sou · GWB381 · 2008-10-08 00:00:00 — 20 § Innan frågan om kontaktförbud prövas, ska förbudspersonen samt skyddspersonen underrättas om uppgifter som har tillförts ären- det genom någon annan än honom eller henne själv och beredas till- fälle att yttra sig över dem. Frågan får dock avgöras utan att så har skett, om åtgärderna är uppenbart obehövliga, om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet eller om avgörandet inte kan uppskjutas. Åklagaren bestämmer hur underrättelse enligt första stycket ska ske. Underrättelseskyldigheten gäller med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100). Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 11 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. Den som är part får genom bestämmelsen möjlighet att ta del av allt material i ärendet, vilket får betecknas som ett grundläggande rättssäkerhetskrav. Regeringen har uttalat att en kommunikation för mycket är mindre betänklig än en för lite (prop. 1995/96:115, s. 163). Kommunikation kan dock underlåtas när det är uppenbart att det är obehövligt, om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet eller om avgörandet inte kan uppskjutas. Skyldigheten att underrätta part om uppgifter i ärendet begrän- sas av 14 kap. 5 § sekretesslagen. Enligt 14 kap. 5 § första stycket hindrar sekretess inte att part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. Utlämnande får dock inte ske om det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretess- belagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant fall ska parten på annat sätt informeras om vad materialet innehåller, i den mån det behövs för att han eller hon ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. Enligt andra stycket första meningen hindrar sekretess aldrig att part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Den andra meningen i andra stycket, som innebär att sekretess inte kan begränsa parts rätt att få del av omständighet som läggs till grund för ett avgörande, är inte tillämplig i detta fall eftersom bestämmelsen enbart rör mål eller ärende enligt rätte- gångsbalken. Vad som omfattas av begränsningen av underrättelseskyldig- heten får avgöras i det enskilda fallet där kravet på rättssäkerhet ska vägas mot intresset av sekretess, t.ex. för att skydda skyddsperso- nen. 21 § Ett beslut varigenom åklagaren avgör ett ärende om kontaktför- bud ska vara skriftligt och ange 1.skyddspersonen och förbudspersonen, 2.förbudets innebörd och omfattning, 3.de skäl som har bestämt utgången, 5.påföljden vid överträdelse av förbudet samt 6. upplysning om möjligheten att få rättens prövning enligt 24 § och att begära omprövning enligt 24 §. Åklagarens beslut enligt 12 § ska dessutom ange att beslutet har fattats i avvaktan på rättens prövning och när åklagaren senast ska göra en framställning hos rätten om att beslutet ska bestå. Paragrafens första stycke överensstämmer i huvudsak med 12 § lagen om besöksförbud. Första stycket innebär således i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. Enligt andra stycket ska åklagaren informera förbudspersonen om att åklagarens beslut om elektronisk övervakning är interimis- tiskt och ska fastställas av rätten. Åklagaren ska även informera om inom vilken tid han eller hon ska göra en framställan till rätten för att få beslutet prövat. 22 § Vid åklagarens handläggning av ärenden om kontaktförbud gäller i övrigt 4–9 §§, 14–15 §§, 20 § första stycket andra meningen 1, 3 och 4 och andra stycket samt 26 § förvaltningslagen (1986:223). Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 13 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. 23 § När ett beslut om kontaktförbud med villkor om förbud att uppehålla sig i gemensam bostad har meddelats får en polisman avlägsna förbudspersonen från bostaden. När ett beslut om att kontaktförbud med elektronisk övervakning har fattats får en polisman ta med förbudspersonen för att beslutet ska kunna verkställas. Paragrafens första stycke överensstämmer i huvudsak med 13 a § lagen om besöksförbud. Första stycket innebär således i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. Andra stycket ger polisen rätt att ta med förbudspersonen för att denne ska kunna förses med utrustningen för den elektroniska övervakningen. Polisens rätt att använda våld i dessa situationer regleras i 10 § polislagen (1984:387). Bestämmelsen kan endast tillämpas i samband med ett beslut om förbud att uppehålla sig i gemensam bostad eller för att den elektroniska övervakningen ska kunna verkställas. Bestämmelsen är inte tillämplig vid senare överträdelser då vanliga regler om polisiärt ingripande vid brott ska tillämpas. 24 § Åklagarens beslut i fråga om kontaktförbud ska prövas av tings- rätten, om förbudspersonen eller skyddspersonen begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos åklagaren, som i så fall ska överlämna ärendet till rätten. Omfattar ärendet beslut om kontaktförbud med villkor om förbud att vistas i gemensam bostad, ska åklagaren utan dröjsmål överlämna ärendet till rätten. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 14 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. 25 § Behörig domstol är den tingsrätt där åklagare som har prövat frågan om kontaktförbud ska föra talan i brottmål i allmänhet. Omfattar ärendet en prövning av ett beslut om kontaktförbud med villkor om förbud att vistas i gemensam bostad eller kontaktförbud med elektronisk övervakning, ska vad som sägs i 19 kap. 12 § andra meningen om domstols befattning med förundersök- ning och användande av tvångsmedel tillämpas. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 15 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt, förutom att bestämmelsen i 19 kap. 12 § andra stycket rätte- gångsbalken som gäller vid kontaktförbud med villkor om förbud att vistas i gemensam bostad även ska tillämpas i ärenden om kontaktförbud med elektronisk övervakning. 26 § Har åklagaren beslutat om kontaktförbud, är han eller hon skyl- dig att på begäran av skyddspersonen föra dennes talan vid rätten, om inte särskilda skäl talar mot det. Rätten ska begära yttrande av åklagaren, om det inte är obehövligt. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 16 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. 27 § Rätten får förordna att ett kontaktförbud tills vidare inte ska gälla. Om kontaktförbud inte har meddelats, får rätten med- dela sådant förbud fram till dess att ärendet har avgjorts slutligt. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 17 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. 28 § Sammanträde inför rätten ska alltid hållas, om någon part begär det. Omfattar ärendet en prövning av ett beslut om kontaktförbud med villkor om förbud att vistas i gemensam bostad eller kontaktförbud med elektronisk övervakning ska tingsrätten även utan särskild begäran hålla sammanträde i ärendet så snart det kan ske och, om det inte finns något synnerligt hinder, senast efter det att rättens prövning påkallades hos åklagaren. Åklagarens beslut enligt 12 § ska prövas av tingsrätten . Ärendet ska, om det inte finns något synnerligt hinder, avgöras i anslutning till samman- trädet. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 19 § lagen om besöks- förbud. Enligt den nuvarande lagen om besöksförbud ska en sär- skild tidsgräns gälla för domstolen att pröva ärenden om besöks- förbud avseende gemensam bostad. En sådan tidsfrist ska enligt lagen om kontaktförbud gälla även ärenden om kontaktförbud med elektronisk övervakning. Den längsta tiden, som i den nuvarande lagen om besöksförbud är bestämd till att prövningen ska ske på fjärde dagen, justeras nu till att beslutet ska ske , dvs. samma tidsfrist som gäller förhandling i häktningsfrågor enligt 24 kap. 13 § . Tidsfristen löper från den tid då förbudspersonen eller skyddspersonen enligt 24 § begär rättens prövning. Prövningen ska ske och, om det inte finns något synnerligt hinder, senast efter det att rättens prövning påkallades hos åklagaren. Samma tidsfrist ska gälla för åklagarens beslut enligt 12 § denna lag om villkor om elektronisk övervakning. Utgångspunkten för beräkningen av tid ska vara tidpunkten för åklagarens beslut. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.7.2. 29 § Vardera parten ska svara för sin kostnad, om inte sådant för- hållande föreligger som avses i 18 kap. 6 § . Paragrafen överensstämmer med 20 § lagen om besöksförbud. 30 § Vid rättens handläggning av ärenden om kontaktförbud gäller i övrigt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Därvid gäller i fråga om begäran om prövning vad som sägs i den lagen om ansökan. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 21 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. 31 § Har någon begärt rättens prövning av ett beslut i fråga om kontaktförbud och är förbudspersonen misstänkt för brott som har betydelse för prövning av frågan om förbudet, får beslutet i fråga om kontaktförbud prövas i mål om allmänt åtal rörande brottet. Därvid tillämpas bestämmelserna om rättegång i ett sådant mål. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 22 § lagen om besöks- förbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. 32 § Positioneringsuppgifter från elektronisk övervakning av kon- taktförbud får bevaras . Första stycket gäller inte, om materialet 1.har betydelse vid utredning av brottslig verksamhet eller 2.ges in till domstol i mål om ansvar för brott. När positioneringsuppgifter inte längre får bevaras ska de förstöras. Bestämmelsen reglerar bevarande av positioneringsuppgifter. Några särskilda regler om hur bevarade positioneringsuppgifter får använ- das saknas. Positioneringsuppgifter genereras endast när en över- trädelse av kontaktförbud har skett. Paragrafen reglerar bevarandet av positioneringsuppgifter i brottsutredande syfte för ändamålet att beivra överträdelser av kontaktförbud och förfogande över s.k. överskottsinformation. Bestämmelsen reglerar inte myndigheternas användning av positioneringsuppgifter i brottsförebyggande syfte. Generellt får positioneringsuppgifter inte alls användas för att kartlägga för- budspersonen i efterhand eftersom det inte har reglerats särskilt. Positioneringsuppgifter får därför inte brukas för kriminalunder- rättelseverksamhet. Den elektroniska övervakningen har dock ett brottsförebyggande syfte i sig, dvs. när en överträdelse har skett och förbudspersonen kan positionsbestämmas har polisen möjlig- het att ingripa mot honom eller henne. När situationen är sådan ingriper polisen visserligen med anledning av ett redan begånget brott, dvs. överträdelsen av kontaktförbudet, men syftet är framför allt att hindra förbudspersonen att begå något annat brott mot skyddspersonen. Enligt första stycket får positioneringsuppgifter från elektronisk övervakning av kontaktförbud bevaras . Detta får betraktas som en huvudregel. Enligt andra stycket får positionsuppgifter dock sparas i vissa fall. Så är fallet för det första om uppgifterna har betydelse för utredning av brottslig verksamhet. Sådan utred- ning kan röra överträdelsen av kontaktförbudet, annan brottslighet mot skyddspersonen eller något annat brott. För det andra får positioneringsuppgifterna sparas om de ges in till domstol i mål om ansvar för brott. Uppgifterna kan ha en avgörande betydelse som bevisning och bör därför sparas till dess att den aktuella brottmåls- domen har vunnit laga kraft. Den aktuella brottslighetens art har inte någon betydelse för om positioneringsuppgifterna får sparas eller inte. I det fall att något av undantagen i andra stycket har varit men är aktuellt ska första stycket tillämpas. Om inte upp- gifterna behövs för brottsutredning eller i domstol får således upp- gifterna bevaras från tidpunkten då de. Det gäller t.ex. om förundersökningen avslutas utan åtal eller när en dom har vunnit laga kraft. Enligt tredje stycket ska de positioneringsuppgifter som inte längre får bevaras förstöras. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.7.5. Uppföljning av meddelade kontaktförbud 33 § på den ort där skyddspersonen har sin huvud- sakliga vistelse, är ansvarig för uppföljning av meddelade kontakt- förbud beträffande både skyddspersonen och förbudspersonen. Om beslut om elektronisk övervakning meddelas är den polismyn- dighet som anges i första stycket ansvarig för att denna övervakning kommer till stånd, kan fortgå och avslutas. I paragrafen fastställs att det är polismyndigheten i det polisdistrikt där skyddspersonen huvudsakligen vistas som är ansvarig för upp- följning av kontaktförbudet. Ansvaret innebär både ett ansvar för skyddspersonens skydd och åtgärder som riktas mot förbuds- personen. Begreppet uppföljning ska således ges en vidsträckt innebörd. I sak innebär det att polismyndigheten i vissa fall behöver komma överens med en annan polismyndighet om upp- följning av förbudspersonen, om denne bor på någon annan ort. Likaså kan det finnas fall där skyddspersonen t.ex. bor på annan ort och polismyndigheten behöver söka samverkan med en annan polismyndighet. Detta kan framför allt förekomma om skyddspersonen behöver fly till ett skyddat boende i ett annat polisdistrikt. bör etablera en kontinuerlig kontakt med skyddspersonen. Polisen bör även ta initiativ till att informera förbudspersonen om gränserna för kontaktförbudet vid ett s.k. klarläggandesamtal. Klarläggandesamtalen har bl.a. bety- delse för möjligheten att kunna styrka en framtida överträdelse. i det polisdistrikt där skyddspersonen huvud- sakligen vistas ska också ansvara för åtgärder som är knutna till elektronisk övervakning av förbudspersonen. Dessa åtgärder är t.ex. att se till att den elektroniska övervakningen installeras, informera förbudspersonen om övervakningens innebörd och kon- sekvenser, övervaka larm, hantera larm och avsluta övervakningen efter beslut om detta. Även i dessa fall bör samverkan med andra polismyndigheter ske. bör samverka med den lokala åklagarkamma- ren om en gemensam strategi för hantering av överträdelser av kontaktförbud. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.11. Hävande eller ändring av kontaktförbud 34 § Om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl till det, får åklagaren häva eller ändra ett beslut i fråga om kontaktförbud som har meddelats av åklagaren eller rätten. Villkor om elektronisk övervakning ska hävas av rätten eller av åklagare om åtal avseende överträdelse av kontaktförbud inte sker inom föreskriven tid eller när det inte längre finns skäl för elektronisk övervakning. Första och andra stycket gäller dock inte om beslutet är föremål för rättens prövning. Paragrafens första stycke överensstämmer i huvudsak med 23 § första stycket lagen om besöksförbud och innebär i sak ingen ändring i förhållande till gällande rätt. Andra stycket förtydligar att elektronisk övervakning ska upp- höra om inte åtal väcks inom den tid som har föreskrivits enligt 14 § denna lag eller om det inte längre finns skäl för sådan övervak- ning. Beslut om att villkoret ska upphöra att gälla innebär inte med automatik att kontaktförbudet upphör. Både åklagare och domstol medges rätt att besluta om att den elektroniska övervakningen ska upphöra. Paragrafens tredje stycket överensstämmer med 23 § andra stycket lagen om besöksförbud. Överträdelse av kontaktförbud m.m. 35 § Den som bryter mot ett kontaktförbud döms för överträdelse av kontaktförbud till böter eller fängelse i högst . Om förbudspersonen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet för- hindrar att elektronisk övervakning kommer till stånd eller förhindrar pågående elektronisk övervakning döms han eller hon för hindrande av elektronisk övervakning av kontaktförbud till böter eller fängelse i högst . Paragrafen innehåller två straffbestämmelser. Brottet i första stycket överensstämmer med det i 24 § lagen om besöksförbud. När ett kontaktförbud överträds kan i många fall även ett brott mot någon annan bestämmelse, t.ex. ett brott enligt , föreligga. I sådana fall ska normalt dömas till ansvar i brottskonkurrens. Någon straffrihet för ringa brott finns inte Jämfört med lagen om besöksförbud är maxstraffet höjt från till fängelse. Den som överträder ett kontaktförbud bör dömas enligt det nya brottet olaga förföljelse, 4 kap. 4 b § . Men om förbudspersonen har dömts för olaga förföljelse, där överträdelse av kontaktförbud ingår och därefter överträder kontaktförbudet ytterligare en gång bör han eller hon för överträdelsen av kontaktförbudet kunna dömas till ett fängelsestraff som överstiger . Detsamma bör gälla om en förbudsperson vid upprepade tillfällen överträder kontaktförbud som har utfärdats mot olika personer. Brottsbeskrivningen i andra stycket omfattar en gärning som består för det första i att förhindra att elektronisk övervakning kommer till stånd. Det kan t.ex. ske genom att förbudspersonen vägrar att sätta på sig utrustningen. För det andra kan gärningen också bestå i att förhindra pågående elektronisk övervakning. Med detta ska avses t.ex. att förstöra eller manipulera utrustningen så att den inte kan sända några signaler till larmcentralen. Det kan också ske genom att missköta utrustningen och t.ex. låta bli att ladda dess batterier. Straffansvar förutsätter att gärningsmannen har handlat grovt oaktsamt. Liksom när det gäller t.ex. 3 kap. 9 § ska detta krav bygga på en gradering av oaktsamheten (ringa oakt- samhet, oaktsamhet av normalgraden och grov oaktsamhet). Bedömningen ska göras med beaktande av alla omständigheter i det enskilda fallet. Medveten oaktsamhet kan ofta kvalificeras som grov oaktsamhet, om gärningsmannen har insett eller haft en berättigad misstanke om konsekvenserna av handlandet eller om att en viss omständighet möjligen förelåg, men inte handlat med en så stor likgiltighet att gärningen bedöms ha skett uppsåtligen. Paragrafen har behandlats i avsnitten 6.8 och 7.8.4. 15.3Förslaget till lag om ändring i 4 kap. 4 b § Den som begår brottsliga gärningar enligt 3 kap. 5 §, 4 kap. 4–7 §§, 5 kap. 1 § och 3 §, 6 kap. 10 §, 12 kap. 1 §, 17 kap. 1– 2 §§ och 10 § denna lag eller enligt 35 § första stycket lagen (200x:xx) om kontaktförbud eller försök och förberedelse enligt vad som är före- skrivet för varje brott mot en och samma person, döms, om var och en av gärningarna utgjort ett led i en upprepad förföljelse som medfört en kränkning av personens integritet, för olaga förföljelse, till fängelse i högst . Är brottet som avses i första stycket grovt, döms till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande om huruvida brottet ska betraktas som grovt ska särskilt beaktas 1.om gärningarna har innefattat våld eller hot om grovt våld, 2.om brottet har pågått , eller 3.av annan anledning kan anses vara särskilt allvarlig. Bestämmelsen är helt ny. Den nya bestämmelsen omfattar en rad olika handlingar, som var för sig är straffbara. Bestämmelsen utvidgar inte det kriminali- serade området. I stället kan det systematiska förfarandet, dvs. hel- heten, bli föremål för domstolens prövning. Gärningarna kan vara av skiftande karaktär, men de kännetecknas av att de utgör led i den fortlöpande processen. Handlingarna ska ha en återkommande eller upprepad karaktär. Något krav på hur många gärningar målsägan- den ska ha utsatts för eller hur förföljelsen ska ha pågått finns inte. Självfallet varierar situationen från fall till fall. Det går dock inte att beskriva ett beteende som förföljelse om den inte kännetecknas av minst två gärningar. De gärningar som kan inrymmas i den nya straffbestämmelsen räknas uttömmande upp i paragrafen. Det är misshandel enligt 3 kap. 5 § , BrB, olaga tvång enligt 4 kap. 4 § BrB, olaga hot enligt 4 kap. 5 § BrB, hemfridsbrott och olaga intrång enligt 4 kap. 6 § BrB, ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB, förtal enligt 5 kap. 1 § BrB, förolämpning enligt 5 kap. 3 § BrB, sexuellt ofre- dande enligt 6 kap. 10 § BrB, skadegörelse enligt 12 kap. 1 § BrB, våld eller hot mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § BrB, förgripelse mot tjänsteman enligt 17 kap. 2 § BrB och överträdelse av kon- taktförbud enligt 35 § lagen (200x:xxx) om kontaktförbud. Även försök och förberedelse av gärningarna omfattas av det nya brottet enligt vad som föreskrivs för varje brott. Ett åtal om olaga förföljelse kan således omfatta både fullbordade gärningar och försök och förberedelser till sådana gärningar som omfattas i den nya bestämmelsen. Det förutsätter dock att gärningen är straffbelagd på försöksstadiet eller att förberedelse till brottet är belagt med straff. Liksom när det gäller fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § BrB kommer det inte vara ovanligt att målsäganden inte kommer att kunna precisera de olika gärningarna och rum. tiska förföljelsen innehåller både olika typer av gärningar och olika faser av intensitet. Det bör därför inte vara nödvändigt att mera exakt styrka tid och rum för en viss gärning. Handlingen som sådan ska styrkas och den period gärningarna har utövats vara angiven så att det inte kan uppstå några tvivel om domens rättskraft (NJA 1992 s. 446 på sidan 468, NJA 1991 s. 83). Brottet kan drabba en till gärningsmannen närstående eller tidigare närstående. Det kan också riktas mot brottsoffret av en familjemedlem, en bekant, en som brottsoffret lärt känna genom sitt arbete eller någon helt okänd. Bestämmelsen begränsar varken gärningsmannaskapet eller vem som kan vara brottsoffer till en viss krets eller relation. Brottet ska vara ägnat att kränka brottsoffrets integritet. Det krävs dock inte att brottsoffrets integritet verkligen har kränkts. Istället bör fokus vila på om gärningarna har ingått i ett mönster som sammantaget kan leda till att brottsoffrets integ- ritet kränks. Brottet är inte perdurerande utan består av ett antal enskilda straffbelagda gärningar. De enskilda gärningarna preskriberas sär- skilt för varje gärning som ingår i åklagarens gärningsbeskrivning. Straffskalan för normalfallet är fängelse i högst . Vid bedömning av brottets straffvärde ska hänsyn tas till den förföljda personens situation. I detta ingår bl.a. att beakta samtliga de gär- ningar som omfattas av åtalet och andra brott riktade mot samma person som gärningsmannen har dömts för. Åklagaren kan använda tidigare domar mot gärningsmannen för att styrka det systematiska beteendet (se NJA 1999 s. 102). Den tilltalade kan dock inte dömas på nytt för dessa brott. Om gärningarnas straff- värde inte bedöms motsvara ett fängelsestraff ska dömas för vart och ett av de brott som åtalet omfattar, dvs. de enskilda gärnings- moment som enligt åtalet har konstituerat den olaga förföljelsen. Straffbestämmelsen inrymmer även ett grovt brott. för- följelse är grov om den inbegriper enskilda gärningar som var för sig har ett högt straffvärde, dvs. det har förekommit våld eller om hot om våld. I första hand omfattas hot om allvarligt våld som riktas mot brottsoffret och dennes barn eller andra närstående. Brottet bör även betraktas som grovt om förföljelsen har pågått . Även om brottet av någon annan anledning kan anses vara särskilt allvarligt ska det betraktas som grovt. Faktorer som bör betraktas i detta sammanhang är t.ex. intensiteten av för- följelsen, om gärningsmannen har utsatt brottsoffret för brott och om barn har berörts av brottet. Om brottet betraktas som grovt är straffet fängelse lägst och högst . Brottet har inte lika sträng straffskala som fridskränknings- brotten. Om det finns förutsättningar för att döma gärningsman- nen för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning enligt 4 kap. 4 a § BrB ska den bestämmelsen tillämpas.