sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Förslag: Som huvudspråk ska svenskan i språklagen förklaras vara samhällets gemensamma språk, som ska kunna användas inom alla samhällsområden. I lagen ska också anges att alla som är bosatta i ska ha tillgång till svenska. Som huvudspråk har svenskan en särskild ställning i det svenska samhället. Svenskan kan sägas utgöra navet i det av mångfald präg- lade språksamhället och vara det gemensamma språk som alla ska kunna mötas på. Vad det innebär att det svenska språket får ställ- ning som huvudspråk bör definieras i lagen. Redan genom beslutet att anta de nationella språkpolitiska målen har förklarat att det svenska språket ska vara ett komplett och samhällsbärande språk. Att språket ska vara komplett och samhällsbärande har definierats som att det ska kunna använ- das inom alla delar av samhället, t.ex. inom administrationen, rätts- väsendet, det politiska systemet, alla nivåer inom undervisnings- väsendet, arbetslivet och kulturlivet (prop. 2005/06:2, s. Den roll som svenska språket har i samhället betyder att det ska vara tillräckligt för den som verkar och bor i att behärska svenska för att kunna delta i samhällslivet och ta tillvara sina rättig- heter. Den enskilde ska alltså kunna utgå från att vid kontakter med myndigheter alltid ha möjlighet att kommunicera, muntligt och skriftligt, på svenska. Detta ställer krav på att sam- hället ger alla som är bosatta i tillgång till svenska språket genom att ge dem möjlighet att lära sig svenska i tillfredsställande utsträckning. Också detta bör regleras i språklagen. Även om benämningen huvudspråk kan förklaras motsvara vad som ligger i uttrycket det kompletta och samhällsbärande språket kräver det uttrycket i sig en definition. Det är därför mindre lämpat att använda i lagtexten. Jag föreslår att svenskans ställning som huvudspråk i stället förklaras med att det är samhällets gemen- samma språk. Som huvudspråk ska svenskan utgöra det samhällsbärande språket i . Konkret innebär det att all offentlig verksamhet i princip bygger på det svenska språket. Lagar stiftas och publiceras på svenska, handläggningsspråket vid förvaltningsmyndigheter och domstolar är svenska och kommunikation med myndigheterna kan alltid ske på svenska. Beslut och andra viktigare handlingar som ska expedieras upprättas som huvudregel på svenska och information till allmänheten om offentlig verksamhet finns alltid på svenska. En innebörd av svenskans ställning som huvudspråk är att det som samhällets gemensamma språk ska följa samhällsutvecklingen i stort, t.ex. i fråga om vokabulär och terminologi, och därigenom kunna användas inom alla sektorer av samhället. Som samhällets gemensamma språk bör alltså svenskan vara ett komplett språk. Genom att det i lagen anges att svenskan är samhällets gemen- samma språk betonas vikten av att det svenska språket på det nu beskrivna sättet följer den allmänna samhällsutvecklingen. 12.7Ett särskilt ansvar hos det allmänna Förslag: Det allmänna åläggs i språklagen ett särskilt ansvar för att det svenska språket används och utvecklas så att svenskan också fortsättningsvis kommer att ha förutsättningar att fylla funktionen som huvudspråk i . Ytterst är det regeringen, eller den myndighet som reger- ingen bestämmer, som genom att meddela närmare föreskrifter om särskilda åtgärder ska se till att det allmännas ansvar för svenskans användning och utveckling fullgörs. 12.7.1Definition av det allmänna Som begrepp för stat och kommun förekommer det allmänna i ett flertal lagar, t.ex. i regeringsformen, yttrandefrihetsgrundlagen, förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen för att nämna några. Med det allmännas verksamhet avses alltså offentlig verksamhet som utövas genom staten, primärkommunerna och landstingen. De statliga och kommunala organen utgörs av beslutande politiska församlingar, dvs. , kommunfullmäktig och landstingsfull- mäktig, samt myndigheter, dvs. regering, domstolar och förvalt- ningsmyndigheter. Det är genom dessa organ som en stor del av det som skulle kunna kallas samhällsbärande verksamhet sker. För att det svenska språket ska fylla funktionen som huvudspråk och därmed samhällets gemensamma språk krävs att det både an- vänds och utvecklas. Möjligheten för var och en att informera sig om omvärlden och delta i samhällsutvecklingen och den allmänna debatten är ytterst en demokratifråga. Intresset och i viss mån även ansvaret för svenskans användande och utveckling, och för dess funktion som huvudspråk, får därför i grunden anses vara gemensamt för alla som bor i . Det allmänna ska genom att ge service, förmedla information och fatta beslut tillgodose enskildas och allmänna be- hov inom olika samhällsområden. I denna verksamhet har språket och språkbruket stor betydelse för vars och ens möjlighet att förstå, ta del av och tillgodogöra sig den offentliga verksamheten. Detta motiverar ett särskilt ansvar för det allmänna när det gäller svenskans användning och utveckling. Ett sådant ansvar bör också leda till en medvetenhet om vikten av att aktivt och kontinuerligt arbeta med språkfrågor. Bland språkvetare och andra talas det om olika negativa effekter på ett språk när andra språk tar över inom vissa samhällsområden. Det kan röra sig om förutsättningarna för det demokratiska sys- temet genom försämrade möjligheter till insyn och kontroll av all- män verksamhet. En sådan effekt kan också vara att förutsätt- ningarna för kommunikation mellan olika grupper, t.ex. mellan experter och lekmän, försämras. En annan effekt det talas om är att ett språk kan komma att anta status som elitspråk medan det mer allmänt använda språket får lägre status. Med den roll som det allmänna har i samhället är det därför ytterst viktigt att det genom dess verksamhet ges en tydlig signal om att svenskan är samhällets gemensamma språk. Det finns också krav på att det språk som används inom det allmänna ska vara begripligt och anpassat för mottagarna. 12.7.3Omfattningen av det allmännas ansvar Enligt mitt förslag ska det allmänna ges ett särskilt ansvar för att svenskan fortlöpande ska kunna fylla funktionen som huvudspråk. Det innebär bl.a. att se till att svenskan används och utvecklas. Konkret innebär det att svenska ska användas i stället för andra språk när det är möjligt, t.ex. inom den högre utbildningen och i EU-arbetet. I ansvaret ligger också att åtgärder ska vidtas för att förhindra att svenska språket tappar mark inom de områden som omfattas av offentlig verksamhet. Vidare kan det krävas t.ex. att det inom forskningsområdet utarbetas strategier för översättning till svenska av vetenskapliga arbeten skrivna på andra språk och för terminologiutveckling. Behovet av insatser för att värna svenskan som huvudspråk skiftar mellan olika sektorer av samhället. Exempel på åtgärder som kan behöva vidtas inom ramen för det allmännas ansvar kan vara att se till att det sker nybildning av termer på svenska i syfte att mot- verka domänförluster eller att utarbeta strategier för språkanvänd- ning t.ex. inom utbildningsväsendet (parallellspråkighet kan vara en sådan strategi) och forskningsområdet (t.ex. organiserad språk- granskning). Det har inte varit möjligt inom ramen för denna utredning att göra någon närmare analys av vilka specifika insatser som krävs inom olika områden. Klart är emellertid att utveck- lingen, när det gäller språkanvändningen, på sina håll går mycket fort, vilket gör att det är angeläget att snabbt ta ställning till vilka åtgärder som ska vidtas för att värna svenskan som huvudspråk. Ett sådant område är den högre utbildningen och forskningen. Inom detta område är frågan om svenskans ställning särskilt komplicerad, eftersom det här är särskilt tydligt att språkpolitiska strävanden måste kombineras med i och för sig önskvärd internationalisering inom högre utbildning och forskning. Närmast att bedöma språk- användning och utvecklingstendenser är de som är verksamma inom de skilda sektorerna, dvs. när det gäller högre utbildningar och forskning lärare och forskare. Ansvaret för svenskans ställning som huvudspråk bör därför i första hand läggas på de enskilda myndigheterna. regeringen genom styrdokument eller på annat sätt ställa krav på särskilda åtgärder. 12.7.4Effekter av att arbeta på ett annat språk än modersmålet Det kan konstateras att utvecklingen inom vissa samhällsområden lett till att engelskan används som arbetsspråk, såväl inom offentlig verksamhet som inom det privata näringslivet. Inom offentlig verk- samhet märks utvecklingen främst inom utbildnings- och forsk- ningsområdet och inom politisk verksamhet. Att kvalificerat arbete sker på ett språk som inte är den yrkes- verksammas modersmål medför en risk för återverkningar på det nationella språkets ställning genom domänförluster. En annan effekt är vad som kan ses som kapacitetsförluster, dvs. sådana för- luster i förmåga att uttrycka sig nyanserat och preciserat som det oftast innebär att, i tal eller skrift, arbeta på ett annat språk än sitt modersmål. Som en kapacitetsförlust kan ses även den underlägsna språkliga position det innebär att delta i politiska eller andra sammanhang där politikern eller tjänstemannen måste diskutera och argumentera på ett språk som inte är hans eller hennes modersmål. Sådana kapacitetsförluster riskeras inte minst i arbetet inom EU när de medverkande inte använder sitt modersmål. Vilken effekt en i språkligt hänseende underlägsen förhandlingsposition i slutändan får är naturligtvis svårt att närmare bedöma i ett enskilt fall men det man ytterst riskerar är en negativ påverkan i fråga om förut- sättningarna för en välfungerande demokrati. En effekt som kan konstateras inom forskningsområdet, där avhandlingar och artiklar i stor utsträckning publiceras på engelska, är att kurslitteratur inom vissa områden till stor del finns enbart på engelska inom de högre utbildningarna. Ett annat förhållande att beakta inom högre utbildning är vilken effekt det har på undervisningens kvalitet att lärare inte undervisar på sitt modersmål. Utvecklingen inom den offentliga verksamhet som bedrivs från svensk sida inom EU är att tolkningsresurser används i minskad omfattning. Ett skäl till det är att svenska företrädare arbetar alltmer på andra språk, huvudsakligen engelska. De långsiktiga effekterna av denna utveckling är det svårt att närmare bedöma men uppenbarligen riskerar man både domänförluster för svenskan och kapacitetsförluster i förhandlingsarbetet. 12.7.5Åtgärder som kan vara aktuella Som redan berörts i avsnitt 12.7.3 kan åtgärder behöva vidtas för att motverka domänförluster inom vissa sektorer av den offentliga verksamheten. Min bedömning är att detaljerade åtgärder inte pri- märt bör komma till stånd genom lagstiftning, men att det all- männa bör ges ett särskilt ansvar för att det svenska språket fortsatt används och utvecklas. Myndigheter och andra offentliga organ där behov av åtgärder kan finnas, såsom vid lärosäten, forskningsinstitutioner och den svenska , bör analysera den egna verksamheten och komma fram till hur de i det löpande arbetet ska leva upp till sitt ansvar att värna svenskan som vårt huvudspråk. I detta avsnitt berörs närmare frågor om sådana åtgärder. Frågan hur användningen av engelska kan påverka de natio- nella språkens ställning och kvaliteten på arbetet i materiellt av- seende tycks man inte tidigare ha reflekterat så mycket över inom utbildnings- och forskningsområdena. finns det dock en ökad medvetenhet om denna fråga. Det visar sig bl.a. i att det vid vissa universitet och högskolor utarbetats språkliga handlingsprogram, se avsnitt 10.3.6. har i en kvalitets- utvärdering av internationalisering av grund- och forskarutbildning vid svenska universitet och högskolor , se avsnitt 10.3.4, konstaterat att mål- och strategidokumenten inom lärosätena är i behov av uppdatering. Verket rekommenderar i rapporten att läro- sätena utvecklar strategier för internationalisering, och att de även lägger större vikt vid uppföljning och utvärdering av hela inter- nationaliseringsarbetet, även när det gäller internationaliseringen på hemmaplan. Vid utredningens kontakter med och Hög- skoleverket har det framhållits att det inom forskarvärlden gene- rellt ses som ett naturligt och berättigat krav från samhället att forskningsresultat görs tillgängliga för allmänheten t.ex. genom att resultaten sammanfattningsvis översätts till svenska. En av kopplingarna mellan utbildnings- och forskningsområd- ena är att forskare undervisar vid universitet och högskolor. Eng- elskans användning inom forskarkåren avspeglas därmed i under- visningen på de högre utbildningarna. Till detta kommer inter- nationaliseringssträvandena hos lärosätena, som till stor del förut- sätter undervisning på engelska. För att ha kontroll på utvecklingen i denna språkligt sett svårhanterliga situation krävs analys och strategier för hur språkfrågor ska hanteras. Exempel på åtgärder som kan komma ifråga är att det utarbetas handlingsplaner för språkanvändningen i undervisningen samt arbetsformer för aktiv terminologiutveckling vid lärosäten med internationell inriktning. En sådan strategi kan vara att eftersträva parallellspråkighet i undervisningen. Det kan finnas skäl för regeringen att kräva att offentliga organ redovisar vilka åtgärder som vidtagits för att fullgöra det ansvar de enligt språklagen har för att använda och utveckla det svenska språket och därmed värna dess ställning som huvudspråk. Inom EU-arbetet har utgångspunkten från början varit att varje medlemsstat ska arbeta på sitt officiella EU-språk. En tanke bakom detta har självfallet varit att ingen medlemsstat ska missgynnas genom att tvingas arbeta på ett annat språk än sitt modersmål. I takt med att organisationen har vuxit, antalet medlemsstater blivit fler och verksamheten kommit att omfatta fler sakområden, har det blivit svårare att fullt ut upprätthålla de ambitioner som funnits i fråga om varje medlemsstats officiella språk. Den nuvarande situa- tionen präglas av att en stor del av arbetet sker på engelska, att tolkning efterfrågas i begränsad utsträckning från svensk sida och att dokument översätts i minskad omfattning. Det förekommer fortfarande att översättningar brister i kvalitet eller innehåller direkta felaktigheter. Vidare kan man se tendenser till utveckling av en särskild EU-engelska som talas av de tjänstemän som arbetar inom . Om det finns en övertro på den egna språkliga kompetensen i kombination med bristande kunskap om vad som generellt kan förväntas av den som, även med goda språkkunskaper, arbetar på annat än sitt modersmål kan det i förlängningen ha en negativ inverkan på arbetet med att tillvarata de svenska intressena i EU- samarbetet. Som förhållandena är förefaller det vara en diskre- pans mellan interna riktlinjer för språkanvänd- ningen och förhållandena i praktiken. En önskvärd åtgärd är att ett språkpolitiskt handlingsprogram utarbetas där värnandet om svens- kans ställning både som huvudspråk i och som officiellt EU-språk är utgångspunkten och där de långsiktiga effekterna av språkanvändningen på alla nivåer inom unionen har vägts in. Förslag: I språklagen ska anges att samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch har ställning som nationella minori- tetsspråk. Vidare ska föreskrivas att det allmänna har ett särskilt ansvar att skydda och främja minoritetsspråken. 12.8.1Reglering av de nationella minoritetsspråken I flera av senare års politiska målförklaringar uppmärksammas de nationella minoriteternas och minoritetsspråkens ställning i det svenska samhället. Det gäller bl.a. målen för minoritetspolitiken och den nationella språkpolitiken. Även regeringens skrivelse (2005/06:95) till En nationell handlingsplan för de mänsk- liga rättigheterna 2006–2009 behandlar de nationella minoriteterna. I ingressen till minoritetsspråkskonventionen sägs att medlems- staterna anser att rätten att använda landsdels- eller minoritetsspråk är en omistlig rättighet som stämmer överens med principerna i internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter och med andan i konvention angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläg- gande friheterna. Målet för den svenska minoritetspolitiken är att ge skydd för de nationella minoriteterna och stärka deras möjligheter till inflytande samt stödja de historiska minoritetsspråken så att de hålls levande (prop. 2000/01:143, utgiftsområde 8, bet. 2000/01:SfU2, rskr. 2000/01:72). I budgetpropositionen (prop. 2007/08:1, utgiftsområde 1) hänvisar regeringen till detta mål, vilket beslutats av 2000. Målet har formulerats med utgångspunkt i minoritetskonventioner: ramkonventionen och minoritetsspråkskonventionen (se om dessa avsnitt 8.1). I propo- sitionen lyfter regeringen fram att rätten till skydd för de nationella minoriteterna och rätten att använda minoritetsspråken i privata och offentliga sammanhang, i enlighet med ramkonventionen och minoritetsspråkskonventionen, är en integrerad del av det inter- nationella skyddet för de mänskliga rättigheterna. Vidare framhålls att erkännandet av minoritetsspråken också är ett uttryck för att dessa språk utgör en del av det svenska kulturarvet och att det finns ett behov av att skapa förutsättningar för att minoritetsspråken ska kunna bevaras som levande språk i landet. Genom anslutning till minoritetskonventioner har alltså förbundit sig att på olika sätt skydda minoritets- språken. Konventionsanslutningarna har dock inte lett till annan nationell lagstiftning på området än lagarna om rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar inom vissa förvaltningsområden. Utredningen om finska och sydsamiska språken har pekat på att dagens lagreglering är otillräcklig, eftersom nuvarande lagar endast berör de tre minori- tetsspråk som getts förstärkt skydd enligt del III i minoritets- språkskonventionen. När det gäller chib och jiddisch finns ingen reglering och inte heller för samiska, finska och meänkieli utanför de sju kommuner i som utpekats som förvaltningsområden. För att säkerställa en reglering som innebär ett genomförande av ramkonventionens bestämmelser och den obligatoriska del II i minoritetsspråkskonventionen i hela landet, föreslog utredningen därför en ny lag om nationella minoriteter och minoritetsspråk (SOU 2005:40 s. 160 f.). rådgivande kommitté, som granskat efter- levnad av ramkonventionen, rekommenderar i sin senaste gransk- ningsrapport att bör fortsätta att säkerställa även de nationella minoritetsspråkens ställning i samband med arbetet för att stärka det svenska språkets ställning. Kommittén menar att en framtida svensk språklag även bör innehålla garantier till skydd för de nationella minoriteterna och att det finns ett behov av att in- volvera företrädare för de nationella minoriteterna i denna lagstift- ningsprocess (for the Protection of National Minorities, Second Opinion on , ). Enligt min mening är det uppenbart, sett till minoritetskonven- tionernas innehåll och de åtaganden förbundit sig till, att de nationella minoritetsspråkens ställning bör regleras i språklagen. Att ange de fem minoritetsspråken i språklagen innebär en marker- ing av att språken getts en särskild officiell status i . Språk- lagstiftning är också en åtgärd som anses ha starkt statushöjande effekt för minoritetsspråks fortlevnad (SOU 2005:40 s. 55 f.). Ett omnämnande av minoritetsspråken i språklagen innebär även ett ytterligare synliggörande av dessa språk i det svenska samhället. Den föreslagna regleringen överensstämmer också med den inställning som företrädare för de nationella minoriteterna och gett uttryck för. En mer detaljerad reglering av de nationella minoritetsspråkens användning i samhället bör även i fortsättningen finnas i särskild lagstiftning. 12.8.2 Det allmännas ansvar för de nationella minoritetsspråken Enligt artikel 5.2 i ramkonventionen ska avhålla sig från åtgärder eller metoder som syftar till att personer som tillhör de nationella minoriteterna assimileras mot deras vilja samt skydda dem mot alla åtgärder som syftar till sådan assimilering. Enligt artikel 10.1 har även åtagit sig att erkänna att den som tillhör en nationell minoritet har rätt att fritt och utan in- gripande använda sitt minoritetsspråk privat och offentligt, såväl muntligt som skriftligt. Detta innebär att åtgärder som har till syfte att förbjuda en enskilds nyttjande av det egna nationella minori- tetsspråket inte är tillåtna, oaktat att handlingen även skulle kunna betraktas som diskriminering (se även under avsnitt 5.1.4). När det gäller främjande av de nationella minoritetsspråken innebär detta att aktiva åtgärder ska vidtas för att stärka språken så att de bevaras som levande språk i . Detta bygger på skyldigheten enligt minoritetsspråkskonventionens artikel 7.1.c att ratificerande stater ska bygga sin politik, lagstiftning och praxis på de mål som anges i bestämmelsen, bl.a. behovet av verksamma åt- gärder för att främja landsdels- eller minoritetsspråk i syfte att skydda dem. Erfarenheterna visar att minoritetsspråkens framtid är oviss och att den pågående språkbytesprocessen är långt gången är det gäller vissa av språken, bl.a. är syd- och lulesamiskan starkt hotade (SOU 2006:19 s. 116 f.). Aktiva språkbefrämjande åtgärder krävs för att bryta och vända denna språkbytesprocess och för att hotade språk ska kunna fortleva och utvecklas. Samhället kan genom olika typer av åtgärder främja språkbevarande, bl.a. genom att ge barn förut- sättningar att lära sig språket och stärka talarnas förutsättningar att föra språket vidare till nästa generation. Det allmänna har ett ansvar för detta genom bl.a. utbildningssystemet. Det allmänna har även ett ansvar när det gäller utveckling av minoritetsspråken som lev- ande språk genom bl.a. språkvård och terminologiutveckling. Min slutsats är att det i språklagen uttryckligen bör framgå att det allmänna har ett ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken. I detta skydd inbegrips bl.a. ett förbud mot påtvingad assimilering. I anslutning till uppgiften för det allmänna att skydda och främja de nationella minoritetsspråken bör även frågor om bristen på databaserade hjälpmedel, för dagligt och mer avancerat bruk, påtalas. Denna brist kan vara ett stort hinder för utveckling av språket som kommunikations- och läromedel för alla. Särskilt svårt kan det bli för brukare av nationella minoritetsspråk att hävda sin rätt till sitt eget språk i databehandling och telekommunikation. Det problem som i sammanhanget uppstår är nämligen att ortografin för vissa minoritetsspråk kräver bokstäver som inte ingår i det svenska alfabetet och som därför inte med säkerhet är tillgängliga i vanlig svensk databehandling (exempelvis krävs bokstaven för eng- ljudet – n med svans – i samiska). Genom ratificeringen av minoritetsspråkkonventionen har åtagit sig åtskilligt beträf- fande skriftspråket i fråga om samiska, finska och meänkieli utöver det som regleras i lagstiftningen om rätten att använda dessa språk vid kontakter med förvaltningsmyndigheter och domstolar inom vissa förvaltningsområden (SFS 1999:1175 och 1176). Även när det gäller chib är det önskvärt att romska egennamn kan stavas korrekt i . Åtagandet enligt minoritetsspråkskonventionen kan inte uppfyllas i datasystemen hos det stora fler- talet av myndigheter. Det är angeläget att ratifi- cering av minoritetsspråkskonvention leder till att de nationella minoritetsspråken kan brukas i databehandling men även i telekomsammanhang. Det bör alltså ingå i det allmännas ansvar att se till att utvecklingen av användbara verktyg för skriftlig kommunikation på nationella minoritetsspråk i databehandling och telekommunikation kommer till stånd. Det är väsentligt att denna fråga bearbetas i den fortsatta beredningen av språkfrågorna. Förslag: Det allmänna åläggs ett särskilt ansvar för att skydda och främja det svenska teckenspråket. Detta språk ges därmed ett skydd som motsvarar det som enligt förslaget ges de nationella minoritetsspråken.