sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Uppgifterna om målsägandebiträdet i RAR-systemet kan föras över till förundersökningsprotokollet och på så vis följa med till åklagaren. Det förutsätter emellertid att handläggaren i det system som används för utredningsåtgärder, Dur-Två, skriver in uppgifter om målsägandebiträde i en särskild funktion under rubriken . Dessutom måste handläggaren se till att en särskild handling med de här uppgifterna biläggs förundersöknings- protokollet. tog ett beslut att ändra RAR- systemet så att den som fyller i uppgifter om målsäganden ska bli tvungen att ange om information om målsägandebiträde lämnats. Beslutet avsåg enbart ärenden som gällde våldtäkt. Beslutet föranleddes av den inspektion av våldtäktsärenden som och genomfört och som presenterats i rapporten inspektion – Granskning av brottsutredningar avseende våldtäkt och grov våldtäkt där brottsoffret är . Granskningen visade att målsägande- biträden inte förordnades i den utsträckning de borde och att dokumentation om lämnad information saknades (s. 4 och s. 50) Enligt beslut ska handläggaren inte kunna komma vidare i systemet utan att ha registrerat dessa uppgifter. Eftersom det finns lokala variationer av RAR kommer beslutet att genomföras på de olika polismyndigheterna. Utanför RAR-systemet finns det andra sätt att notera uppgifter om önskemål eller behov av målsägandebiträde. I de undersök- ningar som utredningen gjort har vi noterat att sådana anteckningar kan förekomma på flera olika ställen i förundersöknings- protokollet. De kan bl a finnas på en sida som benämns Ersätt- ningsanspråk där uppgiften om målsägandebiträde kan lämnas på raden Företrädare för målsäganden. Uppgifter om önskemål eller behov av målsägandebiträde förekommer också på stämnings- ansökan under rubriken . Inom flera av rättsväsendets myndigheter pågår ett arbete med kvalitetssäkring av brottsofferstödet, d v s en kontroll av att myndigheterna uppfyller de krav staten har ställt på dem i arbetet med brottsoffer och att insatserna haft avsedd effekt. fick tillsammans med Riksåklagaren i propositionen Stöd till brottsoffer (prop. 2000/2001:79), upp- draget att som en del av myndigheternas kvalitetssäkringsarbete, utarbeta en metod för att mäta hur brottsoffer upplever sig bli bemötta (s. 26). Riksåklagaren redovisade uppdraget i skrivelsen Riksåklagarens metod för kvalitetssäkring av åklagarväsendets brottsofferarbete i samband med sin årsredovisning 2002. redovisade sin metod för kvalitetssäkring på brottsofferområdet till regeringen i skrivelsen Redovisning av regeringsuppdrag angående brottsoffer (483–3694/01 och 480–3692/01). Enligt skrivelsen ska en grundmodell för kvalitetssäkring utgå från tre steg: en värdering av kvaliteten på tjänsten ska företas, att eventuella brister ska leda till värdering av framställningen av tjänstens utförande och slutligen en värdering av förutsättningar, t ex personalresurser. Polisens metod för kvalitetssäkring har enligt handlingsplanen Brottsofferarbetet inom polisen – en nationell handlingsplan fyra beståndsdelar: återkommande enkätundersökningar, personliga intervjuer, polismyndigheternas egna inventeringar och s k själv- utvärderingar. har i handlingsplanen under- strukit vikten av att polismyndigheten genomför regelbundna kvalitetsundersökningar beträffande hur brottsoffer upplever sig bemötta av polisen (s. 22). Utredningen har genom flera av sina undersökningar fått kännedom om hur informationsskyldigheten gällande målsägande- biträde fungerar och dokumenteras. 5.8.1Utredningens aktgenomgång och övriga undersökningar Till att börja med visar utredningens egen genomgång om avslag på framställan om målsägandebiträde att det inte är vanligt att framställningar om målsägandebiträde avslås. Av en undersökning som utredningen genomförde 2005 och som avsåg att mäta antalet avslag på begäran om målsägandebiträde vid tingsrätterna i , , och framgick att 12 beslut om avslag meddelats vid dessa domstolar. skedde en uppföljning av mätningen varvid framkom att 32 beslut om avslag på begäran om målsägandebiträde meddelades. Att avslagen är få bekräftas av utredningens enkät till åklagarna i vilken en fråga gällde hur ofta framställan med begäran om målsägandebiträde fick avslag. Ingen av åklagarna som svarat på enkäten ansåg att framställningar om målsägandebiträde avslås ofta. En fjärdedel ansåg att de aldrig avslås. Utredningens aktgenomgång som omfattar material från domstolarnas ärendehanteringssystem och från brottmålsakter, genomfördes på tingsrätterna i , , , och . Inom ramen för genomgången har utredningen särskilt undersökt om målsägandebiträde förordnats vid sexualbrott och grov frids- och grov kvinnofridskränkning. Undersökningen visar att av totalt 24 fall där målsägandebiträde inte hade förordnats vid dessa brott var det endast i fem fall som avsaknaden av målsägandebiträde berodde på att domstolen avslagit framställan om målsägandebiträde. De här uppgifterna stöder antagandet att i de fall där målsägandebiträde inte förordnas beror det i mindre utsträckning på att framställan om målsägandebiträde har gjorts och lett till ett avslag och i större utsträckning på brister i informationen till målsäganden om möjligheten att begära målsägandebiträde. Utredningen har även genom sin undersökning av brottmåls- akter fått viss kunskap. om i vilken omfattning önskemål om målsägandebiträde eller konstaterat behov av målsägandebiträde dokumenterats under förundersökningens gång. Önskemål om målsägandebiträde avsåg noteringar om att målsäganden eller anhörig till målsäganden uttryckt önskemål om att ett målsägande- biträde skulle förordnas under förundersökningen. Konstaterat behov syftade på de fall där det fanns en uppgift om behov av målsägandebiträde antecknat i förundersökningsprotokollet som inte kunde härledas till målsäganden själv. I mer än hälften av de undersökta ärendena där målsägandebiträde hade förordnats framgick inte målsägandens inställning i frågan om målsägande- biträde. Det innebär att något önskemål inte framställts eller att detta inte dokumenterats. I av fallen fanns inte anteckningar som visade eller tydde på att målsäganden behövde ett målsägande- biträde, d v s ett behov konstaterat av någon i rättsväsendet. Vissa variationer i de här uppgifterna fanns mellan tingsrätterna. Dokumentationen av målsägandens önskemål om målsägande- biträde var avsevärt mycket bättre i än på andra tingsrätter i landet. I stora drag överensstämmer uppgifterna av den här undersök- ningen med en rapport som utarbetats på , Åklagarens ansvar i relation till målsäganden – rättslig reglering och dokumenterad praktik, som bl a handlar om och när under processen målsägandebiträden förordnades. I rapporten konstate- rades det att det fanns brister i rättsväsendets dokumentation och att det var svårt att följa hur kommunikationen fungerade mellan polis, åklagare, domstol och målsägandebiträde (s. 15). För att få en uppfattning om hur yrkesgrupper i rättsväsendet som möter målsägande ser på informationsskyldigheten avseende målsägandebiträde och hur den fullgörs, har utredningen i sina enkäter till såväl åklagare som advokater ställt ett antal frågor om information. Frågorna till åklagarna delades in i två avsnitt, information från polisen och information från åklagarna (Bilaga 5 och 6). Omfattning och tidpunkt för information Den mest grundläggande frågan om information gällde målsägan- dens kännedom om målsägandebiträde. De tillfrågade advokaterna fick frågan om de ansåg att målsägande i allmänhet var medvetna om möjligheten att ett målsägandebiträde kunde förordnas för dem. En femtedel av advokaterna ansåg att målsägande inte kände till möjligheten att bli representerade av ett målsägandebiträde. Över hälften av advokaterna uppgav att endast ett fåtal av målsägandena var medvetna om den här möjligheten. En fråga handlade om huruvida polisen gav information om målsägande- biträde i en sådan omfattning att ett förordnande av målsägande- biträde kunde komma till stånd. av advokaterna svarade att polisen inte informerade målsägande i sådan omfattning. Åklagarna fick en fråga om huruvida polisens kunskap är tillräcklig för att polisen ska kunna informera om målsägande- biträde. Drygt hälften svarade Nej på frågan medan en tredjedel svarade att de inte visste hur det förhöll sig med det. En fråga om ställdes till åklagarna när information om målsägandebiträde ska ges till målsägande. Frågan kunde besvaras med svarsalternativen: , I samband med kompletterande förhör eller Vid åtals väckande. En stor majoritet, d v s av åklagarna, ansåg att information om målsägandebiträde bör lämnas till målsäganden . Ingen av åklagarna ansåg att information bör lämnas i samband med väckande av åtal. Åklagarna kommenterade frågan med att informationen bör ges muntligen, skriftligen och vid upprepade tillfällen. En särskild fråga gällde huruvida information om målsägandebiträde behöver upprepas i förundersökningens slutskede. På den frågan svarade av åklagarna att sådan information borde upprepas vid vissa brott, och en mindre grupp ansåg att information alltid behöver upprepas. Svaren på frågorna om information kan jämföras med svaren på frågorna om när förordnande av målsägandebiträde ska ske och om betydelsen av ett tidigt inträde av målsägandebiträdet. Nästan alla advokater uppgav att målsägandebiträde bör förordnas så snart förundersökning inletts. Påfallande många eller av advokaterna tyckte också att målsägande i vissa fall behöver stöd redan före en polisanmälan görs. Av enkätsvaren konstateras att majoriteten eller av advokaterna själva kontaktade polisen för att påtala behovet av målsägandebiträde. Hälften av åklagarna ansåg att ett tidigt inträde av målsägandebiträdet i rättsprocessen kunde förbättra kvaliteten på förundersökningen. Åklagarna fick slutligen svara på frågan de fick upplysningar om målsägandens önskemål eller behov av målsägandebiträde. En majoritet av åklagarna svarade att de fick sådan information mellan det tillfälle då ärendet lottades på åklagaren och när förundersökningsprotokollet överlämnades till dem. Ansvar för att information om målsägandebiträde lämnas Utredningen ville också veta hur ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare såg ut när det gällde information om målsägande- biträde. För att kunna garantera att information lämnas till alla som kan vara berättigade till målsägandebiträde är det av stor vikt att såväl polis som åklagare tar ansvar för att sådan information ges till målsägande, och att det finns ett system för kontroll av informationen, d v s en fungerande samordning mellan polis och åklagare. Information som lämnas till målsägande bör dokumenteras på ett kontrollerbart sätt. Utredningen har haft målsättningen att få en överblick över hur information om målsägandebiträde lämnas och hur polis- och åklagarväsendet kontrollerar att sådan information verkligen lämnats. Med anledning av det ställde utredningen en fråga till åklagarna om de kontrollerar att information om målsägandebiträde har lämnats av polisen. En tredjedel svarade Ja på frågan medan majoriteten svarade att en sådan kontroll gjordes . En mycket liten grupp av åklagarna svarade att de inte kontrollerade om information om målsägandebiträde hade lämnats av polisen. Åklagarna tillfrågades även om de tillhandahöll information om målsägandebiträde i den mån sådan information inte hade lämnats av polisen. En fjärdedel av åklagarna svarade Ja på frågan. Majoriteten av de tillfrågade svarade att de ibland gav målsäganden information om målsägandebiträde. De flesta av de åklagare som informerade målsäganden uppgav att detta i så fall görs per telefon. Några åklagare kommenterade frågan med att de via direktiv låter polis eller utredningsman tillhandahålla sådan information. Dokumentation av information om målsägandebiträde En fråga som hör samman med ansvar för information gäller dokumentationen av information som lämnats om målsägande- biträde. Därför ställdes frågan till åklagarna hur ofta sådan dokumentation saknades. De svarsalternativ som gavs var Ofta, och Aldrig. Närmare en fjärdedel av åklagarna uppgav att dokumentation huruvida information om målsägandebiträde lämnats ofta saknas. Resterande tre fjärdedelar uppgav att den saknades . Inte någon av åklagarna besvarade frågan med att dokumentation aldrig saknades. Information kan lämnas till målsägande genom en särskild handling som benämns Handling med underrättelse och information till målsäganden, och som finns i polisens datasystem för rationell anmälningsrutin (RAR). Handlingen kan också följa med förundersökningsprotokollet så att åklagarna kan ta del av den. I utredningens enkät till åklagarna ställdes en fråga på vilket sätt de hade upplysts om att målsäganden informerats om målsägandebiträde. De svarsalternativ som gavs var, Genom handling med underrättelse och information till målsägande (RAR), Genom förhör, eller På annat sätt. Endast en fjärdedel av de tillfrågade åklagarna svarade att de fick veta att målsägande informerats om målsägandebiträde genom Handling med underrättelse och information till målsägande. Mer än hälften svarade att sådan information tillhandahölls dem genom förhör. Några åklagare framhöll att informationen lika ofta kunde komma genom den särskilda handlingen i RAR som genom förhör. Frågan kommenterades av en åklagare med att i frihetsberövade mål i samband med våldsbrott sker ofta inledande förhör i anslutning till en anmälan utan att handlingar från RAR överlämnas till målsäganden. Information om målsägandebiträde som förstahandsåtgärd En fråga som intresserade utredningen var hur man från åklagarhåll ser på information om målsägandebiträde och vilken vikt åklagarna lägger vid sådan information. Därför ställdes frågan till åklagarna om information om målsägandebiträde betraktas som en förstahandsåtgärd. De flesta av åklagarna angav svarsalternativet Vet ej, medan nästan lika många eller inte ansåg att information om målsägandebiträde var att betrakta som en förstahandsåtgärd. Informationsfrågan handlar även om vilken information polisen lämnar till målsägandebiträdena om vad som händer i ärendet. Polisen kan t ex behöva meddela advokaten att förhör ska hållas så att denne ges möjlighet att delta. Enkätsvaren tyder på att det är alltför sällan som polisen ger information till målsägandebiträden. Majoriteten av de tillfrågade advokaterna svarade att de ibland blir informerade om att förhör ska hållas, medan en femtedel av advokaterna har svarat att de inte blir informerade alls om att förhör ska hållas. Utredningen har i samtal med målsägande- biträden fått flera kommentarer som handlar om att sådan information inte ges. Utvecklingscentrum och Riks- polisstyrelsen lade fram en inspektionsrapport om granskning av våldtäktsutredningar, Gemensam inspektion – Granskning av brottsutredningar avseende våldtäkt och grov våldtäkt där brottsoffret är . Den visar att målsägande- biträden inte förordnats i den utsträckning det borde ha skett i dessa ärenden. Det framkommer också att det inte alltid går att se vilken information som lämnats till målsägande. Även om information hade lämnats i vissa fall gick målsägandens inställning i frågan om målsägandebiträde inte alltid att utläsa. Mot bakgrund av inspektionen har och beslutat vidta åtgärder för att rutinerna på det här området ska bli bättre. Vissa av uppgifterna som framkommit i utredningens egna undersökningar överensstämmer med innehållet i den ovan nämnda inspektionsrapporten. Sammanfattningsvis tyder utredningens studier på att det finns en grupp av målsägande för vilka ett målsägandebiträde förordnats men där det inte finns någon dokumentation av att information om Studierna visar också att antalet avslag på framställan om målsägandebiträde överhuvudtaget är få. I synnerhet gäller det ärenden som rör sexualbrott och grov frids- och kvinnofridskränkning. Vid en jämförelse av utredningens egna undersökningar med och inspektion av våldtäktsärenden sluter sig utredningen till att bristen på information och bristen på dokumentation av lämnad information om målsägandebiträde utgör en betydelsefull förkla- ring till att målsägandebiträden inte förordnas i den utsträckning det borde ha skett eller att de förordnas sent i rättsprocessen. Frågan om information till brottsoffer bör analyseras utifrån frågeställningen om de rättsvårdande myndigheternas skyldighet att informera och hur informationsskyldigheten ska fullgöras, d v s utifrån både innehåll och form. Utredningen delar det synsätt som ger uttryck för i En handledning för polisens del i lokalsamhällets brottsofferstödjande arbete (Rapport 2001:1), i vilken det anges att polisens informations- och underrättelse- skyldighet gentemot brottsoffer kan förefalla omfattande men i själva verket utgör den en slags lägsta nivå (s. 38). Utredningen menar att detsamma gäller information om målsägandebiträde. I fråga om formen, d v s hur information lämnas, är korrekt handläggning och likvärdig behandling väsentliga aspekter för att uppnå rättssäkerhet. Att informationen från rättsväsendet allmänt sett upplevs som otillräcklig av brottsoffer är väl känt. Att det brister i informa- tionen om målsägandebiträden har framkommit under utredningen och i undersökningar gjorda av . Även rapport i betänkande Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) tar upp brist på information. I utvärdering av lagstiftningen om målsägandebiträde Målsägandebiträde – en utvärdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m m, som bl a byggde på enkäter till åklagare, betecknade målsägandens kunskaper om målsägandebiträde som högst bristfälliga (ss. 12–13). I prome- moria Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1) finns en liknande bedömning av frågan om information. I pilotundersök- ningen Brottsoffren i rättsprocessen 2003, som bygger på brottmålsdomar meddelade och som genomfördes i samarbete mellan Riksåklagaren, och , angav mer än vart tredje brottsoffer att de saknade information från polisen. Av de tillfrågade brottsoffren hade inte informerats om möjligheten att biträdas av ett målsägandebiträde (ss. 13–14). Av den av Riksåklagaren och tidigare nämnda inspektionen av våldtäkts- ärenden framkom att det inte alltid gick att se vilken information som lämnats till målsägande. Att informationen om målsägande- biträde är bristfällig har också påtalats muntligen från flera olika håll under utredningens gång. Advokater och åklagare har i utredningens egna enkätundersök- ningar bedömt att polisens information om målsägandebiträde inte är tillräcklig. Även polisens förutsättningar för att informera om målsägandebiträde bedöms som otillräckliga. Hälften av de advokater som utredningen frågat ansåg att endast ett fåtal målsägande känner till möjligheten att få målsägandebiträde. Om man studerar åklagarnas och advokaternas svar i utred- ningens enkäter visar de på en kritisk inställning till den infor- mation som lämnas och på en osäkerhet om omfattningen av den information som polisen lämnar om målsägandebiträde. Utred- ningen konstaterar att det från åklagar- och advokathåll finns tvivel på polisens kompetens i informationsfrågan. Genom sina egna undersökningar har utredningen kunnat visa att det är sällsynt att domstolarna beslutar om avslag på begäran om målsägandebiträde. Även det kan tolkas som att det är bristande information som leder till att målsägandebiträden inte förordnas i tillräcklig utsträckning. Utredningens aktgenomgång visar dessutom att domstolarna inte förordnar målsägandebiträde ex officio, utan att nästan alla förordnanden av målsägandebiträde grundar sig på begäran från åklagare. Dessutom visar utredningens undersökningar att kontroll av den information som lämnats om målsägandebiträde inte utförs i särskilt stor omfattning. Inte heller kompletteras den information som lämnas av polisen av åklagaren, annat än i begränsad omfattning. Undersökningarna tyder på att information om målsägande- biträde inte är en självklarhet, trots att det rör sig om information som ska ges enligt lagstiftningen. Sammantaget visar utvecklingen på att information om målsägandebiträde inte har getts tillräcklig prioritet. efter utvärdering av tillämp- ningen av lagstiftningen om målsägandebiträde brister det fortfarande i informationen om målsägandebiträde. Inte bara tillhandahållandet av informationen utan även dokumentationen av lämnad information förefaller bristfällig. I ärenden som gäller våldtäkt har det visat sig att polis och åklagare inte informerar om målsägandebiträde i tillräcklig omfattning. Om situationen är sådan i dessa fall där det råder en stark presumtion för att målsägandebiträde ska förordnas, ligger det nära till hands att misstänka att den är likadan eller kanske värre för andra grupper av målsägande. Antalet förordnanden av målsägandebiträden har ökat. Det betyder inte enligt utredningens mening att informationen är tillräcklig. Utredningen menar att det från polisens ledning mer kraftfullt måste slås fast att det är viktigt att polisen lämnar upplysningar till brottsoffer bland annat om deras möjlighet att kunna begära stöd och hjälp av ett målsägandebiträde. Dålig eller bristande information till målsägande minskar förtroendet för rättsväsendet och därmed minskar benägenheten att anmäla brott. Utan målsägandens information till polisen skulle många brott inte komma till polisens kännedom och utan målsägandens medverkan skulle många gärningsmän inte kunna ställas till svars. Därför är adekvat information till brottsoffer ytterst en rättssäkerhetsfråga. De svar som utredningen fått i sina enkäter visar att åklagaren får information om att det finns önskemål eller behov av målsägandebiträde på flera olika sätt. Kontakter som utredningen har haft med åklagare tyder på samma sak, d v s att det finns en rad skilda sätt för polisen att uppmärksamma åklagaren på att det finns ett behov av målsägandebiträde. Bland annat har utredningen fått veta att polismyndigheterna och åklagarkamrarna internt har utvecklat informella system för att markera behov av målsägandebiträde i sina gemensamma ärenden. Det finns således inget etablerat system för att förmedla målsägandens önskemål om målsägandebiträde mellan polis och åklagare. Utredningen kan av svaren på enkäten till åklagare utläsa att det stora flertalet åklagare informeras om att det finns önskemål eller behov av målsägandebiträde först efter det att ärendet lottats på åklagaren. Liknande uppgifter framkommer i Sexualbrottsoffer- utredningens promemoria Anmälan och utredning av sexualbrott, (Ju 2004:1), som visar att polisen inte i tillräcklig omfattning underrättar åklagaren om målsägandens behov eller önskemål om målsägandebiträde (s. 77). Svaren från åklagarna i den här delen kan jämföras med det faktum att en tredjedel av advokaterna inte ansåg att det nuvarande systemet för förordnande av målsägandebiträde gav förutsättningar för att förordna målsägandebiträde så snart en förundersökning inletts. För att informationen till målsägande ska fungera på ett tillfredställande sätt måste det finnas ett välkänt och dokumenterat system för samordning mellan polis- och åklagarmyndighet. Som situationen ser ut är det ur åklagarsynpunkt grundläggande att polisen förmedlar målsägandens önskemål eller behov av målsägandebiträde, så att åklagaren kan göra framställan om förordnande av målsägandebiträde till rätten . Även mot bakgrund av utredningens förslag att ändra lagstiftningen så att ett förordnade av målsägandebiträde beslutas av åklagaren, är det angeläget att polisen skyndsamt förmedlar målsägandens önskemål eller behov av målsägandebiträde till åklagaren. Även i de fall där målsäganden inte har framställt ett önskemål om ett målsägandebiträde är det viktigt att åklagaren får veta målsägandens inställning till frågan om målsägandebiträde. Endast en tredjedel av åklagarna kontrollerade om polisen lämnat information om målsägandebiträde. Att det förhåller sig så kan ha att göra med bestämmelserna om ledningen av förundersökningen.