sou · GWB33 · 2008-02-28 00:00:00 — Mannen skickade sedan via e-post såväl bild- som ljudinspelningar till kvinnans bekanta tillsammans med kränkande uttalanden om henne. Han dömdes både i tingsrätten och i hovrätten för olovlig avlyssning och förtal. När det gällde åtalet för ofredande, som enligt gärningsbeskrivningen utgjordes av smygfilmningen, friades mannen i tingsrätten men fälldes av hovrättens majoritet. Hovrätten uttalade att ett generellt förbud mot fotografering och filmning utan samtycke inte finns i svensk rätt men menade att detta inte kan innebära att alla gärningar som innefattar filmning är straffria. Hovrätten kon- staterade att den påstådda gärningen innebar en osedvanligt grov kränkning av den personliga integriteten och dömde mannen även för ofredande, trots att filmningen skett i smyg och målsäganden Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten först i efterhand fått vetskap om den (dom i mål B 5605-05). Målet är överklagat till som ännu inte avgjort frågan om prövningstillstånd (mål B 2669-07). Efter detta avgörande har åter prövat ett mål om smygfilmning och då funnit att denna inte var straffbar som ofredande. Gärningen bestod i att en man hade monterat en videokamera i badrummet och ställt den på inspelning när hans 14- åriga styvdotter klädde av sig och duschade. Hovrätten konstatera- de att den situation som personen avsåg att filma var uppenbart integritetskänslig och att det var frågan om en allvarlig kränkning då flickan endast var och dessutom hans styvdotter. Hovrätten konstaterade att det trots detta inte gick att dra annan slutsats av Högsta domstolens praxis än att det i sig inte är brottsligt att filma en person utan vederbörandes vetskap och att något straffrättsligt ansvar för filmningen således inte kan komma i fråga. Hovrätten noterade slutligen att frågan om att utvidga det straffbara området till att omfatta s.k. smygfilming övervägts i olika sammanhang men att något politiskt initiativ för att ändra bestämmelserna ännu inte synes ha tagits (dom i mål B 1831-06). Frågan huruvida filmning har utgjort brott har vidare prövats i ett flertal mål som har gällt filmning på stränder och i omkläd- ningsrum samt in i grannars sovrum och i något fall t.o.m. under kvinnors kjolar. I många fall har domstolen ansett att själva film- ningen visserligen inte är straffbar men har dömt för andra brott eftersom förfarandet vid fotografering, beroende på omständig- heterna i det enskilda fallet, har kunnat medföra ansvar för t.ex. hemfridsbrott, intrång i förvar, olovlig avlyssning och tjänstefel. Att konventionsstaterna har en viss skyldighet att skydda medborgarna mot den typ av kränkning som själva filmningen utan samtycke kan utgöra framgår av uttalanden i målet mot . Även av utgången i målet Verliere mot (beslut ) kan en sådan skyldighet utläsas. I detta mål hade klaganden skadats i en bilolycka, men eftersom försäkringsbolaget ifrågasatte skadornas allvar filmades och bevakades klaganden av privatdetektiver vid ett flertal tillfällen. Klaganden förde talan vid domstol avseende brott mot integriteten och mot bestämmelser som stadgar att det utgör ett brott att använda en kamera för att observera någons personliga liv. Efter att ha förlorat processen vände hon sig till Europa- Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten domstolen, som inledningsvis hänvisade till staternas positiva för- pliktelser att lagstifta om skydd för privatlivet även i förhållandet enskilda emellan. fann att det i fanns såväl civilrättsliga som straffrättsliga rättsmedel tillgängliga för dem som ansåg att integriteten hade kränkts. kon- staterade vidare att de inhemska domstolarna vid sin prövning hade funnit att försäkringsbolagets intressen i det enskilda fallet tog överhanden och att inskränkningen i integriteten var laglig. Domstolarna hade därvid särskilt beaktat att försäkringsbolaget var skyldigt att verifiera skadors riktighet, att den skadade var skyldig att medverka till en riktig bedömning, att bevakningen – som enbart skett vid ett fåtal tillfällen på offentliga platser – begränsats till att kontrollera den skadades rörelseförmåga och avsåg att skydda försäkringskollektivet. Under dessa omständigheter fann att det inte förelåg ett brott mot artikel 8. När det gäller rätten att bli lämnad i fred finns det samman- fattningsvis anledning att ifrågasätta om skyddet för den personliga integriteten är tillfredsställande reglerat i svensk rätt. Särskilt gäller detta i fråga om bestämmelser som skulle kunna innebära ett skydd mot fotografering som sker i smyg eller annars utan samtycke. 6.4.3Skydd mot spridning och användning av privat information Enskilda har enligt en rätt till skydd mot att information om privata angelägenheter sprids för ovidkommande syften. Förutom en rätt till skydd mot ryktesspridning, med vilket framför allt avses spridning av nedsättande uppgifter, omfattar skyddet även spridning av ljudinspelningar, fotografier och filmer vars innehåll är av privat karaktär. Rätten till skydd för privatliv i artikel 8 omfattar en rätt till skydd för en persons rykte, dvs. mot förtal eller andra nedsättanden uttalanden. I svensk rätt ges detta skydd genom bestämmelserna om ärekränkning i 5 kap. BrB. När det gäller förtal kan man konstatera att kravet på att en uppgift skall anses föreligga och att denna skall anses nedsättande har fått en mer extensiv Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten tolkning i Högsta domstolens praxis. Detta får anses vara en följd av att integritetskränkningar sker genom att bilder av privat karaktär används för ovidkommande syften. Ett exempel på detta är rättsfallet NJA 1994 s. 637 (Hustlermålet) som avsåg publicering av bilder av kända personers ansikten som hade fogats samman med kroppar i sexuella ställningar tillsammans med kommentarer om personernas påstådda sexualliv. Både i detta mål och i det s.k. videomålet har gjort uttalanden som närmast ger intrycket av att förtalsbestämmelsen endast med en extensiv tolkning skulle varit tillämplig i målet men likväl ansett att båda rekvisiten varit uppfyllda. Rättsfallen har kritiserats i doktrinen då de anses göra uppgiftsbegreppet mer diffust och gränsen för förtalsbestämmelsen mer otydlig (se bl.a. Axberger, Ära och integritet, JT 1994–95 s. 724 f, härefter Axberger). Domarna har också – med gillande – ansetts innebära att gett uttryck för att vissa mycket grovt integritetskränkande förfaranden överhuvudtaget inte kan accepteras (Vängby, Så här får man inte göra, ur till s. 1200). 6.4.3.2Skydd mot spridning av ljudinspelningar och fotografier av privat karaktär Rätten att bli lämnad i fred innebär också ett skydd mot att få fotografier, filmer eller ljudinspelningar av privat karaktär pub- licerade eller använda för ovidkommande syften. Ett ofta upp- märksammat och kritiserat förhållande är avsaknaden i svensk rätt av ett skydd mot de kränkningar som kan uppstå vid spridning utan samtycke av bilder eller filmer av privat karaktär som inte är nedsättande men som visar personer i intima eller utsatta situa- tioner. Att de svenska ärekränkningsbestämmelserna ger ett visst skydd även i fråga om spridning av bilder och filmer framgår av de ovan refererade rättsfallen NJA 1992 s. 594 (videomålet) och NJA 1994 s. 637 (Hustlermålet). I båda målen konstaterade att svensk rätt saknar skydd vid spridning av bilder även när förfarandet är djupt integritetskränkande och att lagförslag om sådant skydd diskuterats men inte genomförts. Emellertid fann domstolen att förtalsbestämmelsen kunde tillämpas i båda fallen. För att spridning av bilder skall falla in under förtalsbestämmelsen krävs under alla förhållanden att den uppgift som lämnas genom bilden är ägnad att utsätta den angripne för annans missaktning. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten Man skulle kunna hävda att uppgifter om någon annan, vilka inte är ägnade att utsätta denne för missaktning, alltid är harmlösa och inte kan orsaka någon skada. Vid närmare eftertanke står det emellertid klart att offentliggörande även av uppgifter som i sig inte är nedsättande och som inte innefattar ett angrepp på den utsattes ära, men som avslöjar intima eller eljest privata detaljer, kan innebära en kränkning av den utsattes personliga integriteten. Att mot sin vilja få en nakenbild eller en bild av sig själv vid svår sorg eller vid olycka publicerad utgör tveklöst en kränkning av den personliga integriteten, även om bilden inte används i ett från samhällets synpunkt negativt sammanhang. Kränkning kan således ske utan att något nedsättande i egentlig mening förekommit om en person, genom att det sker ett exploaterande och blottläggande av personen och dennes privatliv. När någon olovandes sprider en sådan uppgift rör det sig snarare om en kränkning av rätten att få vara i fred än om en kränkning av någons ära. Trots att det kan röra sig om mycket grova integritetsintrång erbjuder således varken förtals- eller förolämpningsbestämmelsen något skydd, även om effekterna av integritetsintrånget är desamma som av en ärekränkning, nämligen att den utsatte blir föremål för andras missaktning. Denna otillräcklighet i integritets- skyddet botas bara i viss mån av att det aktuella uppgiftslämnandet i vissa fall kan vara att bedöma som förtal på annan grund, t.ex. genom att det inbjuder till uppfattningar att den kränkte är promiskuös eller sedeslös i sitt leverne. Högsta domstolens uttalan- den i de båda ovannämnda målen har tolkats så att domstolen, i avsaknad av ett rättsskydd som tar direkt sikte på det straffvärda i dessa integritetsangrepp, har använt de rättsmedel som stått till buds (Axberger s. 725). Ett annat problem är att såväl bilder som texter kan utsättas för förvanskningar på ett sätt som kränker enskilda personer. Denna risk får anses ha ökat genom att de tekniska möjligheterna att förvanska bilder på ett naturtroget sätt har ökat. När bilder används i parodierande syfte anses det ofta inte medföra en kränkning av personlig integritet, även om det inte är helt klart var gränsen går (se bl.a. Hustler-målet). Användning av bilder för ovidkommande syften har uppmärksammats i medierna vid en mängd tillfällen. Ofta handlar det om bilder som antingen tagits i smyg eller som visserligen tagits med samtycke men med löfte att de inte skall spridas. Det har exempelvis gällt spridning av bilder efter smygfotografering i Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten duschen på en skola (), bilder tagna i smyg av par som hade sex på en toalett under en privat fest (), smygfilmning i ett solarium (), spridning av kränkande bilder från nollning () smygfilm- ning under kjolar () och smygfilmade sexlekar (). Ärekränkningsbestämmelserna ger, som ovan visats, ett skydd i vissa situationer, men de nämnda exemplen tyder på att det kan finnas skäl att överväga om det behövs en komplettering av skyddet mot kränkningar av privatlivet som sker genom att framför allt bilder med innehåll av privat karaktär sprids utan samtycke. 6.4.3.3Skydd mot spridning av annan information av privat karaktär När det gäller frågan om skyddet mot att andra får tillgång till uppgifter om enskildas personliga förhållanden anses konventions- staternas frihet att utforma sina egna regelsystem vara förhållande- vis stor. Den svenska offentlighetsprincipen innebär att mycket information om privata förhållanden som finns hos myndigheter är allmänt tillgänglig. Artikel 8 i anses inte medföra andra krav än att särskilt känslig information, t.ex. om medicinska förhållanden, behandlas på ett ansvarsfullt sätt och inte i onödan görs tillgänglig för andra än dem som har ett legitimt intresse av att få del av informationen (s. 317). Bestäm- melser i svensk rätt som tillgodoser dessa krav återfinns i såväl personuppgiftslagen som sekretesslagen samt i lagstiftning om tystnadsplikt. De möjligheter som finns att till utomstående sprida sådana särskilt känsliga uppgifter är begränsade för både myndig- heter och andra enskilda i dessa regelverk. Något krav på skydd mot att andra enskilda sprider uppgifter i ord om enskildas privata förhållanden tycks inte kunna utläsas av artikel 8, annat än i fall då uppgifterna är nedsättande. Det kan knappast numera hävdas att uppgiften om att någon är homo- sexuell är nedsättande och normalt inte heller att så är fallet beträffande uppgifter om hur ofta eller på vilket sätt ett par har intimt umgänge. Inte heller en uppgift om att någon har insjuknat i cancer kan påstås vara ägnad att utsätta den omtalade personen för annans missaktning. Däremot är det uppenbart att en spridning av Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten sådana uppgifter kan upplevas som ett integritetsintrång och att detta är uppgifter av ett slag som de flesta skulle anse att man själv bör få avgöra om de skall komma till andras kännedom. I fall då den som förfogar över informationen inte omfattas av bestäm- melser om tystnadsplikt och inte heller personuppgiftslagens regler är tillämpliga kan det emellertid konstateras att det finns små möjligheter för enskilda att förhindra spridningen, även om en sådan spridning medför skada och lidande för den enskilde. Registrering av personuppgifter anses beröra rätten till respekt för privatlivet. Beroende på omständigheterna ställer artikel 8 i krav på behandlingen av sådana uppgifter i tre avseenden. Dels i fråga om det berättigade i att alls behandla dem, dels i fråga om rätten för den enskilde att själv få del av uppgifterna och slutligen i fråga om skydd mot att andra får tillgång till uppgifterna. När det gäller behandlingen av uppgifter kan det konstateras att personuppgiftslagens bestämmelser i princip utgår från att samtycke skall inhämtas innan uppgifter får behandlas. Från denna huvudprincip finns emellertid ett flertal undantag som gör det möjligt att behandla personuppgifter även utan samtycke. Om det är nödvändigt får således personuppgifter behandlas utan samtycke om uppgifterna behövs för att en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras eller om de behövs för att en arbetsuppgift i samband med myndighetsutövning skall kunna fullgöras (10 § d och e PuL). Även i fall där insamlingen sker för ett berättigat intresse som väger tyngre än den enskildes intresse av skydd för den personliga integriteten, kan behandlingen vara tillåten (10 § f PuL). I många fall, främst när en myndighets register omfattar stora delar av befolkningen, regleras också myndigheternas person- uppgiftsbehandling i särskilda registerlagar. Personuppgiftslagens krav att behandlingen skall vara nödvändig innebär att en proportionalitetsbedömning måste göras i varje enskilt fall. Efter ändringen i personuppgiftslagen kan emellertid en felaktig tillämpning av proportionalitets- principen inte angripas med stöd av denna lag i fall där de behandlade uppgifterna inte är strukturerade. En felaktig behand- ling av sådana uppgifter kan numera bara angripas om förfarandet SOU 2008:3 Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten inneburit en allvarlig kränkning av den enskildes personliga integritet (5 a § PuL). När det gäller möjligheten att själv ta del av uppgifter som en myndighet har om någon enskild, medges i svensk rätt nästan undantagslöst en sådan rätt. I personuppgiftslagen finns detaljerade bestämmelser om skyldigheten att lämna information till den vars personuppgifter behandlas. Även om uppgifterna hos en myndig- het omfattas av sekretess är huvudprincipen att den enskilde alltid har rätt att ta del av dem (14 kap. 4 § SekrL). Undantagsvis kan den enskilde nekas sådan rätt till uppgift inom hälso- och sjukvården. Ett utlämnande kan också hindras av att uppgifterna omfattas av sekretess till skydd för något annat intresse, t.ex. rikets säkerhet. Vad slutligen gäller skyddet mot att andra får tillgång till uppgifter i personregister innebär, som ovan nämnts offentlighets- principen långtgående skyldigheter för myndigheter att lämna ut uppgifter. Såväl sekretesslagen som personuppgiftslagen innehåller emellertid begränsningar i utomståendes möjligheter att ta del av handlingar om andra enskilda. Också i detta avseende kan den svenska lagstiftningen således anses innefatta ett i allt väsentligt godtagbart skydd vid personregistrering. Även om skyddslagstiftningen synes vara tillfredsställande krävs det också att tillämpningen av lagstiftningen sker på ett godtagbart sätt och med beaktande av proportionalitetsprincipen. har i detta avseende fällts för brott mot artikel 8 i i målet m.fl. mot (dom ). Målet rörde klagomål från fem svenska medborgare som hade begärt att få ta del av all information som fanns förvarad om dem i Säkerhetspolisens register. De hade i varierande utsträckning be- viljats tillgång till sådana uppgifter efter prövning av svenska myn- digheter och domstolar. Efter att ha funnit att den information som lagrats var av sådan art att den föll inom tillämpningsområdet för artikel 8 uttalade domstolen att lagringen hade skett med stöd av lag och att den skett för ett legitimt ändamål, i detta fall för att skydda mot brottslighet respektive statens säkerhet. Domstolen gick därefter in på frågan om lagringen varit nödvändig i för- hållande till dess ändamål och fann att lagringen beträffande en av klagandena varit nödvändig för att förebygga brott mot henne. Däremot hade lagringen av uppgifter i fråga om övriga klaganden inte varit proportionerlig och därför skett i strid med konven- tionen. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten 6.4.5Skydd mot användning av annans identifieringsuppgifter Artikel 8 i anses innebära ett krav på skydd mot användande av annans namn och andra identifieringsdata. Utöver den reglering som återfinns i personuppgiftslagen i detta hänseende, ges enskilda i namnlagen (1982:670) skydd mot att andra antar eller nyttjar deras namn om detta nyttjande kan innebära en förväxlingsrisk. Skyddet är offentligrättsligt eftersom lagen förhindrar registrering av sådana namn. Frågan om kompensation vid intrång i rätten till ett namn aktualiseras bara i fall av intrång i det särskilda skyddet för egenartat efternamn. Bestämmelsen har främst immaterialrättsliga drag, men den som har gjort ett intrång i någons rätt till ett egenartat namn kan bli ersättningsskyldig inte bara för ekonomisk skada, utan även för lidande. Ett annat skydd mot otillbörlig användning av namn och bild utgör lagen (1978:800) om namn och bild i reklam. Den innebär att näringsidkare vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighet inte får använda framställning i vilken annans namn eller bild utnyttjas utan dennes samtycke. Att utge sig för att vara någon annan kan också vara straffbart såsom exempelvis osant intygande (15 kap. 11 § BrB) eller missbruk av urkund (15 kap. 12 § BrB). Dessa straffbestämmelser utgör dock brott mot allmän ordning och har inte tillkommit i syfte att skydda den vars namn utnyttjas. Brotten är heller inte av det slag att kränkningsersättning kan utgå. Emellertid kan man konstatera att det inte finns något skydd mot rena identitetsstölder, dvs. förfarande som består i att en person utan vinningssyfte och bara för att orsaka andra lidande, utger sig för att vara en annan person. Problemet uppmärksam- mades då en narkoman utnyttjade en annan persons namn och personnummer vid kontakter med bl.a. sjuk- vården och polisen. Förfarandet ledde till felaktiga registreringar i flera olika register. Den drabbade personen flyttade och bytte namn för att slippa problemen som den felaktiga registreringen medförde, men fick inte tillstånd att använda ett fingerat person- nummer. Problemet föranledde Datainspektionen att tillskriva regeringen i ärendet (Ju dnr 93-4756). Datainspektionen påpekade att förfarandet, förutom det lidande som den drabbade utsatts för genom den ursprungliga felregistreringen, också medfört avsevärd ytterligare skada på grund av att de felaktiga uppgifterna genom Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten spridning till andra personnummerbaserade register föranlett felak- tiga beslut och åtgärder vid exempelvis kreditprövning och anställning. Skrivelsen överlämnades till personnummerutredningen som behandlade frågan i sitt betänkande Personnummer – integritet och effektivitet (SOU 1994:63) s. 282. Utredningens förslag om kriminalisering av obehörigt utnyttjande av annans identitet som innebär fara för personförväxlingar ledde emellertid inte till lag- stiftning och problematiken kvarstår därför. Även i detta avseende kan kommittén således konstatera att den svenska lagstiftningen till skydd för den personliga integriteten är bristfällig. 6.5Behovet av ytterligare rättsmedel vid kränkningar av den personliga integriteten Frågan om svensk rätt tillhandahåller tillräckligt effektiva rätts- medel vid kränkningar av enskildas rättigheter enligt Europa- konventionen har varit föremål för diskussioner . fälldes av för att inte ha uppfyllt rätten till domstolpröv- ning i artikel 6 i . Orsaken var att förvalt- ningsbeslut i många fall inte kunde överklagas även om dessa rörde någons civila rättigheter. De fällande domarna ledde bl.a. till att lagen (1988:265) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut infördes; lagen är ersatt av lagen (2006:304) om rättspröv- ning av vissa regeringsbeslut. Ett stort antal rättsfall från har avsett frågan om svensk rätt i olika avseenden är förenlig med rätten till opartisk rättegång och rätten till domstolsprövning inom skälig tid enligt artikel 6 i . Det har bl.a. gällt förbudet mot utevaro- domar (NJA 1984 s. 903), rätten till muntlig förhandling (NJA 1988 s. 572) och åberopande av processmaterial ur polisförhör (NJA 1992 s. 532). har emellertid rätten till gottgörelse vid konven- tionskränkningar hamnat i blickpunkten för rättstillämpningen. Det hänger samman med att svensk skadeståndsrätt medger endast begränsade möjligheter till skadestånd för ideella skador, som hör till den kategori av skador som kränkningar av integriteten ofta orsakar. Behovet av ett förstärkt skydd för den personliga integriteten 6.5.1Möjlighet till kompensation för ideella skador skall finnas i den nationella rätten Av artikel 41 i framgår att den vars rättigheter enligt konventionen har kränkts har rätt till gottgörelse. Denna artikel anses inte rikta sig till inhemska domstolar. Förhållandet måste emellertid ses i ett större perspektiv. Artikeln, som således enbart riktar sig till , aktualiseras först sedan inhemska rättsmedel har uttömts i enlighet med artikel 35. Denna bestämmelse, tillsammans med artikel 13, ger uttryck för den s.k. subsidaritetsprincipen som innebär att konventionskränkningar i första hand skall tas om hand i det inhemska rättssystemet. Enligt praxis bl.a. i målet T.P. mot (dom ) skall konventionsstaterna tillhandahålla dels mekanismer för att fastställa statligt ansvar för konventionskränkningar och dels, när det finns skäl därtill, en möjlighet att kompensera såväl ekonomiska som ideella skador till följd av konventionskränkningar. kräver således av de anslutna staterna inte bara att de vidtar rimliga åtgärder för att upprätthålla ett tillfredsställande rättsskydd såvitt avser de materiella rättigheterna i konventionen. Konventionsstaterna är också skyldiga att tillhanda- hålla effektiva rättsmedel inför en nationell myndighet som medborgarna kan utnyttja när deras rättigheter enligt konventionen har kränkts. Kravet på ett effektivt rättsmedel i artikel 13 innebär för medborgarnas vidkommande dels en rätt till prövning av frågan om en kränkning har skett och dels en möjlighet till rättelse eller gottgörelse, vilket framgår tydligt av dom i målet Kudla mot (dom ). Hur rättsmedlet bör vara utformat i varje enskild situation anges inte i konventionen och konventionsstaterna anses ha en viss frihet att avgöra på vilket sätt en gottgörelse skall ske. Genom Europa- domstolens avgöranden finns emellertid vissa principer som får anses vägledande även för inhemska domstolar (se avsnitt 3.3.2).