sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Den som döms till ett fängelsestraff som uppgår till högst sex mån- ader kan ansöka om att straffet ska verkställas utanför anstalt genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Beslut om sådan verkställighet fattas av Kriminalvården. De av våra förslag som syftar till att skärpa straffen för allvarliga våldsbrott är inte avsedda att höja straffnivåerna för brott som föranleder fängelsestraff . Möjligheten att besluta om verkställighet med elektronisk kontroll bör därför inte påverkas av förslagen. Inte heller bör de förslag som syftar till en större spännvidd vid straffmätningen totalt sett leda till minskade möjligheter att besluta om sådan verkställighet. Förslaget till ändring av 29 kap. 4 § BrB, som reglerar möjlig- heterna att beakta den tilltalades tidigare brottslighet vid straffmät- ningen, kan visserligen medföra att personer som vid upprepade till- fällen återfaller i brott i större utsträckning döms till fängelsestraff som överstiger . Om den dömde redan har verkställt ett fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll får dock en ny ansökan om sådan verkställighet bifallas endast om det har förflutit den tidigare verkställigheten och den dömde inte har begått något brott som har föranlett strängare straff än böter. Därmed bör det mycket sällan finnas förutsättningar att besluta om verkställighet genom intensiv- övervakning med elektronisk kontroll för den som har återfallit i brott efter att tidigare ha dömts till fängelse. Den ändrade regler- ingen i 29 kap. 4 § BrB torde därmed inte få annat än en högst margi- nell betydelse för möjligheterna att besluta om sådan verkställighet. SOU 2008:85 Kostnads- och konsekvensanalys Bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel finns i 24-28 kap. RB samt i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Tillämplig- heten av bestämmelserna är delvis beroende av minimistraffet för det brott som misstanken avser. Våra förslag att ändra straffskal- orna för grov misshandel och för utpressning, grovt brott, kan där- för påverka möjligheterna att tillgripa sådana tvångsmedel. Som vi närmare har beskrivit i avsnitt 8.4.1 innebär förslaget att dela upp straffskalan för grov misshandel i två, så att det för grov misshandel döms till fängelse i lägst ett och högst och att det om brottet är synnerligen grovt döms till fängelse i lägst fyra och högst , att det uppstår en presumtion för häktning av den som är på sannolika skäl misstänkt för brott som omfattas av den högre straffskalan (24 kap. 1 § andra stycket RB). En uppdelning av straff- skalan leder också till att det vid misstanke om misshandel som är att bedöma som synnerligen grov ges möjlighet att beslagta skrift- liga meddelanden mellan den misstänkte och någon närstående till honom eller henne eller mellan personer som är närstående till den misstänkte (27 kap. 2 § RB). Vidare blir det möjligt att företa hus- rannsakan i transportmedel på en plats där det finns särskild anled- ning att anta att någon som ska gripas, anhållas eller häktas som misstänkt för ett sådant brott kan komma att passera (28 kap. 2 a § RB). Slutligen innebär den föreslagna uppdelningen av straff- skalan att det vid förundersökning angående sådan misshandel som bedöms som synnerligen grov ges möjlighet att använda hemlig teleavlyssning (27 kap. 18 § RB) och hemlig kameraövervakning (2 § lagen [1995:1506] om hemlig kameraövervakning). Möjligheten att använda hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning torde emellertid inte innebära någon avgörande förändring, då det redan enligt nuvarande reglering finns möjlighet att tillgripa dessa åtgärder vid förundersökning angående brott vars minimistraff under- stiger fängelse , om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Vi har inte funnit att förslaget till ändrad straffskala för utpress- ning, grovt brott, påverkar möjligheterna att tillgripa tvångsmedel vid misstanke om ett sådant brott. Utöver möjligheten att tillgripa tvångsåtgärder kan ändrade straff- skalor påverka preskriptionstiden för brott och möjligheterna att döma efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som har begåtts utanför . Som vi har redogjort närmare för i avsnitt 8.4.1 innebär en upp- delning av straffskalan för grov misshandel på det sätt som vi har föreslagit att preskriptionstiden för grov misshandel som inte be- döms som synnerligen grov sänks från 15 till . När det gäller misshandel för vilken den särskilt kvalificerande straffskalan, fäng- else i lägst fyra och högst , är tillämplig kvarstår dock den femtonåriga preskriptionstiden (35 kap. 1 § BrB). Vidare innebär en uppdelad straffskala att det för misshandel som är synnerligen grov kan dömas till ansvar efter svensk lag och vid svensk domstol även för brott som har begåtts utanför av personer som inte är svenska medborgare eller har någon annan anknytning hit (2 kap. 3 § BrB). För sådana brott kommer det inte heller att finnas något krav på dubbel straffbarhet och det kommer inte att föreligga hinder mot att döma till en påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärnings- orten (2 kap. 2 § andra och tredje stycket BrB). Förslaget till höjning av minimistraffet för utpressning, grovt brott, påverkar inte preskriptionstiden eller den svenska jurisdik- tionen såvitt avser detta brott. Vi har föreslagit ett antal lagändringar som syftar till att åstad- komma en skärpt syn på allvarliga våldsbrott och en större spänn- vidd vid straffmätningen generellt. Enligt vår bedömning innebär förslagen inte att utrymmet för domstolarna att välja icke frihets- berövande påföljder påverkas i någon större utsträckning. Förslagen bör inte heller leda till minskade möjligheter att besluta om verk- ställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Sammantaget torde alltså förslagen inte leda till annat än begrän- sade konsekvenser för påföljdssystemet i övrigt. Förslaget att dela upp straffskalan för grov misshandel innebär en viss utvidgning av möjligheterna att tillämpa straffprocessuella tvångsmedel för de allvarligaste misshandelsbrotten. straffskalan leder också till kortare preskriptionstid för brott som inte är av så kvalificerad karaktär att den särskilda straffskalan för synnerligen grova brott blir tillämplig samt till utökade möjligheter att döma efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som har begåtts utanför . Våra förslag leder alltså till att det i frågor om häktning och andra straffprocessuella tvångsmedel, preskription och jurisdiktion kommer att råda paritet mellan synnerligen grova misshandelsbrott och t.ex. grovt rån och grov våldtäkt, medan grov misshandel som inte omfattas av den kvalificerade straffskalan kommer att lyda under samma bestämmelser som t.ex. rån. Dessa konse- kvenser av förslagen är enligt vår bedömning fullt rimliga, och leder till en mer konsekvent ordning än den som gäller . Vårt förslag: De nya bestämmelserna träder i kraft . Den nya lagstiftningen bör träda i kraft . Med hänsyn till den tid som kan beräknas gå åt för remissförfarande, fortsatt beredning inom och riksdagsbehandling bör bestämmelserna kunna träda i kraft . Vårt förslag: Äldre bestämmelser ska gälla i mål där åtal har väckts före det att de nya bestämmelserna har trätt i kraft. När det gäller processrättsliga regler finns det vanligen inget hinder mot att låta nya eller ändrade bestämmelser tillämpas även i rätte- gångar som avser brott som har begåtts före ikraftträdandet. Att så sker torde också normalt sett vara den mest praktiskt tillämpbara ordningen. Vårt förslag att åklagaren ska lämna ett förslag till påföljd kan emellertid leda till praktiska problem om de nya bestämmel- serna tillämpas i mål där åtal har väckts före ikraftträdandet. Enligt vårt förslag ska åklagaren, om han eller hon gör bedömningen att för- slaget till påföljd inte kan anges i stämningsansökan, ange i ansökan att förslaget kommer att lämnas senare under rättegången. På så sätt får den tilltalade information om att åklagaren kommer att ange ett förslag till påföljd till rätten innan målet avgörs, och därmed finns det möjlighet att avgöra målet även om den tilltalade inte inställer sig till huvudförhandlingen (se vidare i avsnitt 8.8.8). Om åtal väcks före det att de nya bestämmelserna har trätt i kraft har åklagaren naturligtvis inte någon skyldighet att ange i stämningsansökan att ett förslag till påföljd kommer att lämnas senare under rättegången. Utan övergångsbestämmelse kommer åklagaren dock att vara skyldig att lämna ett påföljdsförslag vid huvudförhandlingen, om denna äger rum efter det att lagändringarna har trätt i kraft. Därmed kommer det inte att bli möjligt att avgöra målet om inte den tilltalade inställer sig till huvudförhandlingen, eftersom denne varken har tagit del av förslaget till påföljd eller fått information om att ett sådant förslag kommer att lämnas. För att undvika konsekvenser av det slag som beskrivits före- slår vi att äldre bestämmelser i ska gälla i mål där åtal har väckts före det att de nya bestämmelserna har trätt i kraft. Vår bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Av 2 kap. 10 § RF framgår att det inte får dömas ut en svårare brotts- påföljd för en gärning än vad som var föreskrivet när den begicks. En liknande bestämmelse finns i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (), där det i artikel 7 första punkten andra meningen föreskrivs att det inte får mätas ut ett strängare straff än vad som var tillämpligt då brottet begicks. Den nu beskrivna principen har kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av (BrP). Enligt paragrafens andra stycke ska straff bestämmas efter den lag som gällde när gär- ningen företogs, om inte den lag som gäller när domen meddelas leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Denna bestäm- melse anses generellt tillämplig inom straffrätten om inte något annat har föreskrivits beträffande en viss författning. Vi gör bedömningen att någon annan övergångsbestämmelse än regleringen i 5 § BrP inte är nödvändig såvitt avser våra förslag till Några särskilda övergångsbestämmelser be- hövs därför inte. 11.1Förslaget till lag om ändring i Första stycket i paragrafen har ändrats endast i språkligt hänseende. Bestämmelserna i andra och tredje styckena är nya. stycket framgår att rätten inte får besluta om särskild rättsverkan av brott utan yrkande eller gå utöver de yrkanden om särskild rätts- verkan som har framställts i målet. Rätten kan alltså inte besluta om sådan särskild rättsverkan som det inte har framställts något yrkande om och inte heller besluta om särskild rättsverkan som är mer ingrip- ande än vad som framgår av de yrkanden som har framställts, som t.ex. högre företagsbot eller under vilken en tilltalad som utvisas förbjuds att återvända till . Normalt sett torde det vara åklagaren som framställer yrkanden om särskild rättsverkan av brott. Med undantag för företagsbot, som enligt 36 kap. BrB endast kan beslutas på yrkande av allmän åklagare, finns det emellertid inte något hinder mot att ett yrkande om särskild rättsverkan framställs av måls- äganden. Genom bestämmelsen i tredje stycket görs undantag från regler- ingen i andra stycket såvitt avser beslut att ålägga den som döms för brott att betala avgift enligt lagen (1994:419) om brottsoffer- fond. Sådan avgift kan rätten alltså alltid besluta om, även utan yrk- ande. Ändringarna i sakligt hänseende har behandlats i avsnitt 8.8.11. Paragrafen har ändrats genom att det har gjorts ett tillägg i första stycket 4. Tillägget innebär att en dom i brottmål ska innehålla upp- gift om det förslag till påföljd för brottet som åklagaren har lämnat. Avsikten med ändringen är att domstolen genom att ange förslaget till påföljd i domen ska få en bättre utgångspunkt för sitt resone- mang i påföljdsdelen, vilket kan antas bidra till att domskälen i denna del blir tydligare och mer utförliga. Syftet är således att domstolen i sina domskäl ska ta ställning till det förslag som åklagaren har lämnat. I fall där påföljdsfrågan inte framstår som helt given är det också naturligt att rätten närmare motiverar varför man godtar eller avviker från förslaget. Skyldigheten för rätten att ange påföljdsförslaget i domen om- fattar endast åklagarens förslag. I de fall där en målsägande har biträtt ett allmänt åtal eller har väckt enskilt åtal och lämnat ett eget för- slag till påföljd behöver alltså inte målsägandens förslag anges i domen. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.12. I andra och tredje styckena har endast gjorts språkliga förändringar. Första stycket i paragrafen har ändrats på så sätt att det har tillkommit två nya punkter, punkterna 4 och 5. Enligt punkten 4 ska åklagaren i stämningsansökan uppge sitt förslag till påföljd för det eller de brott som omfattas av åtalet. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.2 och 8.8.4. Att förslaget ska anges i stämningsansökan utgör en huvudregel. Som framgår av andra stycket (se nedan) kan åklagaren lämna förslaget till påföljd senare under rättegången, om det finns särskilda skäl. Förslaget till påföljd bör vara så fullständigt som möjligt. Det finns dock inget som hindrar att det kompletteras under rätte- gången. Åklagaren bör sträva efter att lämna ett förslag som, när det har fått sin slutliga utformning, innehåller samma uppgifter som ett tänkt domslut i målet. Det slutliga påföljdsförslaget ska därför alltid innehålla den specifika påföljd eller påföljdskombination som den tilltalade enligt åklagarens bedömning bör dömas till, som t.ex. dagsböter, fängelse, villkorlig dom med föreskrift om samhälls- tjänst eller skyddstillsyn i kombination med ett fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § BrB. Om fängelse, sluten ungdomsvård eller böter ingår i förslaget bör åklagaren ange fängelsestraffets eller den slutna ungdomsvårdens längd i månader eller år respektive böternas storlek. Såvitt avser dags- böter bör såväl antalet dagsböter som dagsbotens storlek anges. I de fall där åklagaren föreslår att påföljden ska bestämmas till villkorlig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst bör han eller hon också ange det antal timmar som samhällstjänsten ska omfatta. Samma sak gäller om åklagarens förslag innefattar ung- domstjänst. När rätten förenar en villkorlig dom eller en skydds- tillsyn med en föreskrift om samhällstjänst ska det i domslutet anges hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd. Detsamma gäller om en skyddstillsyn förenas med en föreskrift om kontraktsvård. Om åklagaren föreslår att rätten ska meddela föreskrift om samhällstjänst eller kontrakts- vård bör förslaget därför också innehålla en uppgift om vilket alter- nativt fängelsestraff rätten ska ange i domen. Om åklagaren föreslår att den tilltalade ska dömas till skyddstill- syn bör det framgå av förslaget om påföljden ska förenas med före- skrift om vård eller behandling (se 28 kap. 6 § och 26 kap. 15 § första stycket BrB). Vid ett förslag om att den tilltalade ska överlämnas till rätts- psykiatrisk vård bör åklagaren ange huruvida rätten bör besluta om att särskild utskrivningsprövning ska äga rum vid vården. Om den tilltalade har dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård kan rätten enligt bestämmel- serna i 34 kap. BrB under vissa förutsättningar undanröja den tidi- gare utdömda påföljden och döma till gemensam påföljd av annan art. Om åklagaren anser att dessa bestämmelser ska tillämpas bör han eller hon, förutom att föreslå att rätten ska undanröja den tidigare ådömda påföljden, även ange vilken påföljd som enligt hans eller hennes förmenande bör dömas ut för den samlade brottslig- heten. På motsvarande sätt kan åklagaren föreslå att en tidigare utdömd påföljd ska avse även de brott som omfattas av det nya åtalet. Om den tilltalade har frigetts villkorligt från ett tidigare fäng- elsestraff bör åklagaren i samband med sitt påföljdsförslag ange om, och i så fall till hur stor del, den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad. Såsom grund för förslaget till påföljd bör åklagaren ange de lagrum som han eller hon anser vara tillämpliga utöver de som har angetts till stöd för gärningspåståendet. Åklagaren bör t.ex. åberopa bestämmelserna i 26 kap. 2 och 3 §§ BrB om förhöjd straffskala vid flerfaldig brottslighet och återfall, om förslaget till påföljd går ut- över den straffskala som gäller för det påstådda brottet. Om åklagaren har beaktat någon av de försvårande respektive förmildrande omstän- digheter som särskilt anges i 29 kap. 2 och 3 §§ BrB bör även den bestämmelsen anges till stöd för påföljdsförslaget. Åklagaren bör också hänvisa till 29 kap. 3 § andra stycket BrB om han eller hon föreslår ett fängelsestraff som understiger straffminimum för brottet. Även i övrigt bör åklagaren ange de skäl som ligger till grund för förslaget till påföljd. Enligt punkten 5 ska åklagaren i stämningsansökan uppge de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill framställa. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med förslaget till ändring av 30 kap. 3 §, som föreskriver att ett beslut om särskild rättsverkan av brott inte får meddelas utan yrkande och att rätten inte heller får gå utöver vad som har yrkats i fråga om sådan rätts- verkan. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.11. På samma sätt som när det gäller förslaget till påföljd bör åklag- arens yrkanden om särskild rättsverkan vara väl preciserade. Ett yrkande om företagsbot bör därför innehålla uppgift om vilket be- lopp företagsboten ska fastställas till och ett yrkande om utvisning bör innefatta hur den tilltalade ska vara förbjuden att åter- vända till landet. Bestämmelsen i andra stycket är ny. Den innebär att åklagaren om det finns särskilda skäl kan avstå från att ange sitt förslag till påföljd i stämningsansökan och i stället ange att förslaget kommer att lämnas senare under rättegången. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.5. Huruvida det föreligger särskilda skäl att avvakta med påföljds- förslaget avgörs av den åklagare som ansöker om stämning. Ett särskilt skäl att avvakta med förslaget kan vara att åklagaren inte kan ta ställning i påföljdsfrågan förrän utredning om den tilltalades personliga förhållanden har lagts fram vid en huvudförhandling. Särskilda skäl kan också föreligga, om det finns misstankar om att den tilltalade har gjort sig skyldig till ytterligare brott för vilka åklagaren avser att väcka åtal innan målet kommer att avgöras och åklagaren har för avsikt att då framställa ett gemensamt påföljdsför- slag för den samlade brottsligheten. Huvudregeln är dock att förslaget till påföljd ska anges i stämningsansökan. Det finns t.ex. som regel inte särskilda skäl för åklagaren att avvakta med påföljdsförslaget om brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde motsvarar ett bötesstraff. En följd av detta är att åklagaren alltid bör ange för- slaget till påföljd i stämningsansökan, om han eller hon anser att målet kan avgöras utan huvudförhandling med stöd av 45 kap. 10 a § första stycket 3 RB. I de fall där omständigheterna är sådana att det är svårt för åklagaren att lämna ett fullständigt förslag till påföljd i stämnings- ansökan torde det ofta vara möjligt att, i stället för att avvakta med förslaget, ange två eller flera alternativa förlag till påföljd eller att lämna ett preliminärt påföljdsförslag. Som exempel kan nämnas att åklagaren i mål där det finns anledning att förordna om läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskilt personutredning i brott- mål, m.m. eller att besluta att den misstänkte ska genomgå rätts- psykiatrisk undersökning kan lämna olika påföljdsförslag beroende på utfallet av den aktuella undersökningen. Huvudansvaret för att utredning om den tilltalades personliga förhållanden hämtas in åligger rätten. Om åklagaren i och för sig inte motsätter sig att den tilltalade döms till en icke frihetsberöv- ande påföljd men vill avvakta att utredning om den tilltalades per- sonliga förhållanden hämtas in, kan han eller hon ange detta i stäm- ningsansökan, för att sedan närmare precisera sitt påföljdsförslag när den aktuella utredningen har presenterats. Som framgår av 5 § har åklagaren alltid rätt att ändra sitt förslag till påföljd under rätte- gången. Om åklagaren anser att det föreligger särskilda skäl att avvakta med förslaget till påföljd ska han eller hon ange i stämningsansökan att förslaget kommer att lämnas senare under rättegången. Såvitt avser frågan om när åklagaren senast ska lämna sitt förslag till påföljd hänvisas till kommentaren till 46 kap. 10 §. I tredje, fjärde, femte och sjätte styckena har endast gjorts språkliga förändringar. I första och andra styckena i paragrafen har endast gjorts språkliga förändringar. Tredje stycket har delats upp i tre punkter, där den första punkten motsvarar bestämmelsen i dess nuvarande lydelse. Punkterna 2 och 3 är nya, och innebär att det inte anses utgöra ändring av åtal om åklagaren ändrar sitt förslag till påföljd för brottet eller ändrar eller framställer ett nytt yrkande om särskild rättsverkan av brott. Åklagaren kan alltså när som helst under rättegången ändra sitt påföljdsförslag eller ändra eller framställa nya yrkanden om särskild rättsverkan av brott. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.6, såvitt avser förslaget till påföljd, och i avsnitt 8.8.11, såvitt avser yrkanden om särskild rättsverkan av brott. Paragrafen har ändrats på så sätt att den fastslår den senaste tid- punkten vid vilken åklagaren ska lämna sitt förslag till påföljd för brottet. Av ändringarna i 45 kap. 4 § framgår att förslaget till påföljd som huvudregel ska anges i stämningsansökan, och att åklagaren endast om det finns särskilda skäl kan avvakta med att lämna för- slaget till senare under rättegången. I förevarande paragraf slås fast att åklagaren under alla förhållanden måste lämna förslaget till på- följd senast före det att han eller hon slutför sin talan. Åklagarens slutliga förslag till påföljd och den tilltalades inställning till för- slaget ska alltså ha klarlagts innan parterna påbörjar sina slutan- föranden. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.5. Såvitt avser mål som avgörs efter en huvudförhandling där den tilltalade inte har varit närvarande och mål som avgörs utan huvudförhandling hänvisas till avsnitt 8.8.8 respektive 8.8.9. Första stycket i paragrafen har ändrats på så sätt att det har till- kommit en ny punkt, punkten 4. Ändringen innebär att en måls- ägande som väcker enskilt åtal i stämningsansökan ska uppge de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill framställa. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med förslaget till ändring av 30 kap. 3 §, som föreskriver att ett beslut om särskild rättsverkan inte får meddelas utan yrkande och att rätten inte heller får gå utöver vad som har yrkats i fråga om sådan rättsverkan. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.8.11. I andra, tredje och fjärde styckena har endast gjorts språkliga för- ändringar. 11.2Förslaget till lag om ändring i Paragrafen har ändrats på så sätt att straffskalan för grov misshandel har delats upp i två. För grov misshandel döms således enligt para- grafens första stycke till fängelse i lägst ett och högst . Om brottet är att anse som synnerligen grovt döms enligt andra stycket till fängelse i lägst fyra och högst . Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.4.1. Exemplen på omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av huruvida ett misshandelsbrott är grovt har flyttats över oförändrade från paragrafens andra stycke till dess första stycke. Bedömningen av huruvida ett misshandelsbrott är att betrakta som synnerligen grovt ska göras genom en allsidig bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. I paragrafens andra stycke anges ett antal omständigheter som ska beaktas särskilt vid bedöm- ningen.