sou · GVB390 · 2008-01-01 00:00:00 — Enligt bedömning framkom ett antal risk- faktorer för återfall i våldsbrottslighet, däribland att sökanden vid upp- repade tillfällen dömts för grova brott, att han aldrig haft någon egentlig förankring på arbetsmarknaden, att han haft ett massivt blandmissbruk, att han bedömts ha antisociala och psykopatiska personlighetsdrag samt att han inte har något stabilt nätverk i form av familj eller anhöriga. Som skyddsfaktorer mot återfall i brottslighet angav att sökanden var ålderspensionär och därmed hade en säker inkomst genom pension samt att hans bräckliga somatiska tillstånd begränsade hans exponering av risksituationer. Sammantaget fann Rättsmedicinal- verket att risken för återfall i våldsbrottslighet var medelhög (i gra- deringen låg, medelhög och hög). anförde vidare att sökandens bristande förankring i samhället innebar att en längre ut- slussningstid var nödvändig samt att frigivningen måste planeras nog- grant. Tingsrätten fann att det mot bakgrund av sökandens långa verkställig- hetstid inte framkommit att han åsidosatt vad som gäller för verkställig- heten i sådan omfattning och grad att det kunde utgöra hinder mot bifall till hans omvandlingsansökan. Vidare ansågs sökanden utifrån sina personliga förutsättningar ha medverkat till att främja sin anpassning till samhället. Enligt tingsrättens bedömning hade det mord som sökan- den dömts för ett mycket betydande straffvärde. Sökanden ansågs dock ha avtjänat tillräckligt , , av livstidsstraffet för att detta skulle kunna omvandlas till fängelse . Vid en samlad be- dömning, där bl.a. det förhållandet att sökanden avhållit sig från missbruk samt sökandens höga ålder och bräckliga hälsotillstånd beaktades, fann tingsrätten att det inte framkommit att det vid tid- punkten för beslutet och för överblickbar framtid fanns en konkret och beaktansvärd risk för att sökanden skulle återfalla i våldsbrottslighet av allvarligt slag. Tingsrätten gjorde således bedömningen att det fanns förutsättningar att frångå det utdömda livstidsstraffet och att ansökan om omvandling skulle bifallas. Med hänsyn till sökandens behov av åtgärder för att underlätta övergången till ett liv i frihet fann tingrätten att utslussningstiden borde bestämmas till omkring . Fängelse- straffets längd bestämdes därför till . I stort sett samtliga beslut där ansökan om omvandling har lämnats utan bifall har överklagats till . hade hovrätten meddelat beslut i fem ärenden. I fyra av ärendena fastställde hovrätten tingsrättens avslagsbeslut. I det femte ärendet beslutade hovrätten om omvandling av livstidsstraffet till fängelse . Omständigheterna och domstolarnas skäl i sistnämnda ärende framgår av nedanstående referat. Sökanden dömdes för mord. Av livstidsdomen framgår att sökanden hade förmått en man att mot betalning hjälpa till att döda hennes sambo. Sökanden såg till att sambon intog sömntabletter och kontaktade därefter tre andra personer, däribland den vidtalade mannen, som kom till bostaden. Tillsammans försäkrade de sig om att sökandens sambo sov mycket djupt, varefter den man som utlovats betalning tilldelade sambon ett tiotal slag i bakhuvudet och ryggen med en yxa. sambo avled av slagen. Sökanden hade sett till att en av med- gärningsmännen tog med sig yxan till hennes bostad och hon var när- varande i sovrummet när slagen utdelades. Enligt livstidsdomen var det sökanden som avgjorde att mordet skulle ske och hon var pådrivande när andra tvekade. Sökanden var också närvarade när den man som utdelat slagen med yxan packade in sambons kropp i plastsäckar. Hon undanröjde själv bevis från mordet genom att tvätta blod från väggar och golv samt att elda upp sängbottnar och sängkläder. Förhållandet mellan sökanden och hennes sambo var enligt livstidsdomen präglat av motsättningar. Sökanden behandlades illa av sambon och det förekom att han misshandlade henne. Före mordet hade sökanden även frågat andra personer än de som kom att delta vid mordet om de kunde hjälpa henne att döda sambon. Sökanden var tidigare ostraffad. Kriminalvården anförde i yttrande att sökanden genomgående skött verkställigheten utan anmärkningar, att hon deltagit i olika program och utbildningar samt att hon under verkställigheten ingått äktenskap och fått ett barn tillsammans med en man som även han var dömd till fängelse på livstid. Barnet var, liksom sökandens båda barn från förhållandet med den mördade sambon, fosterhemsplacerade. Sökanden träffade barnen under sina permissioner och kvinnan i det hem där ett av barnen var placerat var en viktig stödperson för sökanden under verkställigheten. Enligt bedömning förelåg det, bortsett från det brott hon dömts för, inte några kända riskfaktorer för att sökan- den skulle återfalla i brottslighet. Tingsrätten ansåg att det vid bedömningen av risk för återfall i brott borde vägas in att sökanden hade ingått äktenskap med en livstidsdömd och därmed kriminellt belastad man. Trots det ansågs risken för åter- fall i våldsbrott inte vara sådan att den utgjorde hinder mot omvandling av livstidsstraffet. Tingsrätten konstaterade vidare att sökanden inte hade åsidosatt vad som gällt för verkställigheten samt att hon hade medverkat till att främja sin anpassning i samhället. Enligt tingsrättens bedömning var det mord som sökanden dömts för av synnerligen allvar- lig karaktär och hade en synnerligen hög svårhetsgrad. Straffvärdet var enligt tingsrättens bedömning mycket betydande, även med beaktande av vad som framkommit om sambons agerande mot sökanden under deras gemenskap. Med hänsyn till brottets svårhetsgrad kunde de som sökanden avtjänat inte anses tillräckligt för att omvandla livstidsstraffet till ett tidsbestämt straff. Sökanden överklagade beslutet till hovrätten, som fann att varken risken för återfall i allvarlig brottslighet, sökandens uppförande under verkställigheten av livstidsstraffet eller hennes medverkan till att främja sin anpassning i samhället utgjorde hinder mot att omvandla livstids- straffet. Enligt hovrättens bedömning hade den brottslighet som sökan- den dömts för ett högt straffvärde. Den tid som sökanden avtjänat, något vid tiden för hovrättens beslut, ansågs dock även med beaktande av omständigheterna kring mordet vara tillräckligt lång för att livstidsstraffet skulle kunna omvandlas till ett tidsbestämt straff. Med hänsyn till Kriminalvårdens frigivningsplanering och gärningens straffvärde bestämdes fängelsestraffets längd till . Ett hovrättsråd var skiljaktigt och ville fastställa tingsrättens beslut. Riksåklagaren har överklagat hovrättens beslut till Högsta dom- stolen, som har beviljat prövningstillstånd. har också meddelat prövningstillstånd i två av de ärenden där hovrätten har fastställt tingsrättens beslut att lämna ansökan om omvandling utan bifall (ärende 1 och ärende 4 i tabellen i bilaga 5). I detta sammanhang bör särskilt framhållas att det finns livstids- dömda i svenska fängelser som har avtjänat i fängelse än vad som motsvaras av de som är den längsta tid som ett livstidsstraff har omvandlats till. Den person som har avtjänat längst tid har verkställt i anstalt, vilket motsvarar ett fängelse- straff om närmare om hänsyn tas till villkorlig frigivning. 2.7Verkställighet av fängelsestraff i anstalt Utgångspunkter för verkställighet i anstalt Verkställigheten av fängelsestraff i anstalt regleras i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) och förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (KvaF). Lagen och förordningen kompletteras av de föreskrifter och allmänna råd som Kriminalvården utfärdar. Enligt 4 § KvaL ska kriminalvården i anstalt utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av fri- hetsberövandet motverkas. Vidare föreskrivs att verksamheten, i den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersätts, från början bör inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten och att frigivning ska förberedas . Av 6 § KvaF framgår att det i detta syfte ska upprättas en be- handlingsplan för varje intagen. Enligt föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS 2006:26) ska behandlingsplanen, där benämnd verkställighetsplan, upprättas från intagningen. Verkställighetsplanen utgör därefter grunden för den fortsatta verkställigheten. En kriminalvårdsanstalt eller en avdelning av en anstalt kan enligt 3 § KvaL vara öppen eller sluten, beroende på graden av säkerhet. Valet av anstaltsplacering regleras i 7 § KvaL. Av bestämmelsen fram- går att en intagen bör placeras i en öppen anstalt, om inte placering i en sluten anstalt är nödvändig av säkerhetsskäl eller för att den intagne ska få möjlighet till arbete, undervisning, utbildning eller sär- skild behandling som inte lämpligen kan ordnas i en öppen anstalt. Vid säkerhetsbedömningen ska bl.a. beaktas om det finns risk för att den intagne ska avvika eller återfalla i brott. Den som kan be- faras missbruka eller på annat sätt ta befattning med narkotika under verkställigheten ska företrädesvis placeras i en sluten anstalt. inrättades en nationell avdelning vid kriminalvårds- anstalten Kumla, den s.k. riksmottagningen, där alla män som dömts till fängelse tas emot för utredning. Motsvarande mottagning för kvinnor som dömts till fängelse finns på kriminalvårdsanstalten . Riksmottagningen tar fram en individuell risk- och behovsprofil för den dömde. Profilen utgör underlag för den fortsatta verkställigheten, däribland anstaltsplace- ring och beslut om sådana särskilda villkor för verkställigheten som kan meddelas med stöd av 7 § KvaL. Av 7 § tredje stycket KvaL framgår att det för den som avtjänar fängelse i lägst ska beslutas om villkor som ska gälla för verk- ställigheten. Villkoren avser placering i anstalt, permissioner och vistelser utanför anstalt. Prövningen av vilka villkor som ska gälla för verkställigheten ska enligt paragrafens tredje stycke ske så snart verkställigheten påbörjas. Villkoren ska omprövas när det finns an- ledning till det. Avsikten med villkoren är att göra en mer individuell bedömning av vad som ska gälla under verkställigheten för den intagne avseen- de anstaltsplacering och vistelser utanför anstalt, utan att det starka samhällsskydd som gäller för långtidsdömda åsidosätts. De särskilda villkoren ska också ge möjlighet till en mer förutsägbar inriktning av verkställighetens innehåll.TPF37FPT De särskilda villkoren beslutas av Kriminalvårdens huvudkontor. I villkoren ska anges anstaltsplacering, när förflyttning till anstalt med lägre säkerhet tidigast är möjlig samt när permissioner och andra vistelser utanför anstalten kan bli aktuella för den intagne. Vill- koren kan omprövas, exempelvis om den intagnes situation tydligt förändras i positiv eller negativ riktning eller om en livstidsdömd får sitt straff tidsbestämt. Sysselsättning under verkställigheten m.m. Den som är intagen i kriminalvårdsanstalt ska enligt 10 § KvaL ges möjlighet till arbete, undervisning, utbildning, särskilt anordnad verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk eller annan lämplig sysselsättning som främjar utsikterna för honom eller henne att efter frigivningen inordna sig i samhället. Förutom arbete eller studier kan sysselsättningen bestå i deltagande i s.k. program- verksamhet, där många av de program som erbjuds syftar till att förebygga missbruk eller fortsatt brottslighet. Av 12 § KvaL fram- går att den intagne är skyldig att delta i den verksamhet eller syssel- sättning i övrigt som anvisas honom eller henne. I övrigt ska den intagne beredas tillfälle till fysisk träning, utom- husvistelse, lämplig fritidssysselsättning och möjlighet att utöva sin religion (13–15 §§ KvaL). Den intagne får enligt 29 och 30 §§ KvaL ta emot besök och brev samt tala i telefon med personer utanför anstalten i den utsträck- ning det lämpligen kan ske. Besök, brev och telefonsamtal kan dock nekas om de kan äventyra säkerheten i anstalten eller motverka den intagnes återanpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan. Om den intagne på ett allvarligt sätt bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten kan enligt 26 kap 6 § BrB tidpunkten för villkorlig frigivning senareläggas. Den intagne kan också tilldelas en varning (49 § KvaL). 37TP PT Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS 2006:26). För att underlätta anpassningen i samhället kan en intagen enligt 32 § KvaL beviljas tillstånd att lämna anstalten , s.k. normalpermission, om det inte finns påtaglig fara för fortsatt brotts- lig verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk. Utöver normal- permissionerna kan den intagne beviljas s.k. särskilda permissioner om det finns någon särskild anledning, som t.ex. begravning eller besök hos en svårt sjuk närstående. Av 12 § KvaF framgår att en intagen som har dömts till fängelse i lägst endast om det finns särskilda skäl bör beviljas normalpermissioner innan han eller hon har avtjänat av straffet. Förutsättningarna för permission regleras närmare i Kriminal- vårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS 2006:26). Enligt föreskrifterna ska normalpermission före- gås av en generellt och individuellt bestämd minimitid. Om den intagne avtjänar fängelse i lägst eller är placerad i sluten anstalt får den generella minimitiden som huvudregel inte understiga en fjärdedel av den totala strafftiden. För den som avtjänar ett fängelse- straff eller mer samt för livstidsdömda är den generella minimitiden och . Den generella minimitiden är inte en utfästelse om att permission kommer att beviljas, utan det ska också fastställas en individuell minimitid baserad på en risk- bedömning av den intagne. Vid långa oavbrutna frihetsberövanden kan det föreligga skäl att bevilja bevakade särskilda permissioner – s.k. lufthålspermissioner. Den första lufthålspermissionen beviljas vanligen när den intagne har avtjänat ungefär av straffet, och därefter en gång . Permissioner som genomförs under bevakning får som regel om- fatta högst . Den intagnes första normalpermission på egen hand får omfatta högst , därefter sker en successiv utökning upp till som högst per permissionstillfälle. i anstalt ska enligt 33 § KvaL förberedelserna för den intagnes frigivning vara särskilt inriktade på konkreta åtgär- der för att underlätta övergången till ett liv i frihet. Kriminalvården ska utreda den intagnes bostads- och sysselsättningssituation samt hans eller hennes behov av stöd- och behandlingsinsatser efter fri- Målet är att den intagne i möjligaste mån ska ha sin för- sörjning ordnad och att han eller hon ska ha tillgång till bostad. För att minska risken för att den intagne återfaller i brott och för att underlätta anpassningen i samhället kan frigivningen enligt 54 § KvaL föregås av vistelse utanför anstalt genom s.k. utslussnings- åtgärder. Utslussningsåtgärderna består i frigång, vårdvistelse, vistelse i halvvägshus och utökad frigång. Samtliga utslussningsåtgärder förutsätter att det inte finns någon beaktansvärd risk för att den in- tagne kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt allvarligt missköta sig. Frigång innebär att den intagne vistas utanför anstalten för att utföra arbete, delta i undervisning eller utbildning, få behandling eller delta i särskilt anordnad verksamhet. Vårdvistelse innebär att den intagne är placerad i ett familjehem eller hem för vård eller boende. Åtgärden är avsedd för intagna som behöver vård eller behandling mot missbruk eller mot något annat förhållande som kan antas ha samband med hans eller hennes brotts- lighet, såsom våldsbenägenhet, spelberoende eller sexualbrottsrela- terade beteenden. Vistelse i halvvägshus innebär att den intagne är placerad i ett av Kriminalvården kontrollerat hem som är anpassat för att ge de in- tagna särskilt stöd och tillsyn. Vistelse i halvvägshus får beviljas den som har behov av särskilt stöd eller kontroll. Åtgärden får påbörjas när den intagne har avtjänat minst halva strafftiden, dock . Den intagne får vistas utanför halvvägshuset på särskilt be- stämda tider. Enligt allmänna råd om särskilda ut- slussningsåtgärder (KVFS 2006:27) bör vistelse i halvvägshus främst medges dömda som behöver extra stöd eller kontroll och som inte har tillgång till egen bostad eller som inte är redo att vistas i bostaden samt att långtidsdömda bör prioriteras. Utökad frigång innebär att den intagne under kontrollerade former avtjänar fängelsestraffet i sin bostad. Liksom för vistelse i halvvägs- hus förutsätter utökad frigång att den intagne har avtjänat minst halva stafftiden, dock . Den intagne måste därut- över ha tillgång till bostad samt utföra arbete, delta i undervisning eller utbildning, få behandling eller delta i särskilt anordnad verk- samhet. Enligt allmänna råd kan utökad frigång medges dömda som inte har ett sådant vård- eller behandlingsbehov som bör tillgodoses inom ramen för en vårdvistelse och som inte heller har behov av särskilt stöd eller kontroll i boendet. frigång anses utgöra ett viktigt steg i utslussningstrappan för många långtidsdömda. En utslussningsåtgärd får enligt 60 § KvaL förenas med vissa vill- kor. Villkoren får bl.a. avse förbud mot att lämna bostaden annat än på bestämda tider, skyldighet att vistas inom ett visst geografiskt område, förbud mot att vistas inom ett visst geografiskt område eller skyldighet att använda elektroniska hjälpmedel för att kon- trollera var den intagne befinner sig. 2.7.2Särskilt om verkställighet av livstidsstraff Som nämnts i det föregående föreskriver lagen om kriminalvård i anstalt att verksamheten i kriminalvårdsanstalt redan från början bör inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utan- för anstalten och att frigivning ska förberedas . Mycket av regleringen kring verkställighet i anstalt är uppbyggt kring denna princip. Principen kan vara svår att upprätthålla när det gäller livs- tidsdömda, eftersom det inte förrän tidigast vid en eventuell tids- bestämning av straffet står klart när verkställigheten kommer att upphöra. I anledning härav har Kriminalvården utarbetat särskilda riktlinjer för livstidsdömdas verkställighet.TPF38FPT För att dela in verkställig- heten i överblickbara perioder och göra den mer hanterbar och förutsägbar för dömda, anhöriga och personal har Kriminalvården utarbetat följande s.k. modulsystem. Modul 1 – de första 4–6 åren. Efter utredning på riksmottagning- en vid någon av kriminalvårdsanstalterna Kumla eller Hinseberg placeras den livstidsdömde på en särskilt anpassad avdelning med så hög säkerhet som erfordras, helst på en särskild avdel- ning eller tillsammans med andra livstidsdömda. ska verksamheten syfta till att hjälpa den intagne att komma till insikt om sin nya livssituation, fungera i anstalts- miljön och så långt möjligt vidmakthålla kontakter med ytter- världen. Permissioner förekommer annat än som kortare särskilda permissioner, s.k. lufthålspermissioner. Modul 2 – följande 2–. Efter en risk- och säkerhetsbedöm- ning omplaceras den livstidsdömde till en anstalt med något lägre säkerhet, där livstidsdömda om möjligt separeras från intagna 38TP PT Riktlinjer för livstidsdömdas verkställighet, Kriminalvårdens riktlinjer 2006:5. med tidsbestämda straff eller placeras tillsammans med andra långtidsdömda. Verksamheten syftar till att den dömde ska fun- gera i anstaltsmiljön samt vidmakthålla och utveckla kontakter med positiva nätverk och omvärlden. Frigivningsplanering inleds och kortare särskilda permissioner kan beviljas. Normalpermis- sioner beviljas enligt verkställighetsplanen. Modul 3 – följande 3–. Efter en risk- och säkerhetsbedöm- ning placeras den livstidsdömde på en anstalt med så låg säker- het som kan medges, om möjligt nära hem- eller frigivningsort. Verksamheten syftar till att upprätthålla fokus och god anpassning i anstalt. Verksamheten har också som mål att skapa förutsättningar för en väl underbyggd ansökan om tidsbestämning. Den livstidsdömde beviljas fler utevistelser än tidigare och permissioner på egen hand inleds, med övernattning. Utslussning planeras till sluten utslussnings- avdelning eller öppen anstalt. Modul 4 – tidigast . före beräknat beslut om tidsbestämning placeras den livstidsdömde på sluten utsluss- ningsavdelning, eller vid låg risk på öppen anstalt, integrerat med personer med kortare strafftider. Verksamheten syftar till en successiv normalisering genom förberedelser som underlättar en anpassning till förhållandena ute i samhället. Möjligheten att an- söka om omvandling av livstidsstraffet till ett tidsbestämt straff uppmärksammas. Den livstidsdömde beviljas längre permissioner. Utslussning börjar planeras. Modul 5 – efter tidsbestämning. När livstidsstraffet har om- vandlats till ett tidsbestämt fängelsestraff övervägs möjligheten till placering i öppen anstalt. Målet med verksamheten är en ordnad frigivningssituation och ett fungerande liv i frihet. Ut- slussning sker i enlighet med den intagnes verkställighetsplan. Fortsatta permissioner med övernattning beviljas. Härutöver har vi från företrädare för Kriminalvården inhämtat följande angående verkställigheten av fängelse på livstid. Det är på många sätt mer betungande att avtjäna ett livstidsstraff än ett längre tidsbestämt straff. Livstidsstraffet kan beskrivas som en extra ryggsäck för den intagne. Den största belastningen är ovissheten om hur långt straffet kommer att vara. det svårt att planera verkställigheten och att förbereda den intagne inför frigivning. Det kan t.ex. upplevas som mindre meningsfullt för en livstidsdömd att genomgå en utbildning i början av sin verk- ställighet, eftersom utbildningen riskerar att bli för gammal innan han eller hon har hunnit lämna anstalten. Livstidsstraffet innebär också att verkställigheten blir tyngre för den dömde. För många av de livstidsdömda har brottet utgjort en engångsföreteelse och det föreligger ofta ingen påtaglig risk för att de ska fortsätta att begå brott. Trots det innebär livstidsstraffet att de under långa perioder placeras på anstalter med hög säkerhet. De livstidsdömda får även i övrigt de strängaste särskilda villkoren, vilket bl.a. innebär att de får vänta innan de beviljas permissioner. Många får vänta än den generella minimitiden och permissioner kan komma ifråga. Frågor som kan ha betydelse för utformningen av straffskalan för mord och andra brott med livstids fängelse i straffskalan har övervägts i flera olika sammanhang, både av särskilt tillsatta utred- ningar och inom ramen för bl.a. Brottsförebyggande rådets och Kriminalvårdens arbete. Detta kapitel innehåller kortfattade redo- görelser för de överväganden och förslag som vi har ansett vara av särskild betydelse för vårt uppdrag. 3.2Överväganden om straffskalor och straffmätning 3.2.1Brottsförebyggande rådets arbetsgrupp rörande kriminalpolitik inledde Brottsförebyggande rådets arbetsgrupp rörande kriminalpolitiken en översyn av påföljds- system. Arbetet resulterade i rapporten straffsystem – Idéer och förslag (1977:7). I rapporten, som var avsedd som ett debattinlägg, riktades bl.a. stark kritik mot den s.k. behand- lingstanken, som delvis var uppbyggd utifrån. Behand- lingstanken kan beskrivas på följande sätt. Straff ska utmätas och anpassas efter gärningsmannens individuella förhållanden. Sådana omständigheter som gärningsmannens sociala situation, tidigare kriminalitet, brottsbenägenhet och samhällsfarlighet ska ha avgör- ande betydelse vid valet av påföljd. Straffet anses motiverat främst av individualpreventiva skäl och stor vikt bör läggas vid att brotts- lingen under verkställigheten förmås att ändra sitt levnadssätt och därmed avstå från att begå brott . Behandlingstanken kom till uttryck i den numera upphävda 1 kap. 7 § , som föreskrev att rätten vid val av påföljd skulle fästa särskilt avseende vid att påföljden skall vara särskilt ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället.