sou · GVB392 · 2008-01-01 00:00:00 — Den straffbara handlingen består i att någon förstör, gör obruk- bar eller undanskaffar urkund över vilken han vid tillfället inte äger förfoga på detta sätt. Den sistnämnda begränsningen är föranledd av att den som äger en urkund normalt också presumeras ha rätt att förstöra eller undanskaffa den om han eller hon så önskar. Det finns dock vissa urkunder som man även som ägare till desamma har en skyldighet att bevara. Denna skyldighet kan följa direkt av lag eller annan förordning och förekommer företrädesvis inom civil-, skatte- och processrätten. En skyldighet att bevara handlingar följer t.ex. av reglerna om editionsplikt i rättegång (38 kap. 2–5 §§ rättegångs- balken och 20 § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Har editions- plikt aktualiserats kan ansvar för undertryckande av urkund komma i fråga för ägaren av en handling som undanskaffar, förstör eller gör denna på annat sätt obrukbar. Detsamma gäller för handling som tagits i beslag vid en förundersökning. Däremot räcker det inte för ansvar enligt förevarande paragraf, att husrannsakan har beslutats. Om bokföringsbrott föreligger är bestämmelsen genom ett ut- tryckligt undantag inte tillämplig. Undertryckande genom förändring av urkunden måste skiljas från åtgärder som utgör urkundsförfalskning. Har urkunden efter åtgärden ett förändrat innehåll men trots detta kan fungera som bevis är förfarandet att bedöma som urkundsförfalskning. Har däremot ändringen av urkunden lett till att den kan an- vändas som bevismedel är gärningen att bedöma som undertryck- ande av urkund. Gärningen ska vidare innebära fara i bevishänseende. Sådan fara utgörs av att det är existentiellt möjligt och plausibelt, att bevisning i en praktisk angelägenhet försvåras eller omöjliggörs.TPF16FPT Härigenom faller sådana urkunder utanför straffbestämmelsen, som inte kan tänkas komma till sådan användning eller som är lätta att ersätta. Det fordras inte att bevisningen redan ska ha mött hinder eller svårighet, utan endast att det måste antas att bevisning kan bli erforderlig och att den då kommer att möta hinder eller svårighet. Brottet förekommer även som ringa och som grovt brott. De förmildrande respektive försvårande omständigheterna som anges i anslutning till urkundsförfalskning i 14 kap. 2 och 3 §§ brotts- balken har motsvarande betydelse vid bedömningen av om ett undertryckande är att bedöma som ringa eller grovt brott. I subjektivt hänseende krävs uppsåt. 16TP PT Jareborg, a.a., s. 67. Gällande rätt – en översikt 2.3.5Brukande av något förfalskat – 14 kap. 9 § Straffbart brukande av något förfalskat avser främst fall där annan person än förfalskaren åberopar eller på annat sätt gör bruk av något som förfalskats. Det kan vara fall där åklagaren inte lyckas bevisa att det är den som brukat den falska urkunden som också gjort själva förfalskningen (jfr motsvarande koppling mellan stöld och häleri). Även i de fall urkundsförfalskning är utesluten, t.ex. eftersom någon fara i bevishänseende inte kunnat påvisas vid tid- punkten då förfalskningen gjordes, kan ansvar för brukande av falsk urkund komma i fråga. En urkund är i lagens mening att anse som oäkta eller falsk oberoende av om den som utfört förfalskningen gjort sig skyldig till urkundsförfalskning eller inte. Det är med andra ord tillräckligt att en oäkta urkund skapats. Om en urkund (eller annat bevis- medel) är att betrakta som falsk måste bedömas efter förhållandena då urkunden framställdes. Att ett tidigare lämnat samtycke till en urkunds undertecknande senare återkallats förvandlar inte urkunden till en oäkta urkund. I förevarande paragraf förutsätts för ansvar att gärningsmannen åberopar en falsk urkund eller på annat sätt gör bruk av något som förfalskats. För att ett åberopande ska anses ha skett räcker det i regel med att gärningsmannen hänvisar till den falska urkunden genom ett skriftligt eller muntligt meddelande. Vid skriftligt med- delande är det tillräckligt att meddelandet faktiskt avsänts. Det krävs således inte att mottagaren av meddelandet verkligen erhållit detsamma. Ett åberopande förutsätter inte att urkunden är omedel- bart tillgänglig för mottagaren, utan bara att den är identifierbar. Även annat brukande är kriminaliserat. Här avses alla gärningar, genom vilka urkunden används som bevismedel. Om en urkund används endast i de delar som den är äkta gör sig inte brukaren skyldig till brott enligt förevarande bestämmelse. Inte heller kan straff ådömas för brukande av falsk urkund i de fall den oäkta urkunden överlämnas eller brukas i förhållande till en person som känner till att den är oäkta. Däremot kan ansvar för förberedelse till brukande av falsk urkund då komma i fråga. För att brottet ska vara straffbart som fullbordat krävs inte att brukaren lyckats uppnå sitt syfte. Ansvar förutsätter dock att gärn- ingen inneburit fara i bevishänseende (se avsnitt 2.3.1.4 angående detta rekvisit). Denna fara ska föreligga i förhållande till själva brukandet och inte till urkundens beskaffenhet. Gällande rätt – en översikt att ett dokument, som förfalskats på skämt i avsikt att förvaras under betryggande former, så att fara i bevishänseende inte förelåg vid dess tillkomst, kan genom tillgrepp eller på annat sätt mot rimlig beräkning komma på avvägar och utnyttjas på ett sätt som då innebär fara i bevishänseende. Brukande av falsk urkund, liksom urkundsförfalskning och undertryckande av urkund, förekommer i tre svårhetsgrader. De omständigheter som nämns i 14 kap. 2 och 3 §§ är av betydelse även vid bedömningen av om ett brukande ska bedömas som ringa eller grovt brott. I regel bedöms dock brukandet som mindre allvarligt än själva förfalskningsbrottet.TPF17FPT 2.4Osann försäkran, osant intygande och övriga sanningsbrott 2.4.1Osann respektive vårdslös försäkran – 15 kap. 10 § Bestämmelsen innehåller ett allmänt straffstadgande för sådana fall, i vilka någon jämlikt lag eller författning avger en skriftlig utsaga under edlig förpliktelse eller på heder och samvete eller under annan dylik försäkran. Lagstiftaren har i dessa fall funnit det så betydelsefullt att en riktig utsaga avges att det föreskrivits viss form som är ägnad att inskärpa vikten av att utfärdaren håller sig till sanningen och också garanterar att så sker. En förutsättning för ansvar är att utsagan avges skriftligen. Den ska, allt efter omständigheterna, vara av sådan beskaffenhet att den framstår som egenhändigt utställd av uppgiftslämnaren. Uppgifterna i den skriftliga utsagan ska ha avgetts under edlig förpliktelse, på heder och samvete eller under annan dylik försäkran och denna form ska ha varit föreskriven i lag eller författning. Utsagan ska för att omfattas av straffbestämmelsen innehålla osann uppgift eller innebära ett förtigande av sanningen. Även ett förnekande av verkliga förhållanden omfattas av straffbestämmelsen. Slutligen ska åtgärden, på motsvarande sätt som gäller för för- falskningsbrotten i 14 kap. , innebära fara i bevishän- seende. För att oriktighet ska medföra ansvar fordras att den angår något för utsagan väsentligt. Ansvar inträder inte för oriktighet som saknar betydelse för det ändamål utsagan ska tjäna. Skillnaden i förhållande till den farebedömning som görs vid bl.a. urkunds- 17TP PT Jareborg, a.a., s. 64 f. Gällande rätt – en översikt förfalskning är att faran nu inte ska bedömas utifrån bristerna i urkundens äkthet, utan utifrån de brister eller felaktiga uppgifter som urkunden innehåller. Framställandet av den osanna utsagan ska således innebära, att det vid gärningstidpunkten är existentiellt möjligt och plausibelt, att den osanna urkunden kommer att använ- das som bevismedel i en praktisk angelägenhet på sätt som medför skada eller olägenhet.TPF18FPT Här blir det med andra ord felaktigheternas eller bristernas betydelse i bevishänseende som blir avgörande för om en viss åtgärd inneburit fara i bevishänseende. Möjlighet finns även att döma för grovt brott. Lagtexten ger emellertid ingen vägledning om vad som ska betraktas som försvår- ande omständigheter i sammanhanget. I subjektivt hänseende fordras enligt första stycket uppsåt att avge en oriktig utsaga som innebär fara i bevishänseende. Däremot behöver gärningsmannen inte känna till att den försäkran som avlämnas avkrävs med stöd av lag eller annan författning. Saknar gärningsmannen uppsåt, men kan det konstateras att han förfarit grovt oaktsamt kan han i stället dömas för vårdslös försäkran enligt 15 kap. 10 § andra stycket . Sådan kvalificerad oakt- samhet anses vanligtvis föreligga, om någon skriver under en för- säkran utan att först granska dess innehåll.TPF19FPT I detta sammanhang bör även nämnas den straffrättsliga regel som finns intagen i 5 § lagen (2004:115) om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens administration (se även avsnitt 5.5.3). påbörjades en försöksverksamhet med själv- betjäningstjänster inom föräldraförsäkringen. För detta ändamål inrättades s.k. 24-timmarsmyndigheter som kortfattat innebär en möjlighet till elektronisk interaktivitet mellan medborgare och myndigheter, i första hand via Internet (se även avsnitt 5.5.2). Syftet med verksamheten var bl.a. att tillhandahålla en förbättrad och ökad servicenivå för medborgarna vad avser tillgänglighet till information och tjänster inom socialförsäkringen. Tanken var att medborgarna via Internet skulle kunna få tillgång till individ- och familjeanpassad information samt kunna göra ansökningar och andra rättshandlingar elektroniskt med användarstöd via Internet. Denna verksamhet har genom lagen om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens administration kommit att permanentas även för andra ämnesområden än föräldraförsäk- ringen. I samband med denna lags tillkomst diskuterades om den 18TP PT Jareborg, a.a., s. 69. 19TP PT Se SvJT 1961 rf. s. 81 jämfört med SvJT 1968 rf. Gällande rätt – en översikt straffrättsliga bestämmelsen i 15 kap. 10 § om osann respektive vårdslös försäkran skulle kunna omfatta oriktigt upp- giftslämnande i en elektronisk handling. Man kom där fram till att det var oklart om en uppgift lämnad i en sådan handling i straff- rättsligt hänseende uppfyllde kravet på skriftlig utsaga i 15 kap. 10 § . Av det skälet, och då man alltjämt önskade bibehålla ett straffansvar för oriktiga uppgifter oavsett om dessa lämnades i en traditionell skriftlig ansökan eller via Internet, inför- des i lagen en specialstraffbestämmelse med inriktning enbart på de självbetjäningstjänster som omfattas av lagen.TPF20FPT Bestämmelsen har gjorts subsidiär till straffbestämmelser. En liknande specialstraffrättslig bestämmelse har sedan av samma skäl införts vid elektroniskt ingivning till Bolagsverket.TPF21FPT 2.4.2Osant intygande – 15 kap. 11 § st. 1 I bestämmelsen straffbeläggs att någon i intyg eller annan urkund lämnar osann uppgift om vem han är eller om annat än egna ange- lägenheter samt att någon för skens skull upprättar urkund rörande rättshandling.TP F22FPT Att lämna en osann uppgift om vem man är går normalt till så att man i en namnteckning eller på annat sätt uppger ett oriktigt namn. Rekvisitet är emellertid också uppfyllt om någon i ett intyg eller en urkund anger oriktig födelsedata eller felaktig tjänsteställ- ning. Det är även möjligt att lämna en osann uppgift om vem man är genom att till ett intyg eller en urkund använda ett felaktigt foto. Här föreligger en besvärlig gränsdragning till brottet urkundsför- falskning i 14 kap. 1 § där åtgärder som innebär att man i en urkund skriver annan persons namn anges som ett exem- pel på när ett förfalskningsbrott ska ha begåtts. Möjligen kan rätts- läget sammanfattas så, att oriktig namnunderskrift bör bedömas som osant intygande i stället för förfalskning i de fall som är öppna, dvs. där undertecknaren inte döljer att det är denne som skriver under och där denne person saknar syfte att bereda den vars namn 20TP PT Prop. 2003/04:40 s. 44 f. 21TP PT Se 30 kap. 2 § första stycket 3 och andra stycket aktiebolagslagen (2005:551). 22TP PT Osäkerheten kring urkundsbegreppet och dess tillämplighet på elektroniska rutiner har, liksom beträffande 15 kap. 10 § , föranlett lagstiftaren att införa specialstraff- rättsliga bestämmelser med bestämmelsen om osant intygande i 15 kap. 11 § som förebild. Se 19 kap. 11 a § tredje stycket jordabalken, 30 kap. 2 § första stycket 1 och 2 samt tredje stycket aktiebolagslagen (2005:551) och 8 kap. 3 a § fjärde stycket årsredovisningslagen (1995:1554), se även avsnitt 5.5.3. Gällande rätt – en översikt som begagnas förfång. I praxis har man även lagt vikt vid om gärningsmannen tidigare lämnat en oriktig muntlig uppgift om sitt namn och det därefter följande undertecknandet endast framstått som ett sätt att bekräfta en tidigare icke brottslig lögn.TPF23FPT Det andra straffbara beteendet innefattar att lämna osann upp- gift om annat än egna angelägenheter. Som exempel på handlande som kan medföra ansvar för osant intygande utgör oriktig vidi- mering av namnteckning respektive av en kopias överensstämmelse med originalhandlingen. Däremot anses felaktiga uppgifter i urkunds- utställarens egen meritförteckning, liksom utfärdande av kvitton av en privatperson, inte innefatta uppgifter om annat än egna ange- lägenheter, trots att de oriktigt anger att uppgiftslämnaren besitter vissa kunskaper, har genomgått viss utbildning m.m. eller att något har betalts. Den som bestyrker någon annans meritförteckning och därvid gör sig skyldig till osanning faller däremot under lagrummet. Det tredje fallet av osant intygande är upprättande av osann urkund rörande rättshandling för skens skull. Situationen är inte vanligt förekommande i refererad praxis. I förarbetena antyds att uppgiften även här ska avse annat än egna angelägenheter. Hur det förhåller sig med detta är i viss mån oklart.TPF24FPT Till skillnad från bestämmelsen om osann försäkran och vårds- lös försäkran förutsätts för straffansvar inte att gärningsmannen har lämnat den osanna uppgiften på heder och samvete eller annan liknande försäkran. Däremot begränsas det straffbara området på andra sätt, bl.a. genom kravet på att den osanna uppgiften ska avse annat än uppgiftslämnarens egna angelägenheter och genom kravet på att åtgärden ska innebära fara i bevishänseende. Angående rekvi- sitet fara i bevishänseende hänvisas till vad som tidigare anförts (se avsnitt 2.3.1.4 och 2.4.1). En omständighet som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om gärningen är att betrakta som grovt brott är att gärningen innefattar missbruk av tjänsteställning. Utöver denna situation har i rättspraxis brott som innefattar utfärdande av intyg för användning som bevis i rättsliga tvister av större vikt bedömts som grovt brott.TPF25FPT Osann försäkran har företräde framför osant intygande. Finns en motsvarande bestämmelse i någon specialbestämmelse har dessa 23TP PT Jfr NJA 1957 s. 67, NJA 1996 s. 63, SvJT 1961 rf. s. 85, RH 1981:43 och 1983:40. 24TP PT Se NJA 1975 s. 92. 25TP PT NJA 1953 s. 23 och NJA 1983 s. 441. Gällande rätt – en översikt företräde framför brottsbalksbestämmelsen enligt den s.k. lex specialis-regeln.TPF26FPT 2.4.3Brukande av osann urkund – 15 kap. 11 § st. 2 Enligt bestämmelsens andra stycke döms den som åberopar eller annars begagnar osann urkund som avses i paragrafens första stycke, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för brukande av osann urkund. Den sistnämnda förutsättningen tar här sikte på själva brukandet eller begagnandet och inte på framställningen av den osanna urkunden. Brottet i 15 kap. 11 § andra stycket utgör en motsvarighet till brukande av falsk urkund i 14 kap. 9 § i förhållande till huvudbrotten om osant intygande respektive urkundsförfalskning. Skillnaden ligger här i att det är urkundens sanningslöshet, inte dess bristande äkthet, som är av betydelse. Hänvisningen till första stycket innebär, att urkunden måste innefatta en oriktig uppgift om vem uppgiftslämnaren är eller om annat än uppgiftslämnarens egna angelägenheter eller avse en urkund rörande rättshandling som upprättats för skens skull. Uppgifts- lämnaren i sig behöver dock inte vara straffrättsligt ansvarig för den osanna urkunden, t.ex. p.g.a. bristande uppsåt eller avsaknad av fara i bevishänseende. Vid brukande av osann urkund hänför sig kravet på fara i bevishänseende till själva begagnandet. Därför kan den som begagnat en osann urkund dömas för brott, trots att uppgifts- lämnaren eller den som upprättat urkunden går fri från ansvar. Däremot förutsätts för straffansvar att urkunden innehåller osanna uppgifter om annat än intygarens eller uppgiftslämnarens egna angelägenheter för att den som brukar en sådan urkund ska kunna fällas till ansvar för brukande av osann urkund. Även den som själv utställt en osann urkund kan dömas för brukande om han eller hon av någon anledning inte kan dömas för osant intygande eller osann försäkran. Även i de fall det osanna intygandet ska straffas enligt någon specialbestämmelse, kan ansvar för brukande av osann ur- kund komma i fråga om specialbestämmelsen inte omfattar också denna gärning. Däremot kan den som dömts för osant intygande enligt 15 kap. 11 § första stycket inte också dömas för att han brukat urkunden. 26TP PT Jareborg, a.a., s. 70 f. Gällande rätt – en översikt Ett åberopande av den osanna urkunden kan ske både muntligen och skriftligen. Att åberopa en urkund endast i andra delar än de som är osanna är däremot inte straffbart. 2.4.4Missbruk av urkund – 15 kap. 12 § I bestämmelsen straffbeläggs två fall av missbruk av urkund. I det ena fallet är den ifrågavarande urkunden varken falsk eller osann. I det andra är det fråga om användande av en osann handling. I straffstadgandet tas inledningsvis upp vissa beteenden med en särskild grupp av urkunder. Dessa brottsobjekt utgör pass, betyg eller dylik för viss man utställd urkund, t.ex. legitimationshandling, körkort, passersedel, för viss person utställd inträdesbiljett eller kort för resa med allmänt trafikmedel. Sådana urkunder kan samman- fattningsvis tjäna till huvudsakligt syfte att identifiera eller ange egenskaper hos en viss bestämd person. Gärningen ska bestå i att gärningsmannen brukar annans legitimationshandling genom att utge sig själv för att vara innehavaren av densamma, eller genom att utge annan för att vara den person som framgår av handlingen samt slutligen genom att lämna egen legitimationshandling för att annan ska kunna använda den. Det andra i paragrafen behandlade fallet består i att sanningslöst utge en handling, som tillkommit genom genomslag eller foto- grafering eller på annat liknande sätt, för riktig kopia av en viss ur- kund. Bestämmelsen avser handlingar som genom det sätt på vilket de tillkommit är ägnade att inge föreställningen att de är riktiga kopior. Det måste på något vis antydas att det finns ett original. En obestyrkt avskrift uppfyller inte detta krav och omfattas därför inte av straffbestämmelsen. Det saknar här betydelse om det över huvud taget finns ett original eller om originalet inte överensstämmer med kopian. Genom den brottsliga gärningen påstås, att ett original med samma innehåll finns.TPF27FPT Om kopian är en riktig kopia av en osann urkund, är däremot förevarande straffbestämmelse inte tillämplig. Ett sådant förfarande kan emellertid rubriceras som brukande av osann urkund, under förutsättning att övriga rekvisit för detta brott är uppfyllda. Brottet förövas vanligtvis genom muntlig upp- gift. Om det i stället sker skriftligen leder ett bestyrkande av hand- lingens riktighet i första hand till ansvar för osant intygande. 27TP PT Det som missbrukas är den åberopade kopian. Finns ingen originalhandling blir brotts- rubriceringen missvisande, eftersom en kopia inte är att betrakta som en urkund. Gällande rätt – en översikt Även här förutsätts för ansvar att åtgärden inneburit fara i bevis- hänseende. 2.4.5Förnekande av underskrift – 15 kap. 13 § I bestämmelsen kriminaliseras gärningar där någon sanningslöst förnekar sin underskrift. Bestämmelsen omfattar urkunder av varje slag enligt 14 kap. 1 § . För att straffansvar ska inträda krävs att åtgärden, dvs. förnekandet, inneburit fara i bevishän- seende. Att en underskrifts äkthet lätt kan bevisas och förnekande därför är mer eller mindre meningslöst fritar inte från ansvar. För att främja ingripanden från gärningsmannens sida har lag- stiftaren infört speciella bestämmelser om ansvarsfrihet eller strafflindring vid tillbakaträdande som sker innan avsevärd olägen- het uppkommit. Bestämmelserna, som återfinns i 14 kap. 11 § och 15 kap. 14 § , gäller alltså sådana tillbakaträdanden som sker från fullbordade brott.TPF28FPT En liknande bestämmelse för brott mot allmänheten återfinns i 13 kap. 11 § . Bestämmelserna i 14 kap. 11 § och 15 kap. 14 § är tillämpliga på samtliga gärningar som omfattas av dessa båda kapitel. För att ett annars brottsligt förfarande ska föranleda straffned- sättning eller ansvarsfrihet förutsätts att gärningsmannen frivilligt avvärjt den fara i bevishänseende som gärningen inneburit. Med detta menas att han eller hon verkligen lyckats avvärja risken för skada, inte bara att det gjorts försök att avvärja faran. Samma synsätt gäller för övrigt för straffrihet vid frivilligt tillbakaträdande från icke fullbordade brott enligt 23 kap. . Det räcker alltså inte med att faran minskat, utan den ska helt ha undanröjts. Avvärjandet ska ske innan avsevärd olägenhet uppkommit. Vad som menas med avsevärd olägenhet får bedömas med hänsyn till respektive brotts beskaffenhet och till det enskilda fallet. Inte bara ekonomisk skada utan även andra rättsförluster såsom att någon p.g.a. felaktig och falsk bevisning blir oriktigt frihetsberövad eller 28TP PT Eftersom inte innehåller någon allmän bestämmelse om verkan vid full- bordade brott av frivilligt tillbakaträdande eller i handling visad ånger har särskilda bestämmelser ansetts motiverade beträffande bl.a. förfalskningsbrotten. Gällande rätt – en översikt dömd (även det motsatta omfattas) eller att bevisläget förskjuts till följd av en manipulering med för saken relevant bevisning kan utgöra en avsevärd olägenhet. Vidare ska avvärjandet ha skett frivilligt. Samma krav ställs på ett tillbakaträdande enligt förevarande be- stämmelse som vid tillbakaträdande från ofullbordade brott enligt 23 kap. 3 § . Av detta följer att tillbakaträdandet inte får vara föranlett av rädsla för upptäckt eller svårighet med att full- följa det brottsliga uppsåtet. Om samtliga förutsättningar för ett tillbakaträdande är för handen kan domstolen välja mellan att sätta ned straffet för gärningen eller, i mindre allvarliga fall, helt frikänna gärningsmannen från ansvar. Det sistnämnda ska tillämpas vid de lindrigaste brotten, framför allt i de fall den genom åtgärden framkallade faran från början var ringa. Enligt 14 kap. 12 § är försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov urkundsförfalskning, undertryckande av urkund och brukande av vad som förfalskats kriminaliserat. Någon motsvarande kriminalisering av försök eller förberedelse för de brott i 15 kap. som är i fråga finns inte (jfr 15 kap. 15 § brotts- balken). 2.6.1Dataintrång – 4 kap. 9 c § fanns bestämmelsen om dataintrång i datalagen. I samband med att datalagen ersattes av personuppgiftslagen kom emellertid denna bestämmelse att överföras utan någon ändring i sak till fjärde kapitel.TPF29FPT För genomförandet av EU:s rambeslut om angrepp mot informationssystem (se avsnitt 3.3) har bestämmelsen om dataintrång ändrats den 1 juni 2007.TPF30FPT Den straffbara gärningen består numera i att någon olovligen bereder sig tillgång till en uppgift som är avsedd för automatiserad behandling eller olovligen ändrar, utplånar, blockerar eller i register för in en sådan uppgift. Straffansvar gäller även för den som olov- ligen genom någon annan liknande åtgärd allvarligt stör eller hindrar användningen av sådan uppgift. Enligt den tidigare regleringen i datalagen var bestämmelsen om dataintrång helt subsidiär till andra straffbestämmelser i brotts-