en sällsynthet. Liknande – men mer blygsamma – bidrag utgick endast till skarpskytterörelsen och vissa nykterhets- främjande ungdomsorganisationer. Dagens generella stöd till ideell föreningsverksamhet är i huvudsak ett efterkrigsfenomen. 2.2.3En korporativ förvaltningsmodell inrättas Det statliga stödet gav idrottsrörelsen officiell status. Med anslaget följde dock vissa villkor. I regeringens riktlinjer framhölls bland annat att statens stöd skulle utgöra en till självhjälp. Dessutom skulle de mindre bemedlade samhällsklasserna och landsbygdens folk prioriteras, medan för sådana grenar av idrott, vilkas utövare huvudsakligen tillhörde de burgnare samhälls- klasserna, som regel den enskilda offervilligheten borde anlitas. Det var även regeringen som avgjorde hur medlen skulle fördelas mellan SCIF och RF – och till vilka ändamål. Därtill skulle båda organisationernas räkenskaper granskas av revisorer tillsatta av chefen för . Slutligen – och principiellt anmärkningsvärt – begärde statsmakterna även vissa organisato- riska nyordningar. En förutsättning för anslaget var nämligen att både SCIF och RF skulle utse en ledamot vardera i varandras styrelser. Därtill skulle ett särskilt statligt ombud ges säte i och förvaltningsutskott. Om detta ombud inte var beredd Statlig idrottspolitik – en historik att biträda beslut i ekonomiska frågor skulle ärendet underställas regeringen för slutgiltig prövning. I frågan om statsanslagets storlek och fördelning, utvecklades följande arbetsordning: fattade beslut om idrottsansla- gets storlek. Hur anslaget skulle fördelas mellan olika idrottsända- mål var däremot en uppgift för regeringen. I princip hade rege- ringen full rätt att styra denna fördelning in i mista detalj – i praktiken nöjde man sig dock vanligtvis med att avväga olika anslagsposters storlek. Till grund för regeringens beslut låg dessutom ingående fördelningsförslag utformade av idrottens egna organisationer. och inflytande i anslags- frågor bestod således i att man gjorde en samlad bedömning av idrottsrörelsens totala bidragsbehov, utformade ett utförligt förslag till anslagsfördelning samt därefter fördelade och administrerade de medel som idrotten fick sig tilldelade. 2.2.4Statens syn på idrottens samhällsnytta Ett allmänt kännetecken för de positiva omdömen om idrotten som fälldes av och regeringen första två decennier var att de i huvudsak överensstämde med hur idrottsrörelsens borgerliga ledning själv beskrev idrottens för- delar. Starkast framhölls idrottandets fysiska och karaktärsdanande effekter på det uppväxande släktet. I idrotten fick således ungdomen – i praktiken den manliga – sunda och friska kroppar som man konkret och handgripligt fick erfara värdet av disciplin, beslutsamhet, lagarbete och fair play. I enlighet med sekelskiftets patriotiska strömningar underströks även idrottens förmåga att skapa nationell endräkt, stärka försvarsförmågan och minska motsättningarna mellan olika samhällsklasser. Med svenska segrar i internationella tävlingssammanhang kunde även foster- landets styrka manifesteras. Till viss del kompletterades bilden med idrottens allmänna förmåga att uppfordra ett sunt och nyktert leverne samt skapa en motvikt mot osunda nöjen och stadslivets förvekligande inflytande. Dessa positiva beskrivningar var inte allenarådande. Det fanns en idrottskritik, fördelad efter två huvudlinjer. I början dominerade ett motstånd med tydlig koppling till särskilda gruppers egen- intresse. Tydligast manifesterades detta i landsbygdsrepresen- Statlig idrottspolitik – en historik tanternas skepsis mot idrott som ett utpräglat stadsfenomen. Därtill förekom att arbetarrörelsens företrädare kritiserade idrotten som överklassens onödiga tidsfördriv och att kyrkliga represen- tanter beklagade att tävlingsarrangemang anordnades . började dock dessa grupprelaterade invändningar ge vika till förmån för en mer moralkonservativ och partiöverskridande kritik. Kännetecknande för denna nya idrottskritik var att man visserligen accepterade den allmänna beskrivningen av idrottens samhällsnytta – men att man ifrågasatte om idrotts- rörelsen i praktiken levde upp till sina ideal. Mer konkret kritiserades idrottens för en allt för stark fixering på tävlingar, prestationer och mätbara resultat. Dessutom talades om oroande utvecklingstendenser i form av professionalism och ett allt för stort intresse för kontroversiella idrotter som boxning och brottning. 2.3Mellankrigstidens glädjeämnen och bekymmer Mellankrigstiden, perioden –1939, blev på många sätt en omvälvande period för svensk idrott. Först och främst var det under dessa år som idrottsrörelsen fick sitt stora genombrott som massrörelse. Inom RF ökade såväl antalet medlemmar och före- ningar i snabb takt med följden att idrottsrörelsen i slutet av 1930- talet med bred marginal hade passerat både frikyrko- och nykter- hetsrörelsen i storlek. Parallellt skedde en geografisk breddning. I när stora befolkningsgrupper flyttade till städerna spreds idrotten i rakt motsatt riktning. hade endast en tredjedel av RF:s då blott 570 föreningar varit lokaliserade på landsbygden – vid mellankrigstidens slut fanns långt över hälften av förbundets 5 790 föreningar och 390 000 medlemmar utanför städerna.TPF3FPT Men mellankrigstiden blev inte enbart en period av tillväxt. Kännetecknande var även ett kraftigt ökat intresse av idrott som nöjesform. De stora tävlingarna lockade till sig allt större skaror åskådare. Idrottsliga prestationer väckte beundran och idoldyrkan. Både dagstidningarnas sportsidor och den stora mängden flore- rande idrottstidningar bidrog till att förstärka idrottens karaktär av 3TP PT För en redogörelse av idrottsrörelsens utveckling , se , Idrott mellan krigen. Organisationer, ledare och idéer i den svenska idrottsrörelsen –39 (1987). Statlig idrottspolitik – en historik Följden blev att idrottens tidigare karaktär av andlig fostran med fysiska medel trängdes tillbaka till förmån för det spektakulära och sensationella. Förändringsprocessen kan samman- fattas som att idrotten fann sin moderna – och närmast självklara – hemvist i gränslandet mellan fostran och underhållning, mellan idealitet och kommersialism. Inom allmänheten fanns det många som betraktade idrottens mer spektakulära aspekter med skepsis. Det stora intresset för tävlingsresultat och idrottsprestationer ansågs oförenliga med de värden som en sund idrott borde innehålla. Missnöjet förstärktes dessutom av att många idrottsklubbar finansierade sin verksamhet genom olika nöjesaktiviteter såsom tipstävlingar och danstillställ- ningar, framväxten av en högljudd hejarklackskultur samt att tävlingar anordnades på de kyrkliga högtidshelgerna och därmed tog tid från studier och mer kulturellt ansedda fritidsaktiviteter. fick idrottskritiken politiska konsekvenser. Efter en hård och för idrotten misskrediterande riksdagsdebatt om urspår- ningstendenser inom idrotten beslutades om kraftiga sänkningar av statens idrottsstöd. Dessutom tillsattes en första statlig idrotts- utredning med uppgift att utvärdera både idrottens samhällsnytta och idrottsrörelsens hantering av statliga medel. Under det följande decenniet förblev statsanslaget på låg nivå. Parallellt fortsatte ledamöter av att ifrågasätta statens idrottsstöd med hänvisning till olika avarter och överdrifter. har därmed med rätta gått till hävderna som idrottsrörelsens legitimi- tetskris.TPF4FPT ebbade dock kritiken ut. Framförallt åren kring 1930 markerade inledningen på en ny era. Utvecklingen kan samman- fattas som att statsmakternas företrädare successivt kom att acceptera idrotten som ett samhällsfenomen med inslag av både allvar och nöje, idealitet och kommersialism. 2.3.2Kronprinsen ingriper mot dualismen i idrottsrörelsens ledning Relationen mellan SCIF och RF var ofta ansträngd. Visserligen hade parterna ingått ett samarbetsavtal med innebörden att RF ansvarade för den praktiska idrottsverksamheten medan SCIF utgjorde den högsta ekonomiskt ledande och under- 4TP PT Idrottens legitimitetskris behandlas i (2004), kap. 3. Statlig idrottspolitik – en historik stödjande myndigheten inom idrottsrörelsen. I realiteten hade dock RF svårt att acceptera SCIF:s starka ställning och i takt med att förbundet växte i storlek och styrka ökade även dess krav på inflytande i ekonomiska frågor. kom dualismen i idrottsrörelsens ledning även att ifrågasättas från offentligt håll. Enligt den statliga idrottsutredning som tillsattes 1921 medförde nämligen förekomsten av två organi- sationer i idrottsrörelsens ledning ett omfattande administrativt dubbelarbete, onödig byråkrati och allmän ineffektivitet. Utred- ningen förordade följaktligen drastiska förändringar – och detta till RF:s favör. Mer konkret ansågs att RF framöver skulle tilldelas allt ansvar rörande förvaltning av idrottens statsbidrag och lotterimedel medan SCIF endast skulle organisera "passiva" medlemmar och ge ut en årsbok.TPF5FPT Den föreslagna omorganisationen kom inte till stånd. Huvud- skälet var att RF och SCIF redan hunnit revidera sitt samarbets- avtal när utredningens betänkande presenterades. Enligt den nya överenskommelsen hade RF visserligen fått ökat inflytande över förvaltningen och fördelningen av idrottens offentliga stöd. Den stora vinnaren var emellertid SCIF som genom dessa eftergifter lyckats undvika hotet att helt utmanövreras från idrottens ledning. skulle dualismen inom idrottsrörelsens ledning att få en permanent lösning.TPF6FPT Förändringen åstadkoms dock inte genom statligt ingripande – utan på initiativ från kungahuset. I RF hade kronprins (sedermera ) varit ordförande sedan organisationen bildades . I SCIF hade han dessutom övertagit sin faders ordförandeskap 1907. Han hade således en unik position inom svensk idrottsrörelse och lång erfarenhet av den konkurrens och rivalitet som ofta präglat sam- arbetet mellan RF och SCIF. presenterade kronprinsen en promemoria där han konstaterade vissa olägenheter med två idrottsorganisationer på nationell nivå. Därefter föreslogs frankt att RF framöver skulle anförtros hela ansvaret för idrottsrörelsens ekonomi och den oinskränkta ledningen av den aktiva verksamheten medan SCIF endast skulle tilldelas en allmänt understödjande och propagerande roll. Efter viss uppståndelse valde SCIF att acceptera kronprinsens 5TP PT SOU 1922:8, Utredning angående statsunderstöd för idrottens främjande, avgiven av tillkallade sakkunniga. 6TP PT För en historik över SCIF, se , historia i idrottens tjänst. En jubileumsbok för för Idrottens Främjande (1997). Statlig idrottspolitik – en historik förslag med följden att RF blev ensam kvar i idrotts- rörelsens ledning. Med kronprisens ingripande stärkte således RF sin ställning i svensk idrottspolitik. Men nyordningen hade ett pris. Från stats- makternas sida begärdes nämligen att de särskilda bestämmelser och den statliga representation som tidigare funnits i SCIF skulle överföras till RF. Med början 1931 uppstod således den något märkliga situationen att ett regeringsombud hade säte på central styrelsenivå i en föreningsdemokratiskt uppbyggd folkrörelse. 2.3.3Idrottsrörelsen vinner en högvinst på tipset Att idrottens legitimitetskris nått vägs ände vid ingången av 1930- talet fick inga omedelbara effekter på statens idrottsstöd. Bidragen förblev på låg nivå, huvudsakligen till följd av statsfinansiella svårigheter och den djupa lågkonjunktur som kännetecknande perioden. Med inrättandet av AB Tipstjänst 1934 skulle situationen förändras drastiskt. Bakgrunden till Tipstjänst var statsmakternas försök att råda bot på en illegal men synnerligen utbredd tipsverksamhet som hade vuxit fram successivt under 1920-talet.TPF7FPT Inledningsvis hade denna spelverksamhet i stor utsträckning utgjorts av lokala idrottsföre- ningar vilka anordnat små och relativt harmlösa tipstävlingar i syfte att stärka den egna föreningskassan. hade det hela dock utvecklats till en storindustri där idrottsklubbar, privata spelbolag och dagspressen i hård konkurrens tävlade om den tipsintresserade allmänhetens gunst. hade tipsraseriet nått sådana proportioner att de politiska makthavarna insåg att det skulle vara svårt att i praktiken förhindra människor från att fortsätta tippa. kunde man inte acceptera det privat- geschäft eller den avsaknad av kontroll och säkerhet som präglade den illegala tipsrörelsen. Lösningen blev därför att reglera spel- verksamheten, det vill säga legalisera tips som spelform och låta ett nyinrättat bolag, AB Tipstjänst, få ensamrätt att bedriva verk- samheten under statlig kontroll. För att kompensera de många idrottsföreningar som därmed gick miste om en betydande 7TP PT Den illegala tipsrörelsens utveckling och betydelse för svensk idrott ges i , Den svenska fotbollens kulturhistoria till 1950 (/2002), s. 347–360, samt (2004), kap. 4. Statlig idrottspolitik – en historik inkomstkälla beslutades dessutom att spelbolagets hela vinst skulle reserveras till idrottens främjande. Regeringens beslut blev en högvinst för svensk idrottsrörelse. Här talar de faktiska beloppen sitt tydliga språk. –1934 hade idrottsrörelsens sammanlagda statsstöd uppgått till . började tipsmedlen att delas ut. Resultatet blev ett anslag . Detta var bara en blygsam början. steg vinsten till . uppgick Tipstjänsts vinst till hela . Enbart –1939 tillfördes till idrotts- rörelsen. visade sig Tipstjänst vara en allt för god affär. lät statsmakterna överföra mindre delar av spelöverskottet till statskassan. Med utbrottet av kom dråp- slaget. Som ett led i beredskapspolitiken beslutades om kraftiga besparingar över hela statsbudgeten. Idrottsrörelsen fick dra sitt strå till stacken. Av tipsmedlens utlovade återstod endast två. I motiverades de indragna tips- pengarna som en tillfällig åtgärd, orsakad av kriget. Men även efter krigsslutet visade inget intresse att av leva upp till sitt tidigare tipslöfte. Istället vidhölls principen att Tipstjänsts överskott skulle tillfalla statskassan medan det offentliga idrotts- stödet återigen skulle baseras på skattemedel och med hänsyn till vad det statsfinansiella läget kunde tillåta. Den direkta kopplingen mellan statens eget tipsbolag och idrottsrörelsens offentliga stats- stöd var således förlorad – och detta för decennier framåt. Tipsfrågans utveckling –1939 kan beskrivas som att idrottsrörelsen först drog en vinstlott – och att denna lott efter några få men lönsamma år gick förlorad. Det finns dock skäl att invända mot ett sådant synsätt. Även på fick nämligen tipset ekonomiska och politiska effekter för svensk idrotts existensvillkor. För det första skapade tipsmedlen möjligheter för idrottsrörelsen att kraftigt utveckla sin verksamhet. Resultatet visade sig inte minst i en omfattande upprustning och nyanläggning av idrottsanläggningar över hela landet. För det andra kunde statsmakterna inte bortse från att idrotts- rörelsen en gång utlovats hela överskottet från statens tipsverksam- het. Även om idrottsrörelsens statsanslag således återigen utdelades över statsbudgeten, var det politiskt omöjligt att återgå till de låga bidragssummor som beviljats . Även efter kriget till- Statlig idrottspolitik – en historik delades idrottsrörelsen således anslag i miljonbelopp. ökade bidragen dessutom betydligt. Därmed kan tipsfrågan andra hälft ses som en något oväntad men utlösande faktor till att den frivilligt organiserad idrotten integrerades i det socialdemokratiska folkhemsbygget och svensk välfärdspolitik. 2.4Idrottspolitik i välfärdsstaten – perioden –1970 Med freden inträdde en ny period i svensk samhällsutveckling, präglad av ekonomisk högkonjunktur, sjunkande arbetslöshet och förbättrade levnadsnivåer. Ett stort antal socialpolitiska reformer infördes såsom höjda folkpensioner, allmänna barnbidrag och en allmän sjukförsäkring. ökade medborgarnas fritid genom lagstiftning om kortare arbetsveckor och förlängd semester. Efterkrigstidens första decennier blev omvälvande även för svensk idrott. Den snabba expansion som idrottsrörelsen fått uppleva visade inga tecken på avmattning. I RF mer än tredubblades antalet medlemskap från en dryg halv- miljon 1945 till hela 1,7 miljoner . Antalet föreningar ökade från cirka 7 700 till 11 300. Tillväxten ska i främst tillskrivas stora ungdomskullar och att kvinnor i långt större utsträckning än tidigare nu anslöt sig till den organiserade föreningsidrotten. Parallellt med idrottsrörelsens expansion breddades idrotten som samhällsfenomen. Av särskild betydelse för denna process var motionsidrottens definitiva genombrott.TPF8FPT Med ett stigande intresse för motion och hälsa hos den vuxna befolkningen blev idrott inte längre liktydigt med ungdom, att göra mål, springa fortast eller hoppa högst. Idrott blev istället en samlingsbeteckning för en mångfald av skilda aktiviteter – från elitinriktad tävlingsidrott till motionsidrott och friluftsliv. Idrottens ursprungliga karaktär av ungdomsfostran blev således kompletterad med ett brett motions- och hälsoperspektiv som möjliggjorde för folk i alla åldrar att idrotta och motionera utifrån sina egna mål och förutsättningar. 8TP PT Motionsidrottens utveckling i behandlas i , Sin egen hälsas smed: idéer, initiativ och organisationer inom svensk motionsidrott 1945–1981 (2005). Statlig idrottspolitik – en historik Medan det ökade motionsintresset främjade idrottens till- gänglighet för äldre åldersgrupper, bidrog andra processer till att idrottandet även sjönk i åldrarna. Viktigt i detta sammanhang var nya statliga bidragsformer riktade direkt till föreningslivets barn- och ungdomsverksamhet samt ökade insatser inom RF och dess organisera och utveckla sin ungdoms- verksamhet. Det ska tilläggas att årtiondena efter starkt påverkades av kommunernas och landstingens expansion och ökade ansvar för det lokala och regionala idrottslivets utveckling. Fram- förallt åren 1955–1965 innebar en verklig kommunalisering av idrotten där inte minst huvudmannaskap och skötsel av anlägg- ningar och andra idrottsfaciliteter övertogs av kommunala organ från att tidigare ha varit föreningarnas ansvarsområden. Denna process fick till följd att kommunerna utvecklades till idrotts- rörelsens största bidragsgivare med understöd vida större än det statliga anslaget.TPF9FPT 2.4.2Nya perspektiv på idrottens samhällsnytta Med början kunde även nya mönster urskiljas i statsmakternas syn på idrottens samhällsnytta. Utan tvekan hade idrottsrörelsen nu fått en samhällsacceptans utan tidigare mot- stycke. Detta märktes inte minst i idrottsdebatter, vilka i stort sett saknade kritiska uttalanden. Att idrott var samhälls- nyttigt hade blivit en självklarhet. Frågan var inte längre om verksamheten förtjänade statens stöd utan hur stora anslag som det statsfinansiella läget kunde tillåta. Förändringen visade sig även i de argument med vilka riks- dagens och regeringens företrädare beskrev idrottens samhälls- nytta. Det vore visserligen fel att hävda att tidigare synsätt helt försvann.