sou · GVB350 · 2008-01-01 00:00:00 — Det är därför samordnarens uppfattning att inriktningen för och organiseringen och omfattningen av regionala länsuppdrags verksamhet bör ses över. Detta innebär även att utifrån identifie- rade framtida behov föreslå förändringar av antalet länsuppdrag och deras finansiering. Samordnaren föreslår att även föreningar, organisationer, insti- tutioner, kommuner och andra aktörer på lokal och regional nivå ges möjlighet att från söka medel för att ansvara för mångkulturkonsulentfunktionen i en specifik kom- mun eller region i . Det finns regionala konsulenter för mångkultur (mångkultur- konsulenter) i åtta landsting och regioner runt om i . De finansieras till hälften av /regionen (som är huvudman) och till hälften av och har till uppgift att vara Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv påtryckare, kunskapsförmedlare och inspiratörer i det lokala och regionala arbetet med etnisk och kulturell mångfald. Samordnaren gör bedömningen att regionerna bör ges större valfrihet att själva utforma mångkulturkonsulentverksamheten och föreslår därför att även aktörer på lokal och regional nivå, som exempelvis föreningar, organisationer, institutioner, kommuner och andra ges möjlighet att från söka medel för att ansvara för mångkulturkonsulentverksamheten i en specifik kommun eller region i . har det endast varit möjligt för ett landsting/region att ensam fungera som huvudman. Sam- ordnaren vill även öppna upp för att aktörer utan bas i en specifik kommun eller region ska kunna söka medel för verksamhet i olika kommuner och regioner i landet. Samordnarens uppfattning är dock att det även fortsättningsvis ska finnas krav på delad finansie- ring mellan och lokal eller regional huvudman för att skapa förankring på den aktuella platsen. Samordnarens bedömning är också att beviljandet av bidrag till mångkulturkonsulentverksamhet bör styras av behov och efterfrå- gan. Således skulle en kommun eller region, exempelvis i någon av storstadsområdena, kunna ansöka om och beviljas bidrag för fler än en mångkulturkonsulent. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv Vi måste påstå något Om kultur som verktyg för mångfald och mångfald som konstprojekt Ett mål för kulturpolitiken är att främja kulturell mångfald. Dess- utom ska all offentligt finansierad verksamhet i bidra till att blir en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund. Flera forskare har visat att det saknas konkretiseringar av vad dessa mål innebär för kulturlivet och många kulturutövare har svårt att omsätta målen i sin verksamhet.TPF8FPT Men det finns också konstnärer och kulturutövare som arbetar konstnärligt med sam- hällets mångfald och bidrar till en samhällsgemenskap med den grunden. Den här essän bygger på intervjuer med några av dem. Vilka drivkrafter har de? Ser de några konflikter mellan vilja till samhällsförändring och konstnärlig kvalitet? Och är kulturprojekt eller konstverk en bra metod för att bidra till att blir en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund? Konstnären har arbetat med projekt som bygger på samarbeten. Hon lever och arbetar i och är professor vid , . I har hon bland annat gjort video- installationen First Generation på Mångkulturellt centrum i utanför och verket Konstens plats som visades novem- ber 2006 till i och . Videoinstallationen plats är gjord i samarbete med ett fyrtiotal konstnärer som bor i förorten utanför . De har svarat på frågorna: Hur skulle du definiera konst? och Var finns den plats där konsten äger rum?. I visades fyra olika 3D-animationer gjorda utifrån svaren på frågan om var konsten äger rum: köket, ateljén, och icke-platsen. Besökarna fick höra konstnärernas svar i hörlurar. I visades en film utan ljud där konstnärerna sitter i sin lägenhet och lyssnar på sina egna svar på frågan vad konst är. hade placerat citat ur 8TP PT Se till exempel , , och , Tid för mångfald, 2004. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv konstnärens svar i konstnärens hem, till exempel står det Konst är kommunikation i träbokstäver i bokhyllan bakom en man och Konst finns överallt projicerat i vitt på en kvinnas textilier. –Det är komplexiteten i integrationsfrågan som intresserar mig, säger . Varje konstnärs uppgift är att utvidga det fält som vi kan uttrycka. Integration är svårt att greppa. –Det handlar om att kristallisera skillnader. Det går inte att bygga ett samhälle som kräver att människor måste förändras dra- matiskt utan skillnaderna måste kunna leva tillsammans. Det går och det gör vårt liv rikare. övertygelse om att vi kan leva med skillnader kommer från hennes uppväxt. Hon föddes i men flyttade till som barn och var det enda barnet från i sin klass. Alla var judar men från olika kulturer. –Hur tar vi död på ordet homogen? har aldrig varit homogent. Här har funnits samer, valloner, norrmän, . Nya människor kan få en plats, precis som kvinnor har fått en plats. Men det kräver att de gamla flyttar på sig. Integration måste vara en uppgift för både de gamla människorna och de nya. Den riktigt svåra uppgiften är att integrera i världen. Vi har arvet från kolonialismen att göra upp med. Verket Konstens plats har kritiserats för att det inte visar de arbeten som konstnärerna i själva gör. När hör den kritiken utbrister hon: –Att visa dessa konstnärers arbeten var exakt det jag absolut inte skulle göra. Min uppgift var inte att göra en videofilm om deras arbete utan att visa att de behövde en plats. Vi är vana vid trevliga dokumentärer men jag är konstnär och vill vara problema- tisk. Sen finns alla namnen i programmet och är ett litet land – det är lätt att hitta dem. När , forskningssekreterare vid , frågade om hon ville göra något med gruppen konstnärer i ställde hon två krav: 1. skulle betala hälften. Dessa konstnärer bor i hus och bör se till deras behov. skulle ha detta som ett projekt utanför Konsthallen. trodde att de inblandade aldrig skulle gå med på kraven, men det gjorde de. Det skapades en styrgrupp med lokala kulturarbetare och människor från konstinstitutioner, bostadsföretag och kom- Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv Hon använde sin prestige för att skapa en plattform som kan leva kvar, en konstens besmittning. – Jag har en position och genom den kan jag bjuda in dessa konstnärer till min arena. växer detta för har lovat att ge konstnärerna en lokal i . är uppenbart nöjd med hur hennes konst- verk smittat av sig på , som lovar en lokal, och , som genomfört sitt första externa projekt och delat ut tidtabeller för buss och spårvagn mellan Konsthallen i och förorten . Att kunna bidra till en långsiktig förändring är både en av hennes drivkrafter för att genomföra konstprojektet och något som hon ser som en del av konstverkets kvalitet. Teatern ska vara en plats som vågar påstå något Skådespelaren utexaminerades från i . Han har medverkat i föreställningar som tar upp frågor om samhällets mångfald: Invasion! på 2006, på 2005 och En tripp i på 2005. är han aktuell som Bagheera i på . –Efter gjorde jag tre uppsättningar på raken som handlar om mångfald eller integration. Det kan vara en fälla, men jag har inte brytt mig om det för jag har tyckt att det har varit vik- tiga historier. Jag har inga problem med att spela invandrare, bara det är pjäser som säger något angeläget . Jag känner mig inte som invandrarskådespelare. Jag är född i men uppvuxen och utbildad i . Mina drömmar finns inom svensk teater. Men använder jag mig av min kultur och min bakgrund i allt jag gör. –En tripp i handlar om tre killar som super och röker på och pratar om varför allt gick åt helvete med deras land. För mig var det jag pratade om. Jag förstod kanske inte från början varför de här killarna var så otroligt utstötta. Jag har haft teatern. Men har jag sett mina föräldrars längtan tillbaka. Utan- förskapet och arbetslösheten kan jag relatera till. Och förstås till historien om kampen mellan religion och politik i . Jag är född i ett land där den problematiken är ständigt aktuell. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv Hur viktigt var det att skådespelarna i pjäsen hade utländsk bak- grund? Shebly Niavarani menar att det absolut hade gått att göra uppsättningen med skådespelare med svensk bakgrund. – Det kanske hade blivit en bättre föreställning. Vi är skådespe- lare. Jag måste utgå från mig själv, vad som finns i den här kroppen. när jag jobbar med kan jag också använda mina erfarenheter. Jag har en bakgrund som flera av de andra skådespe- larna bara har sett på tv. Men det är upp till mig om jag vill använda saker som har med mig att göra. Regissören har valt mig för att han tycker att jag är en bra skådespelare. Han skiter i hur jag ser ut. Det är skönt att slippa höra att jag är här för att vi behövde en iranier. Men det finns en motsägelse här. Jag spelade iranier i Invasion!, för att det var en viktig story. Att brinna för en historia är det viktigaste för att det ska bli bra teater, menar . –Teatern måste vilja något med det den gör. Vi måste komma bort från klichébilderna av invandrare och svenskar och teatern är ett starkt verktyg för att lyckas med det. Jag saknar dagens histo- rier. Var är kidsen som inte hittar sin plats i samhället? viinte gjort något om de apatiska barnen? Vi är lite slöa, jag med. När Utvandrarna (i regi av på ) kom tänkte jag: Äntligen! Där fanns dagens historier. visade också att det går att spränga språkvallen. I föreställningen förekommer tal och text på bland annat bosniska, persiska, grötskånska och kanslisvenska. De skådespelare som kommer till i vuxen ålder saknar nätverk här och de slåss med språkliga problem. Språket är viktigt för skådespelare, men behöver all teater vara på vacker svenska med fantastiska konsonanter, undrar Shebly Niavarani. –Vilka tillhör scenrummet? Teatern i är inte mång- kulturell men det har hänt en hel del. Fler med utomeuropeisk bakgrund söker till scenskolorna, även tjejer. Det kommer en ny generation som ser strukturerna och vill bryta upp dem men vi vet inte riktigt hur vi ska göra. Jag har inte mött en enda teaterchef som inte strävar efter kulturell mångfald men det finns ett färdigt mönster på teatern, hur det ska se ut. Våra teaterhus måste vända sig mer utåt mot publiken. Det roliga med Invasion! var att den lockade en helt annan publik än teaterns vanliga. Teatern ska vara en plats som vågar, tycker Shebly Niavarani. Vågar påstå något, släpper in nya historier och nya pjäsförfattare. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv –Nyskrivna pjäser kan bryta ned många väggar. Och de ska inte bara spelas av fria grupper utan även på stora institutioner som har ekonomiska resurser. sa till att han fick skriva vad han ville. Då gick han igång. Han hade fått frågor från andra teatrar men ingen hade tidigare gett honom fria händer. Shebly Niavarani menar att vi sitter fast i föreställningen att kultur i måste sälja och då satsas på säkra kort. Han tycker att människor inom kulturen måste bli bättre på att förklara varför vihar offentligt finansierad kultur. –Vi försöker vara ett land som lever på demokratiska grunder. Vi måste skapa yta och rum för historier och för möten som kanske inte är så lättsålda. Att bli dömd efter sitt utseende har Shebly Niavarani egen erfaren- het av, till exempel när han turnerade ute i landet med En tripp i och inte fick mat på hotellet fast det vita paret bredvid blev serverade. Eller när ensemblen inte fick bada i jacuzzin. – Det behövs attitydförändring för att alla ska fatta att är mångkulturellt. För mig är teatern en mötesplats, en plats där vi kan få träffas oberoende storleken på plånboken, etnisk härkomst, sexuell läggning eller kön för att få tillfälle för eftertanke, att få sätta oss in i svåra frågor kring våra liv och samhälle. Vem är invandraren? Vem är svensken? Vad gör vi för att alla ska trivas och komma till sin rätt? Teatern ska stå på människans sida, vara en kritisk motståndare till rådande strukturer och våga se världen från olika vinklar. Min drivkraft är att ifrågasätta homogenitet Koreografen blir först förvånad över att Mångkulturåret kontaktar henne som ett exempel på en konstnär som arbetar med kulturell mångfald. Hon har aldrig tänkt att det är det hon gör. Hennes dansföreställningar, till exempel dom ger tan- ken kropp (2003) och (2005), har handlat om kropp, sexualitet och kön. – Min drivkraft är att ifrågasätta homogenitet. Men det kan för- stås ses som ett sätt att arbeta för kulturell mångfald. Min första utgångspunkt var att få in ett feministiskt perspektiv. Sen har mitt arbete utvecklats och jag tänker inte lika specifikt längre. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv –En drivkraft i mitt arbete som konstnär är att stå i dialog med samtiden. För mig är det självklart att ifrågasätta. Jag kan inte tänka mig vad jag skulle göra istället. Konstnärers arbete är lite likt forskares. Vi ger oss in i något som är outforskat, eller tar nya steg på ett område. En del konstnärer är rädda för att ha ett uttalat budskap. Viljan till samhällsförändring ställs i konflikt till konstnärlig kvalitet. menar tvärtom att vilja till samhällsföränd- ring är ett för bra konst. –Jag märker att när man, som jag, har en uttalad problematik så talar andra om konsten mer utifrån temat än som konstverk. Jag blir bemött som om innehållet var det enda viktiga. Det kan bero på hur jag uttalar mig. Men jag sysslar med konst och där är både innehållet och uttrycket viktigt. Jag försöker hitta metoder att spetsa till båda och jag ser ingen konflikt. Tvärtom blir det bättre om de går hand i hand. För mig är det en förutsättning. Jag skulle inte syssla med dans annars. Det finns så mycket nonsenskonst och det intresserar inte mig. menar att det har skett en stor förändring ihur hennes eget arbete bemöts. Inte minst när det gäller finansie- ring. –Föreställningen dom ger tanken kropp, som gjordes 2003, fick inga bidrag. Det finns säkert flera skäl till det men det är intressant hur bidragsgivarna diskuterade. De sa att de inte kunde stödja före- ställningen för ingen kommer vilja se den och för att jag nischar in mig i ett fack. Ingen verkade förstå vad ett queerperspektiv i dans- konsten kunde betyda. När det gäller , , ifrågasatte en del bidragsgivare att jag vände mig till barn, men jag fick stöd från och Kulturförvalt- ningen. –Det är stor skillnad . Det beror delvis på att jag är mer eta- blerad. Bidragsgivarna vet att detta inte bara är ett ungdomligt upp- ror och att det finns fler kvaliteter än temat. De vet också att jag har en stor återkommande publik. Personer som inte tillhör den vanliga danspubliken. En baksida kan vara att jag får större utrymme för att det blir en politiskt korrekt satsning. måste jag tacka nej till saker där det är tydligt att jag är ett politiskt alibi. har vi så behöver inte vi andra bry oss. har diskussionen om kön och genus växt inom dansen. Diskussionen om etnisk mångfald finns men är inte lika Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv tycker att diskussionen fastnar i förenklade resonemang. –Allt för ofta handlar det om hur vi ska få fler killar eller perso- ner med invandrarbakgrund att dansa. Det finns idéer om att killar skulle föredra mer explosiva uttryck som street dance och att vi kan locka dansare med annan etnicitet genom flamenco. Då är vi kvar i en fixerad uppdelning i vad könen och olika etniciteter står för. Samtida dans kan vara intressant för alla. Det finns inget inskrivet i dansen att den bara kan vara intressant för vit medelklass. Det viktiga är att hitta vägar ut och visa upp samtida dans för fler. har gjort en skolföreställning och tyckte att det var mycket lärorikt att möta den publiken. –Jag tänker inte så mycket på publiken när jag skapar en före- ställning men jag är väldigt intresserad av publiken. Inom dansen pratar vi mycket om att nå fler och att vara mer allmängiltiga. Jag tror tvärtom att vi ska våga vara specifika. Om jag hittar ett sätt att formulera något som stämmer för mig, då kan jag nå ut med detta till en publik. betonar att hon inte vill se en reglering av konsten, men däremot mer diskussioner. –Konstnärlig frihet är viktig, men tyvärr leder den till att vi konstnärer inte riktigt förväntas försvara det vi gör. Inom dansen är vi väldigt dåliga på att ge varandra kritik. Det finns ett antal mål som folk krystar in i sina ansökningar, men det finns ett glapp i uppföljningen. Vad stod i ansökan? Hur blev det i slutändan? Dagens bidragssystem inom dansen är dessutom enbart inriktat på nya föreställningar. Det är en fabrik som spottar ut bidrag och inte följer upp. Jag tycker att dansen skulle kunna bli mer resurseffektiv om vi ger föreställningar ett längre liv. Det borde finnas bidrag för att ta upp ett gammalt verk. Hur ser diskussionen inom dansen ut för hur dansen ska bidra till att blir en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund? –Det finns en slogan om dans, att den är ett språk som hela världen kan förstå och det gör att vi inte tror att vi har problem. Det stämmer inte. Det är inte ens en ordlös konstform längre. Jag kan känna mig trög och behöver ett samtal med fler. Vad kan jag göra? Vi behöver diskutera konsten, vad den representerar. Dansens ekonomiska problem bidrar tyvärr till att många direkt sätter taggarna utåt när det kommer luddiga direktiv. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv om det märks att direktiven bygger på bristande kunskap om dans- konsten. efterlyser en diskussion där alla kan se sitt eget förhållningssätt och hur de själva kan förändra struktu- rerna inom dansen. Hon menar att det finns flera områden som hon som fri konstnär kan påverka. –När jag arbetar med en frågeställning så förändrar jag mig själv och dem jag arbetar med. En svårighet är att dansarnas utbildning fortfarande har fokus på teknik, inte på intellekt. Jag vill jobba med professionellt utbildade dansare. I består den gruppen nästan bara av vita medelklassvenskar som ser ganska lika ut fysiskt. Möjligheterna att sätta ihop en spretig grupp är små. Jag tycker inte om att lägga ansvar på utbildningar men mycket måste ändras där. Kretsen som söker behöver breddas och själva utbild- ningen förändras. –Förhoppningsvis förändrar jag publiken, kanske inte genom själva verket men genom hur publiken talar om det. Konstnärer har inträde överallt och vi kan uttrycka våra åsikter till rätt många människor. Jag försöker bli tydligare med vad det är jag gör och inte ta det här utrymmet för givet. För mig är det självklart att ta del i den diskussion som pågår inom fältet, att inte bara vara i en studio utan arbeta utåtriktat och ställa frågan: Vad vill jag med konsten? Vad har vi för rätt att prångla på dem opera? hade i , i samarbete med och Länsmusiken i , urpremiär för den nyskrivna , som bygger på tankar och idéer från elever i årskurs 6 från stockholmsförorten . fick kontakt med från Studiecentrum i . Han driver projektet vidare som ska motivera elever att läsa vidare på gymnasium och högskola. En viktig del i projektet är att ge eleverna förebilder och visa vilka möjligheter som finns och det kunde bidra med. Eftersom Studiecentrum hade upparbetade kontakter kom projektet igång snabbt och började eleverna i årskurs 6 i två skolor skriva texter som skulle ligga till grund för en opera. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv –hade vi prova-på-dagar på . Eleverna fick nosa på olika yrken inom opera som dirigent, kostymör, maskör, ljustekniker, säger som är pro- ducent för Shit också!. Under resten av vårterminen arbetade eleverna i verkstäder på skolan med fem olika pedagoger: drama, dans, scenograf, musik, text. Text och scenografi kom rätt långt medan det var svårare med musik, drama och dans. En erfarenhet från projektet i är att det är svårt att få eleverna att själva gestalta utan det fungerar bättre om eleverna får maktpositionerna som att skriva eller regissera. –Det har varit en pedagogisk utmaning att förklara den konst- närliga processen. De visste inte vad en premiär eller en opera- sångare är. drivkraft är inte att uppfostra publiken, betonar . –Vad har vi för rätt att prångla på dem opera? Vi vill visa vad kulturen kan erbjuda och ge dem en inblick i en konstnärlig pro- cess. Men framför allt är vår drivkraft att lära själva! Vi behöver komma bort från vår homogena grupp människor på på och möta publiken. Jag blir glad om någon av ung- domarna som varit med i projektet tar mitt jobb . menar att det är svårt att veta om projektet har gjort skillnad i , men det finns några positiva tecken. De två sexorna från olika skolor har jobbat ihop sig. Det var lättare än när de skulle börja i sjuan tillsammans. –Några elever som fick i uppgift att redovisa en bok valde att dramatisera den. Något sånt hade inte hänt tidigare. Sen är det små men viktiga saker som när vi fick ett brev från en elev som skrev att han i vanliga fall är blyg men att han växte när han fick stå framför orkestern och dirigera. mötte inte uttryck från andra kulturer bland 12- åringarna i . Eleverna relaterade till samma tv-serier och västerländska popmusik som andra ungdomar, inte till arabisk eller turkisk musik. – Om vi hade mött ett massivt inflöde av annan kultur hade vi förstås plockat upp det, men det har vi inte. Ett tänkt sidospår i projektet är att skapa kontakter med musikgrupper i – ett möte med annan musik och andra instrument som kan förändra vår orkesterklang. Ett fortsatt arbete med skulle kunna leda Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv Men det kanske vore lika spännande att arbeta i med en arbetarklass som få bryr sig om ? Att de här ungdomarna inte kommer i kontakt med de stora kulturinstitutionerna i innerstan är, enligt , mer ett klassproblem än ett mångfaldsproblem. Och ett invandrarstatus- problem. Bland eleverna fanns en medvetenhet om hur samhället ser på invandrare. – I elevernas texter med framtidsvisioner eller lyckliga familjer har personerna ofta vanliga svenska namn som , och . Eller och som flyttar till på slutet. Texter som handlar om att det bor en knarkare i min trappuppgång hade personerna ofta namn som och . Det var lite läs- kigt, att de redan som tolvåringar själva ser sig som problem. Arbetet med Shit också! har, i huvudsak, bekostats med Folk- operans egna pengar. Vissa delar, till exempel en pedagogisk verk- samhet med delaktighet och medskapande för publiken, har gjorts tillsammans med Länsmusiken och Blåsarsymfonikerna i och fått ett riktat stöd från . har inte något särskilt krav från sina finansiärer att arbeta i förorter utan viljan att genomföra projektet i kom inifrån. För är det en självklarhet. –Kulturinstitutionerna ska vara en del av samhället. De är bekostade av staten och bör förändras utifrån hur samhället ser ut. För är inte det svåra att genomföra detta projekt. Det svåra är att förändra oss själva och upprätthålla det. är skeptisk till specifika direktiv om mångkultur utan ser hellre åtgärder som att öronmärka pengar till att kultur- institutioner ska ha utåtriktad verksamhet. Han menar att sam- hällsförändring är en förutsättning för kulturell kvalitet och att det går att förändra samhället genom kultur, men det kräver att kultu- ren kommer ut i samhället. –Kulturens uppgift att är skapa intellektuellt tänkande. Att få en textrad som du ska fortsätta på eller som du ska gestalta med en bild, det sätter igång ett intellektuellt tänkande. Kulturen skulle verkligen kunna väcka människorna. Vi som jobbar med kultur ska vara i fronten, vi ska påstå något. Nya metoder och modeller för svenskt kulturliv Kunskaps- och designcentret Livstycket i Stockholmsförorten kombinerar språkundervisning med praktiskt och konstnär- ligt arbete. Verksamhetschefen blir upprörd när jag frågar om Livstycket är ett integrationsprojekt. Hon ser inte Livstycket som ett renodlat konstnärligt projekt heller, utan beskriver det helst som ett demokratiprojekt. –Vi jobbar med att få människor att ta sig ut i samhället. Det finns en kraft i skapandet. Hit kommer människor från krig, människor som har varit torterade. I skapandet kan de finna en ro, en vila.