sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Under primär- utredningen får en kustbevakningstjänsteman inte besluta om andra tvångsåtgärder än medtagande till förhör, se 4 §. De åtgärder som tjänstemannen vidtar ansvarar denne för. Han eller hon är t.ex. skyldig att föra tillräckliga anteckningar över de förhör som hålls. Enligt 28 § ska tjänstemannen anmäla till den som leder förundersökningen om brottet vilka åtgärder som vid- tagits, t.ex. om brottsanmälan har tagits upp och vilka förhör som har hållits (jfr 3 a § förundersökningskungörelsen). Anmälan kan göras till en förundersökningsledare inom , om brottet är sådant att myndigheten får bedriva förundersökning. Om det är fråga om annat brott kan anmälan göras antingen till polisen eller till åklagare. I vissa fall ska anmälan alltid göras till åklagare, se 29 §. Det är viktigt att den misstänkte inte har en sämre ställning vid en primärutredning än vid en förundersökning. De allmänna prin- ciperna i om förundersökning anses därför vara analogt tillämpliga. Detta gäller bl.a. objektivitetsprincipen och hänsynsprincipen i 23 kap. 4 § första stycket , för- budet mot otillbörliga förhörsmetoder i 23 kap. 12 § och reglerna om protokoll i 23 kap. 21 § . Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.3.2. Paragrafen reglerar möjligheten att i omedelbar anslutning till ett brott besluta om medtagande till förhör. Bestämmelsen motsvarar 2 § LKP och 11 kap. 2 § andra stycket vattenföroreningslagen. Paragrafen ger en kustbevakningstjänsteman samma rätt som en polisman att uppmana den som befinner sig på en plats där ett brott, som ingår i bilagan, har begåtts att följa med till förhör och att ta med vederbörande till förhör om personen inte följer med frivilligt. Detta gäller både innan och efter det att en förundersökning har inletts. Bestämmelsen innebär ett avsteg från huvudprincipen att tvångsmedel endast får beslutas inom ramen för en förundersök- ning eller under det rättsliga förfarande som sedan följer. Förutsättningarna för att kunna medta någon till förhör anges i 23 kap. 8 § . En första förutsättning är att personen befinner sig på en brottsplats. Däremot spelar det ingen roll om vederbörande är vittne, målsägande eller eventuellt misstänkt för brottet. Har brottet ägt rum någon annanstans, t.ex. ombord på en båt som förts in till kaj, är bestämmelsen därför inte tillämplig om personen har hunnit lämna båten. En annan förutsättning är att tjänstemannen kommer till platsen när brottet begås eller i omedelbar anslutning till att det avslutas. JO har ansett att redan när det förflutit efter brottet är bestämmelsen inte längre tillämplig (se JO 1967 s. 53). De åtgärder som vidtagits ska enligt 28 § genast anmälas till den som har rätt att leda förundersökning om brottet (jfr 3 a § för- undersökningskungörelsen). Denna person ska fatta beslut om förundersökning ska inledas eller inte. När anmälan har gjorts vilar ansvaret för fortsatta åtgärder på förundersökningsledaren. En person som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än eller i undantagsfall tolv (se 23 kap. 9 § ). Det är inte givet när den första tidsfristen börjar löpa. I doktrinen har det ansetts att tidsfristen bör räknas från det att den som ska höras har kommit till förhörs- platsen och är i stånd att kunna höras (se , Praktisk process IV, Tvångsmedel, s. 47). De närmare bestämmelserna om förhör under förundersökning finns i förundersökningskungörelsen. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.3.3. Paragrafen reglerar möjligheten att besluta om gripande och häv- ande av ett beslut om gripande. Bestämmelsen motsvarar 2 § LKP och 11 kap. 5 § vattenföroreningslagen. I ett fall där förundersökning inte är inledd anses ett beslut om tvångsmedelsanvändning i sig innefatta ett formlöst beslut om för- undersökning. Detta gäller dock inte beslut om beslag (jfr 23 kap. 22 § ). Det innebär att om det finns anledning att anta att ett brott har förövats, och tjänstemannen beslutar om en tvångsåtgärd som bara får vidtas under förundersökning (t.ex. gripande), anses förundersökning ha inletts. Den som mottar an- mälan ska då överväga om förundersökningen ska fortsätta eller om den ska läggas ned. Enligt första stycket har en kustbevakningstjänsteman samma rätt som en polisman att i brådskande fall gripa den som är misstänkt för brott som ingår i bilagan till lagen. Förutsättningarna för att gripa någon regleras i 24 kap. 7 § första stycket . Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom eller henne även utan anhåll- ningsbeslut. Vad som avses med skäl att anhålla någon framgår av 24 kap. 6 § . Enligt huvudregeln krävs att någon är på sanno- lika skäl misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa och att brottet inte är sådant att man kan förvänta ett bötesstraff. Vidare ska det finnas risk för att den misstänkte försvårar utred- ningen, undandrar sig lagföring eller begår nya brott om han eller hon inte frihetsberövas. Om brottet är mycket allvarligt, dvs. om minimistraffet för brottet är fängelse eller mer, finns det en presumtion för frihetsberövande. Ett gripande är en provisorisk åtgärd i förhållande till anhållande och häktning och kräver att ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Bestämmelsen gäller endast i brådskande fall, vilket innebär att det inte ska finnas tid för tjänstemannen att hinna ta kontakt med en åklagare för att få dennes ställningstagande i frågan (se även JO 2003/04:67). Med hänsyn till teknikutvecklingen kan dock numera ett gripande ofta ersättas med en kontakt med en åklagare (1995:47 s. 171). kan det emellertid vara nödvändigt att genomföra åtgärden för att inte syftet med åtgärden ska vara förfelat (s. 534 och JO 1997/98 s. 133). I en sådan situation har en kustbevakningstjänsteman rätt att besluta om grip- ande om övriga förutsättningar är uppfyllda. Ett gripande kan – i motsats till beslut om anhållande och häkt- ning – inte avse en person som inte är närvarande (se JO 1991/92 s. 52). Det innebär att den kustbevakningstjänsteman som direkt på platsen ställs inför en situation där frågan om frihetsberövande aktualiseras måste ta ställning till om det föreligger gripandeskäl. Om tjänstemannen inte anser sig kunna avgöra detta ska saken hän- skjutas till åklagare. En förundersökningsledare inom Kustbevak- ningen ska således inte rådfrågas i dessa fall. I 24 kap. 7 § andra stycket föreskrivs en gene- rell rätt för envar att gripa dels den som är efterlyst för brott, dels den som har begått brott på vilket fängelse kan följa och som på- träffas på bar gärning eller flyende fot. Även en tjänsteman vid kan gripa någon med stöd av den bestämmelsen. Tillämpningsområdet är dock snävt, eftersom det krävs att gärnings- mannen påträffas antingen på brottsplatsen eller på flykt därifrån, eller att det finns ett verkställbart efterlysningsbeslut om att personen ska gripas, se t.ex. NJA 1978 s. 67 och 1994 s. 48 samt RH 1998:90. Rätten att gripa omfattar personer som efterlysts för brott. Där- emot omfattar den inte den som är efterlyst t.ex. efter rymning från tvångsvård. Rätten för envar – inkluderande kustbevakningstjänstemän – att gripa den som har begått brott på vilket fängelse kan följa och som anträffas på bar gärning eller på flykt från brotts- platsen, regleras i 35 § LUL. Här kan även erinras om att en kustbevakningstjänsteman får gripa en person som är efterlyst i en europeisk arresteringsorder. Detta regleras i 5 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. I andra stycket klargörs att bestämmelser om förhör, underrättelse om brottsmisstanke och anmälan till åklagare (24 kap. 8 § ) också gäller för en kustbevaknings- tjänsteman när denne i brådskande fall griper en misstänkt. I omedelbar anslutning till ett gripande får beslutet hävas av den tjänsteman som har fattat detta beslut (jfr 24 kap. 8 § tredje stycket ). Det krävs dock att det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. Fel person kan t.ex. ha gripits, vilket påtalas av vittnen på platsen. Beslutet ska fattas i omedelbar anslutning till gripandet, vilket innebär att om tjänste- mannen något senare upptäcker att beslutet var felaktigt kan han inte själv häva det utan måste rapportera till sin förman. Så snart ärendet har rapporterats till förmannen upphör rätten för tjänstemannen att häva gripandet. Därefter kan endast för- mannen eller åklagaren göra det. skyldighet att häva gripande regleras i 13 §. Vem som ska anses vara förman fram- går av 1 kap. 2 §. När åklagaren har underrättats om gripandet ska åklagaren antingen själv förhöra den misstänkte eller uppdra åt annan att hålla förhöret (24 kap. 8 § ), om det inte redan finns tillräckligt underlag för att ta ställning till frihetsberövandet. sådant uppdrag får lämnas till en kustbevakningstjänsteman, om åklagaren finner det lämpligt (se 26 §). I annat fall ska den gripne genast överlämnas till polisen. Uppgiften att ansvara för förvaring av frihetsberövade ligger på polisen och Kriminalvården. Skulle åklagaren anse att det underlag som finns är tillräckligt och besluta om anhållande ska den frihets- berövade överlämnas till polisen så snabbt som möjligt. Av tredje stycket följer att ett gripande ska dokumenteras enligt reglerna i 3 kap. 5 §. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.4. Paragrafen reglerar möjligheten att i brådskande fall besluta om förvar. En kustbevakningstjänsteman får, i samma utsträckning som en polisman, ta lös egendom i förvar enligt 26 kap. 3 § andra stycket . Förvarstagande är en tillfällig åtgärd som kräver att det finns grund för kvarstad, dvs. att egendom måste säkras i avvaktan på rättens beslut eftersom det finns risk att den miss- tänkte genom att avvika eller på annat sätt kommer att undandra sig bötesstraff eller vissa andra former av betalningsskyldighet, som kan komma att ådömas honom eller henne. Förvar får endast riktas mot den som är skäligen misstänkt. Enbart lös egendom, vilket också omfattar lösa saker, får tas i förvar. Detta innebär att bl.a. pengar omfattas av begreppet. Enligt huvudregeln ska åklagareTPF3FPT besluta om förvar, men i brådskande fall får en kustbevakningstjänsteman ta lös egendom i förvar, om åklagarens beslut inte kan avvaktas. Vad som avses med brådskande fall har kommenterats under 5 §. Förvar kan aktualiseras t.ex. om upptäcker brott av allvarlig karaktär och påträffar stora mängder pengar eller andra värdeföremål, exempelvis vid narkotikasmugg- ling. Då kan det ibland finnas rättsliga förutsättningar för förvars- 3TP PT får beslut i sådana frågor fattas även av annan förundersökningsledare än åklagare. 2007/08:68 har föreslagits att endast åklagare får besluta om förvar. Beskrivningen utgår från den förutsättningen. Ett mera praktiskt fall är att åklagare begär Kustbevak- ningens biträde med att ta t.ex. en båt i förvar. Har en kustbevakningstjänsteman tagit egendom i förvar ska detta enligt 26 kap. 3 § andra stycket skyndsamt anmälas till åklagare (jfr 28 §). Underrättelsen kan normalt full- göras genom att protokoll över åtgärden sänds till åkla- garen. Denne ska genast pröva om egendomen ska förbli i förvar. Om åklagaren inte häver förvarsbeslutet, ska frågan om kvarstad underställas rättens prövning senast (26 kap. 4 § ). Om någon ansökan inte görs inom fristen ska egendomen genast återställas. Förvarstagande utgör ett särskilt skäl att, oavsett om saken rör ett brott som normalt kan utredas av , överlämna förundersökningsledningen till åklagare. En skyldighet att dokumentera förvarstagande på samma sätt som beslag har föreslagits i prop. 2007/08:68. Om förslaget antas av kommer skyldigheten automatiskt att gälla för kust- bevakningstjänstemän. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.5. Paragrafen reglerar möjligheten att besluta om beslag. Den mot- svarar i sak 11 kap. 6 § vattenföroreningslagen. Enligt första stycket får en kustbevakningstjänsteman, i samma utsträckning som en polisman, ta egendom i beslag med anledning av brott som omfattas av bilagan till lagen. Beslut om beslag kan fattas i syfte att säkra utredning om brott (bevisbeslag), att säkra framtida förverkande (förverkandebeslag) eller att säkra att något som har avhänts annan genom brott kan återställas (återställande- beslag). Inte bara egendom som har betydelse som bevis i en fram- tida rättegång kan tas i bevisbeslag, utan även föremål eller hand- lingar som kan vara till nytta i ett spaningsarbete (s. 92). Beslag får beslutas för alla typer av brott. En grundläggande förutsättning för beslag är att det föremål som ska tas i beslag är tillgängligt. I vilken utsträckning andra tvångs- medel, t.ex. husrannsakan, får användas för att söka efter föremål som ska tas i beslag beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt andra stycket ska beslaget anmälas till undersöknings- ledaren, om inte denne själv har beslutat om beslaget (jfr 28 §). Anmälningsskyldigheten överensstämmer med vad som gäller för en polisman enligt 27 kap. 4 § tredje stycket . Syftet med anmälningsskyldigheten är att förundersökningsledaren ska avgöra om beslaget ska bestå. Skyldigheten att dokumentera beslag regleras i 27 kap. 13 § rätte- gångsbalken och skyldigheten att vårda det beslagtagna i 27 kap. 10 § . Om den som har utsatts för beslag inte var närvarande vid be- slaget, ska han eller hon, enligt 27 kap. 11 § , utan dröjsmål underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna. Vederbörande kan begära rättens prövning av beslaget (27 kap. 6 §). Prövningen ska göras . Rätten till domstolsprövning innebär att det av underrättelsen (som oftast består av en kopia av beslagsprotokollet) ska framgå vilken domstol som prövar beslaget. Bestämmelser om hantering av beslagtagen egendom finns i 14 och 15 §§. I tredje stycket erinras om att det kan finnas avvikande beslags- regler i annan författning. En sådan reglering är 47 § tredje stycket jaktlagen, som föreskriver att vilt som har tagits i beslag efter värdering får säljas på lämpligt sätt för att undvika att viltet för- störs. Ett annat exempel är 47 § femte stycket fiskelagen. Enligt den bestämmelsen ska fisk, som har tagits i beslag och som uppenbar- ligen bör förklaras förverkad, efter beslaget släppas ut i det vattenområde där den fångats, om den är levnadsduglig och det kan ske utan särskilda kostnader eller besvär. Avvikande regler finns också i 22 § andra stycket smugglingslagen. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.6. Paragrafen reglerar möjligheten att besluta om avspärrning och vissa andra åtgärder. Den motsvarar i sak 27 kap. 15 § rättegångs- balken, men språket har moderniserats och tillstänga ersatts med spärra av. Om ett brott, som ingår i bilagan till lagen, har begåtts och det är nödvändigt för att säkerställa utredningen, får en kustbevaknings- tjänsteman spärra av ett område eller utrymme eller förbjuda till- träde till ett visst område eller utrymme. Även förbud mot att flytta föremål kan utfärdas. För att en avspärrning eller annan åtgärd enligt paragrafen ska ha ett praktiskt värde krävs det normalt att den kustbevaknings- tjänsteman som är först på brottsplatsen fattar beslut om åtgärden, efter att ha gjort en avvägning om åtgärden behövs och är propor- tionerlig. Åtgärden kan riktas mot vem som helst. Bestämmelsen kan också tillämpas på i princip vilka områden och utrymmen som helst, såväl inomhus som utomhus (jfr prop. 1996/97:175 s. 29). Det framgår direkt av lagtexten att fartyg om- fattas. Om exempelvis ett fartyg behöver undersökas som ett led i en brottsutredning är det möjligt att hindra tillträde till det eller att spärra av en viss del av det. Det är också möjligt att med stöd av paragrafen förbjuda att ett fartyg flyttas från platsen, t.ex. efter en allvarlig olycka. En avspärrning ska aldrig bestå längre än som är nödvändigt för att genom t.ex. en teknisk undersökning säkra den bevisning som finns. Ju allvarligare brott det rör sig om desto större intrång i motstående intressen får accepteras (se JK beslut , Dnr ). Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.7. Paragrafen reglerar möjligheten att i brådskande fall besluta om husrannsakan. Den motsvarar i sak 2 § LKP och 11 kap. 7 § vatten- föroreningslagen. En kustbevakningstjänsteman har enligt första stycket samma rätt som en polisman har enligt 28 kap. 5 § att i brådskande fall göra husrannsakan med anledning av brott som avses i 1 §. Vad som avses med brådskande fall framgår av kom- mentaren till 5 §. Förutsättningarna enligt 28 kap. för husrann- sakan ska vara uppfyllda. Det innebär bl.a. att beslutet om hus- rannsakan ska grunda sig på ett brott på vilket fängelse kan följa. Föremålet för husrannsakan är hus, rum eller annat slutet förvar- ingsställe. Fartyg jämställs med hus och hytter ombord med rum. Ett låst stuvfack är ett slutet förvaringsställe även om det är åtkom- ligt utifrån. I verksamhet kommer husrannsakan främst att aktualiseras för att söka efter föremål som kan komma att tas i beslag. Husrannsakan kan även göras för att utröna omständigheter av betydelse för utredningen om brottet. Det kan aktualiseras t.ex. vid utredning av oljeutsläpp. Husrannsakan ska i första hand riktas mot den som är skäligen misstänkt, men får även göras hos annan. Det krävs starkare skäl för husrannsakan hos annan. Antingen ska brottet ha förövats där eller den misstänkte gripits där eller så ska det finnas synnerlig anledning att anta att man vid husrannsakan påträffar föremål som kan tas i beslag eller att annan utredning om brottet kan vinnas. När det gäller verkställigheten bör framhållas att vid en hus- rannsakan får olägenhet eller skada inte vållas utöver vad som är oundgängligen nödvändigt (28 kap. 6 § första stycket rättegångs- balken). Det finns vidare särskilda bestämmelser om rätt att närvara vid husrannsakan (28 kap. 7 § ). Om den som hus- rannsakan riktar sig mot inte har varit närvarande ska han eller hon underrättas om åtgärden, så snart det kan ske utan men för utred- ningen. Skyldigheten att föra protokoll över husrannsakan regleras i 28 kap. 9 § . Ändamålet med förrättningen och vad som förekommit vid denna ska anges i protokollet. Det senare innefattar bl.a. vilka som varit närvarande och uppgifter om verkställigheten. Den person som husrannsakan har gjorts hos har en ovillkorlig rätt att på begäran få bevis om åtgärden och uppgift om det brott misstanken avser. Andra stycket bygger på regleringen i havsrättskonventionen. Bestämmelsen ger en kustbevakningstjänsteman rätt att göra hus- rannsakan på ett utländskt fartyg, även om påföljden för gärningen enligt 2 § lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg (begränsningslagen) endast kan bestämmas till böter. Regeln gör således undantag från huvudregeln att det för husrannsakan krävs att fängelse ska kunna följa på brottet men dispenserar inte från de rättsliga kraven i övrigt. En motsvarande begränsning i fråga om påföljdsvalet finns i 41 § första stycket fiskelagen såvitt gäller fiske i den ekonomiska zonen. Även vid misstanke om sådana brott kan, genom särregleringen i andra stycket, husrannsakan företas trots att fängelse inte kan följa på brottet. Tredje stycket erinrar om den särskilda bestämmelse om hus- rannsakan som finns i 26 § andra stycket smugglingslagen och som medger att husrannsakan görs i magasin eller liknande utrymmen för att söka efter egendom som skäligen kan antas bli förverkad på grund av brott mot smugglingslagen även om brottet inte har fängelse i straffskalan. Med magasin eller liknande utrymmen av- ses närmast varumagasin, upplagsbodar och uthus. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.8. Paragrafen reglerar möjligheten att i brådskande fall besluta om kroppsvisitation. Enligt första stycket får en kustbevakningstjänsteman – utan för- ordnande av undersökningsledare, åklagare eller rätten – i samma utsträckning som en polisman besluta om kroppsvisitation om det är fara i dröjsmål. Begreppet fara i dröjsmål är synonymt med i brådskande fall. Vad sistnämnda uttryck innebär har utvecklats närmare i kommentaren till 5 §. Ett beslut om kroppsvisitation förutsätter att det finns anled- ning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa (28 kap. 11 och 13 §§ ). Om kroppsvisitation ska göras på annan person än den som är skäligen misstänkt, krävs att det finns synnerlig anledning att anta att det genom åtgärden kommer att påträffas föremål som kan tas i beslag eller att det annars är av betydelse för utredningen av brottet. Ett beslut om kroppsvisitation innebär att en kustbevaknings- tjänsteman kan undersöka kläder och annat som någon bär på sig. Rätten att kroppsvisitera omfattar också undersökning av väskor, paket och andra föremål som personen i fråga har med sig. Med andra föremål avses t.ex. kassar, fodral, plånböcker och barn- vagnar. Större fordon, såsom bilar, faller utanför tillämpningsom- rådet för kroppsvisitation (prop. 1993/94:24 s. 80). Bestämmelsen är tillämplig oavsett om medhavda föremål är öppna eller låsta. För att ett föremål ska kunna undersökas genom en kroppsvisitation krävs emellertid att föremålet kan knytas till en viss person. En sådan anknytning till personen kan föreligga även om denne till- fälligt har ställt föremålet ifrån sig. Tillämpningsområdet för tvångsmedlen kroppsvisitation och husrannsakan överlappar i viss utsträckning varandra. Lagrådet har påpekat att en tumregel för gränsdragningen mellan tvångsmedlen kan vara att egendom som transporteras med handkraft bör bli föremål för kroppsvisitation, medan större saker som förflyttas eller kan förflyttas enbart med maskinkraft får undersökas enligt reglerna om husrannsakan (a. prop. s. 80). Skyldigheten att föra protokoll över kroppsvisitation regleras i 28 kap. 9 och 13 §§ . I andra stycket erinras om att det finns särskilda bestämmelser om kroppsvisitation i 27 och 29 §§ smugglingslagen. Dessa bestäm- melser ger kustbevakningstjänstemän rätt att besluta om kropps- visitation under andra förutsättningar än vad som gäller enligt . Vidare är skyldigheten att föra protokoll över en sådan åtgärd mera begränsad. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.9. Paragrafen reglerar en kustbevakningstjänstemans möjligheter att besluta om undersökning av sådana platser som inte är allmänna och inte heller omfattas av bestämmelserna om husrannsakan, dvs. inte är att hänföra till hus, rum eller slutet förvaringsställe (jfr kommentaren till 9 §). Bestämmelsen motsvarar 11 kap. 8 § vatten- föroreningslagen. Med stöd av denna paragraf kan t.ex. ett fartygs däck och öppna lastutrymmen undersökas som ett led i en brottsutredning, men enligt förarbetena omfattas också bl.a. gårdsplaner, fabriksområden, brädgårdar och andra sådana upplag samt byggnadsplatser (SOU 1938:44 s. 330). De öppna utrymmena kring ett båtvarv eller en inhägnad upplagsplats för båtar kan vara andra exempel på platser som faller under tillämpningsområdet. En kustbevakningstjänsteman har samma rätt som en polisman att på en sådan plats företa en undersökning med anledning av brott som omfattas av bilagan till denna lag. Ett beslut om annan undersökning bör dokumenteras i för- undersökningsprotokollet (se 20 § förundersökningskungörelsen). Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.11. I paragrafen klargörs att vid brottsmisstankar mot underåriga ska den särskilda reglering som finns i lagen med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare (LUL) tillämpas. LUL gäller primärt enbart vid handläggning hos polis, åklagare och domstol (1 § LUL). I nämnda myndigheters verksamhet är LUL ett komplement till . De särskilda reglerna i lagen ersätter och fyller ut bestämmelserna i (prop. 1994/95:12 s. 95).