sou · GWB352 · 2008-06-03 00:00:00 — Det betonades att hela livet skulle vara en oav- brutet fortsatt utbildning avseende såväl ämneskunskaper som yrkets teknik och metoder. I betänkandet uppmärksammades även problemet med de barriärer som uppstått mellan småskolans, folk- skolans och läroverkens lärare. De olika lärarkategorierna utbilda- des vid vid olika institutioner och de fick knappast någon kännedom om andra skolformer än den de själva utbildade sig för. De hade således ringa kunskap om andra lärarkategoriers utbildning, villkor och arbetsförhållanden och föga förståelse för deras problem. Kommissionen menade att i samband med övergången till en enhetsskola borde också lärarutbildningarna närma sig varandra så att åtskilliga moment i den egentliga yrkesutbildningen blev gemen- samma för olika lärarkategorier. Det borde även göras förändringar som underlättade för lärare som ville vidareutbilda sig för att kunna tjänstgöra på annat stadium. Med den utbildning som varit och de dåvarande kompetenskraven för lärare hade flertalet saknat möjlig- heter att avancera inom yrket. Detta, ansåg kommissionen, innebar en allvarlig fara för rekryteringen till lärarbanan: Om möjligheterna till befordran ökades, skulle detta otvivelaktigt underlätta rekryteringen av för yrket lämpliga och väl kvalificerade krafter och måhända därjämte förbättra förutsättningarna för större arbetsglädje och trivsel inom yrket. (SOU 1948:27, s. 363) Reglering av läraryrket i Kommissionen angav att man måste pröva nya vägar och t.ex. inrätta nya tjänster med särskilda uppgifter för särskilt skickliga lärare inom skilda skolformer. Uppgifterna kunde t.ex. omfatta huvudlärarskap, i vilket skulle ingå att hålla sig ajour med nya forskningsrön och bidra till den pedagogiska utvecklingen, att bistå skolans chef vid arbetets planering samt att handleda och råda yngre och mindre erfarna lärare och lärarkandidater. diskuterades vilken kompetens, klasslä- rarkompetens eller ämneslärarkompetens, som var lämpligast för de olika årskurserna. Man kom fram till att klasslärarsystemet borde finnas i årskurs 1–6, med undantag för exempelvis ämnet engelska där det kunde vara lämpligt med en ämnesspecialist. I årskurserna 1–3 borde småskollärarna verka, medan mellanskollärarna borde tjänstgöra i årskurserna 4–6. För de högre årskurserna framfördes att kraven på ämneskun- skaper borde vara högre än för de lägre årskurserna varför ämneslä- rare vore att föredra. I möjligaste mån skulle dock eleverna i de högre årskurserna och även i därpå följande gymnasiala studier ha så få lärare som möjligt. Lärare borde således undervisa i fler än två ämnen och en grupp elever skulle ha en klassföreståndare som kände eleverna väl. Kommissionen såg problem med den kompetens som lärare fick genom den dåvarande lärarutbildningen. Klasslärarutbildningen, dvs. seminarierna, fick kritik för att ämnesstudierna var för svaga, medan läroverkslärarnas utbildning fick kritik för att ämnesstudi- erna inte alls kopplades till lärargärningen. Efter att, oftast, ha tjänstgjort som läraraspiranter genomgick aspiranterna ett provår där de hade en provårshandledare. I provåret ingick även vissa kurser som anordnades av lärarutbildningen. Provåret ansågs av kommissionen i och för sig ge en utmärkt praktisk utbildning, men kommissionen ansåg att det fanns risk för att traditionella arbetssätt och arbetsformer konserverades. Prov- året ansågs inte ge samma utrymme och möjlighet för reflexion över den egna undervisningen som en seminarieutbildning. Dess- utom framfördes kritik mot att provåret, som var den enda prakti- ken, kom alltför sent i utbildningen. Det ansågs ändå vara lämpli- gast att ämneskunskaper inhämtades vid universiteten, men den egentliga yrkesutbildningen borde enligt kommissionen förläggas till lärarhögskolor för alla lärarkategorier. Den första mötesplatsen för de olika lärarkategorierna skulle därmed bli . Reglering av läraryrket i kom också att ske och lärarhögskolorna utvecklades successivt (, 2002). Utbildningar till övningslärare var helt isolerade från övriga lärar- utbildningar och inte förrän fanns särskilda kompe- tenskrav för samtliga övningslärare. Dessa kompletterades bitvis (jfr t.ex. 1950:376; 1960:507). När det gäller gymnasieskolans lärare påpekade kommissionen att lektorskompetensen hade diskuterats . De som menade att det var nödvändigt att det fanns lektorskompetens ansåg att gymnasieundervisningen krävde tillgång på vetenskapligt utbildade lärare som visat sin förmåga att bedriva ett självständigt vetenskap- ligt arbete som lett till licentiatexamen eller doktorsgrad. Från andra håll framfördes att vetenskaplig utbildning i och för sig var bra, men inte gav någon som helst garanti för pedagogisk duglighet. Den normala vägen till en lektorstjänst föreslogs vara licentiatexa- men, men denna examen borde ses över med hänsyn till blivande gymnasielärares behov. 3.1.31962 års skolstadga och motsvarande bestämmelser bedrevs jämte folkskolorna försöksverksamhet med enhetsskola och det var som fattade det historiska beslutet om en sammanhållen grundskola och fick sin första skollag (SFS 1962:319). Skolstadgan (1962:439), som var tillämpningsföreskrifter till skollagen, innehöll behörighetsregler för lärare och byggde till stora delar på den tidigare folkskolestadgan (1958:39) som gällde . Lärartjänsterna hade sedan folkskolans tillkomst varit kommunala även om statsbidrag till löner utgått från staten, men tjänsterna blev nu helt och hållet statliga. I den nya fanns småskollärare som tjänstgjorde på lågstadiet (i renodlade tredjeklasser tjänstgjorde dock företrädesvis folkskollärare), folkskollärare som tjänstgjorde på mellanstadiet samt adjunkter, ämneslärare och yrkeslärare som tjänstgjorde på hög- stadiet. I övningsämnena på låg- och mellanstadiet kunde antingen låg- respektive mellanstadielärare eller övningslärare undervisa. Det fanns dessutom hjälpklasslärare som tjänstgjorde i så kallade hjälp- klasser där många elever i behov av särskilt stöd fick sin undervis- ning. Reglering av läraryrket i Lärarna anställdes som ordinarie, extra ordinarie eller extra lärare. De ordinarie lärarna tillsattes av länsskolnämnderna efter förslag från skolstyrelserna. Övriga lärartjänster tillsattes, med vissa undantag, av skolstyrelserna, men deras beslut kunde överklagas till Skolöver- styrelsen. Lärarna var skyldiga att dels tjänstgöra på annan skolen- het än den där de var anställda, dels att tjänstgöra på närmaste sta- dium om det befanns lämpligt. Ämneslärarna och adjunkterna var i vissa fall skyldiga att undervisa i annat ämne än de hade utbildning för. Brist på lärare löstes genom att många lärare undervisade en mindre del av sin tjänstgöring i ämnen eller årskurser de inte var behöriga för. För att vara behörig till tjänst som småskollärare eller folkskol- lärare krävdes att läraren skulle vara fri från sjukdom och lyte som medförde olämplighet för tjänsten och ha god förmåga att under- visa och ett gott sätt att behandla eleverna. Han eller hon skulle också ha avlagt småskollärar- respektive folkskollärarexamen. Gällde det en ordinarie tjänst skulle läraren ha tagit examen före tillträdesdagen och ha tjänstgjort minst inom det statliga eller statsunderstödda undervisningsväsendet. För extra ordinarie och extra tjänster gällde samma krav på undervisnings- förmåga m.m. och samma examensvillkor, men läraren kunde vara nyutexaminerad. Skillnaden mellan extra ordinarie och extra lärare gällde anställningstiden, alltså inte kompetenskraven. Tjänsterna för ämneslärare och adjunkter inrättades som tvåäm- nestjänster. Vilka kombinationer som var möjliga lades fast i skol- stadgan. En lärare kunde dock få undervisa även i ett tredje ämne och kunde också besluta om andra ämneskombi- nationer än de som angavs i skolstadgan. För att vara behörig för en adjunktstjänst krävdes att läraren avlagt filosofie ämbetsexamen i de ämnen läraren skulle undervisa. Dessutom skulle läraren ha genomgått en praktisk lärarutbildning och det fanns krav motsvarande de som gällde för småskollärarna och folkskollärarna (jfr ovan). Behörig kunde även den vara som dels avlagt folkskollärarexamen eller fullgjort utbildningen vid det högre lärarinneseminariet, dels förkovrat sig genom att läsa in ett visst mått av ämnen. Eftersom det, liksom , var brist på behöriga lärare i naturvetenskapliga ämnen och teknik förespråkades i prop. 1962:54 att särskilda satsningar skulle göras på vidareutbildning i dessa ämnen. Man framhöll även vikten av att lärare i hjälpklass fick erforderlig vidareutbildning till specialklass- Reglering av läraryrket i lärare, vilket sedermera blev speciallärarutbildning. För ett fåtal ämnen, däribland kristendomskunskap, fanns även andra alternativa behörighetskrav. När det gäller övningslärarna fanns fortfarande särskilda regler. Även yrkeslärarna omgärdades av speciella regler. För dessa krävdes att de skulle ha genomgått behörighetsgivande utbildning som bestämts av överstyrelsen och, om yrkesarbete ingick i tjänsten, skulle de även vara skickliga yrkesmän och goda arbetsledare. Lärare i specialskola omgärdades av motsvarande regler som lärarna i , men här krävdes dessutom speciallärarut- bildning med särskild inriktning mot syn, hörsel eller tal (1965:478 ändr. Det fanns även vissa behörighetskrav för barn- trädgårdslärarinnor, vilka senare benämndes förstadielärare. Dessa var dock öppnare än kraven på övriga lärare. I särskolan fanns förskollärare, lärare i kunskapsämnen, övnings- lärare, lärare i yrkesämnen, talpedagoger och lärare för träningsskola (1968:146 ändr. Även för dessa lärare tog behörighets- reglerna sin utgångspunkt i de bestämmelser som gällde för grund- skolan, men det krävdes också speciallärarutbildning med särskild inriktning eller särskollärarexamen. Undantagna från detta var övningslärare och lärare i yrkesämnen, för vilka samma bestämmel- ser tillämpades som för övningslärare och yrkeslärare i övrigt. I skolstadgan angavs ett antal uppgifter som lärare utöver under- visningen var skyldiga att fullgöra. Bland annat angavs att det i lära- res tjänstgöringsskyldighet ingick att vara klassföreståndare och huvudlärare samt att förestå institution. Huvudlärarna fanns på högstadiet och huvudlärarskapet innebar att bistå övriga lärare med råd och upplysningar samt att förestå ämnesinstitutionen. Vid alla skolenheter utom de allra minsta skulle det finnas till- synslärare. Dessa hade administrativ karaktär och bistod rektor i en rad frågor. Tillsynslärare hade viss nedsättning av sin undervis- ningsskyldighet. I gymnasierna fanns lektorer och adjunkter, lärare i teckning, musik och gymnastik (övningslärare) samt lärare i stenografi och maskinskrivning. Lektorstjänsterna var alltid ordinarie tjänster, medan övriga tjänster utformades på samma sätt som i grundsko- lan. Behörighetskraven var liknande de som gällde för adjunkter och ämneslärare i , men för lektorer krävdes dessutom filosofie licentiatexamen i undervisningsämnena. (hade det krävts doktorsgrad för att få en lektorstjänst.) Det kunde dock vara endast ett ämne, till skillnad från i . Reglering av läraryrket i ningsförfarandet var också lika som för , utom när det gällde lektorerna. Dessa tillsattes av Kunglig Maj:t efter förslag av . I de tvååriga fackskolorna, vilka kan ses som en del av gymnasie- skolan, stod yrkeslärare för undervisningen. Behörighetsreglerna var desamma som för yrkeslärare på högstadiet (jfr ovan). Den kommunala vuxenutbildningen infördes också under 1960- talet. Behörighetsreglerna för lärarna motsvarades av de som gällde inom grund- och gymnasieskolan. Förskolorna fick sitt genombrott med barnstugeutred- ning, men någon reglering om förskollärare eller särskilda krav för att få anställas som förskollärare fanns inte. Länsskolnämnderna, som inrättats 1958, hade möjlighet att vidta disciplinära åtgärder om en lärare inte skötte sitt arbete på grund av försummelse, oförstånd eller oskicklighet. Åtgärderna kunde vara varning, löneavdrag eller avskiljande från tjänsten . Var det svårare fall kunde läraren, om han eller hon inte var tillsatt på grund av fullmakt, helt avskiljas från tjänsten. Till de nya länsskolnämndernas uppgift överfördes även skolin- spektionen och en förändring som skedde var att de statliga real- skolorna kom att omfattas av inspektionen. startade den statliga gymnasieinspektionen som fanns kvar då kommunerna tog över hela huvudmannaskapet för skolorna. 3.1.41971 års skolförordning fram till nuvarande lagstiftning Genom skolförordningen (1971:235 ändr. 1988:1 044) ändrades behörighetsreglerna för lärare och blev än mer detaljerade än tidi- gare. De allmänna behörighetsvillkoren fanns till en del fortfarande kvar. Lämpligheten för läraryrket och förmågan att undervisa framhölls tydligt. Det fanns nu över tjugo olika tjänster som lärare i och möjliga kombinationer av ämnen, vanligen två, var reglerade i detalj. Dessutom fanns särskilda behörighetsvillkor för var och en av tjänsterna. Särskilda behörighetskrav fanns inte bara för årskur- ser och ämnen, utan även för arbete med specialundervisning i års- kurserna 1–6 respektive 4–9. Behörighetsvillkoren angav vilken eller vilka alternativa lärarexamina som gav behörighet till respektive tjänst. Reglering av läraryrket i Det fanns även en undantagsbestämmelse där , om särskilda skäl förelåg, fick behörighetsförklara en person som inom eller utom landet genomgått utbildning eller fullgjort tjänst- motsvarande behörighetskraven för den aktuella tjänsten eller om bristen i den sökandes behörighet var av mindre vikt med hänsyn tagen till sökandens meriter i övrigt. Möjligheterna till undantag var således begränsade och det var högsta myndighetsorgan i form av som handlade dessa ärenden. I lärares allmänna åligganden ingick skyldighet att undervisa i de ämnen som ingick i hans eller hennes tjänst, men även i andra ämnen om läraren kunde anses ha förutsättningar för det. Beslut fattades av rektor efter samråd med läraren. Utöver själva under- visningen ingick bl.a. att föra betygskatalog, delta i konferenser, studiedagar och föräldramöten samt att vaka över elevernas upp- förande och ordning. Läraren var dessutom skyldig att vara klassfö- reståndare och det fanns specialfunktioner som läraren efter beslut av skolstyrelsen var skyldig att fullgöra: 1.leda den pedagogiska planeringen i ett eller flera ämnen, 2.lämna lärare råd och anvisningar, 3.handleda mindre erfarna lärare, 4.främja lärares fortbildning, 5.leda elevvårdsarbetet inom en arbetsenhet, 6.samordna planeringen av den pedagogiska verksamheten inom en arbetsenhet, 7.tillse att åtgärder som har beslutats inom en arbetsenhet verkställs, 8.anpassa ämnesinstitution på ändamålsenligt sätt, 9.ansvara för att ämnesinstitution kan utnyttjas för avsett ändamål. (14 kap. 13 a § skolförordningen 1971:235) För lärare i gymnasieskolan fanns fler än åttio olika tjänster. I likhet med tjänsterna i var dessa reglerade i detalj. Villkoren innehöll bl.a. antal poäng som krävdes i teoretiska ämnen, liksom vilka utbildningar och vilken yrkeserfarenhet som var behörighets- givande beträffande yrkesämnen. Lärare i gymnasieskolan hade i princip samma uppgifter utöver själva undervisningen som lärare i och de var likaledes skyldiga att fullgöra vissa specialfunktioner, vilka uttrycktes enligt följande: Med specialfunktioner avses sådana uppgifter av främst pedagogisk art för planering, samordning och utveckling som skall fullgöras vid gym- Reglering av läraryrket i nasieskolan för att verksamheten där skall fungera enligt läroplanen och andra författningar. Specialfunktioner skall också omfatta ansvar för gemensam utrustning, varvid särskild vikt skall läggas vid skötseln av dels ämnesinstitutioner i sådana naturvetenskapliga och tekniska ämnen som finns på tre och fyraåriga linjer, dels datasalar. (14 kap. 13 b § skolförordningen 1971:235) Behörighetsreglerna för lärare i vuxenutbildningen var liksom tidigare samma som reglerna för lärare i och gymnasieskolan (jfr t.ex. 1975:337). Detsamma gällde för lärare i specialskolan. Lärarna i särskolan fick tydliga behörighetsregler genom succes- siva förändringar av stadgan angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda (1968:146 ändr. 1972:456; 1978:975; 1982:780). Behörighetsreglerna utvecklades på samma sätt som bestämmel- serna för grund- och gymnasieskolan. Således fanns flera typer av lärartjänster, närmare ett femtontal. Förutom grundläggande lärar- examen (i träningsskolan förskollärar- eller fritidspedagogexamen) krävdes för samtliga, utom yrkeslärare, en viss inriktning av speci- allärarutbildning bl.a. beroende av om läraren skulle tjänstgöra i grundundervisning, vilken senare kom att benämnas grundsärskola, eller i träningsskola. I särskolan fanns behörighetsregler även för lärare som hade så kallad förskolundervisning, till skillnad från för- skolan i övrigt. När vuxenutbildning för utvecklingsstörda (särvux) startade omfattades lärarna på de olika nivåerna av samma behörighetsbestämmelser som lärarna i särskolan. Utbildningen av lärare vid lärarhögskolor fortsatte då lärarutbildningen blev en del av övriga högskolor och universitet (utom i som fram hade kvar sin lärar- högskola). Detta kan ses som en milstolpe i läraryrkets historia då utbildningen blev en del av högskolor och universitet och ambitio- nen blev att utbildningen till lärare skulle bygga på vetenskaplig grund. Även förskollärar- och fritidspedagogutbildningar kom nu att bli en del av högskolor och universitet och dessa utbildningar blev mer likvärdiga . Genom lärarutbildningsreformen breddades lärarutbild- ningen från 1970- och början av 1980-talets indelning i lågstadie-, mellanstadie- och ämneslärare till 1–7- och 4–9-lärare, eller så kallade tidigare- och senarelärare, med vissa inriktningar. Gymnasielärarna berördes inte av denna reform. kom skolan och lärarna att präglas av att skol- väsendet kommunaliserades. (2002) anger att regeringen av likvärdighetsskäl bedömde det som viktigt att staten även fortsätt- Reglering av läraryrket i ningsvis tog ansvar för lärarutbildningen. Anställning av lärare blev således åter en angelägenhet och det blev nu kommu- nerna som utifrån en övergripande lagstiftning avgjorde vem som var behörig att undervisa i olika ämnen och årskurser. inrättades 1991 och fick bl.a. ett tillsynsuppdrag, vilket 2003 kom- pletterades med ett uppdrag att inspektera landets alla skolor . I detta avsnitt redovisas nuvarande lagstiftning om lärares behörig- het och särskilda uppgifter. Som framgår nedan är regleringen övergripande och inte alls så konkret och detaljerad som . Förändringen av lagstiftningens utformning och karaktär skedde i och med det förändrade huvudmannaskapet . 3.2.1Bestämmelser om vem som får anställas och användas för undervisningen Av 2 kap. 3 § skollagen (1985:1100) framgår att kommuner och landsting är skyldiga att för undervisningen använda lärare, för- skollärare eller fritidspedagoger som har en utbildning avsedd för den undervisning de i huvudsak ska bedriva. Som skäl till bestäm- melsen om vilka lärare som får användas för undervisningen anges i prop. 1990/91:18 att lärarnas kompetens är av avgörande betydelse för utbildningens kvalitet. I 1990/91:UbU4 utvecklas detta genom att utskottet anger att den kunskap och kompetens som lärarna representerar är avgörande för att målen för skolan ska kunna nås. Utskottet anser att det är grundläggande att verksamheten bedrivs av lärare som är utbildade för sin uppgift för att en nationellt lik- värdig skola med hög kvalitet ska kunna upprätthållas. Det kon- stateras i propositionen att staten har det övergripande ansvaret för kvaliteten, vilket innebär att staten ställer krav på behörighet för vissa personalgrupper, bl.a. lärare, även om huvudmännen har ansvar för hur skolans verksamhet ska organiseras. En fullständig överensstämmelse mellan lärares utbildning och undervisning anses dock inte kunna krävas, eftersom elever inte kan hindras från undervisning på grund av att det saknas lärare med adekvat utbildning. När den nya lagen infördes, som en ny, Reglering av läraryrket i bredare, lärarutbildning sjösattes, togs de tydliga ämneskraven för lärare bort. När det gäller förskollärare och fritidspedagoger ville regeringen enligt prop. 1997/98:6 öppna för huvudmännen att också använda förskollärare och fritidspedagoger i undervisningen, företrädesvis när undervisningen bedrivs i arbetslag. Det klargörs att kravet på att utbildningen står i överensstämmelse med den undervisning som bedrivs även gäller dessa yrkeskategorier och att det är viktigt att huvudmännen inte gör avkall på kvaliteten genom att använda förskollärare eller fritidspedagoger till uppgifter de inte är utbildade för. Det finns inga tydliga behörighetsregler för vare sig förskollä- rare eller fritidspedagoger. I 2a kap. 3 § skollagen anges i stället att det ska finnas personal med sådan utbildning eller erfarenhet att barnens behov av omsorg och en god pedagogisk verksamhet kan tillgodoses. Behörig att anställas utan tidsbegränsning i såväl offentliga som fristående skolor (fristående undantagna) är enligt 2 kap. 4 § skollagen lärare med svensk lärarexamen, respektive barn- och ungdomspedagogisk examen med huvudsaklig inriktning mot den undervisning anställningen avser. Behörighet kan erhållas genom den sammanhållna lärarutbildningen, men även genom att tidigare genomförda ämnesstudier eller yrkesutbildning och yrkes- erfarenhet kompletterats med en lärarutbildning om 60 poäng. Den som inte uppfyller kraven får anställas för högst i sänder. Det betonas i såväl prop. 1990/91:18 som senare propositioner (1997/98:6; 1998/99:110) att det inte bara är vid anställningstillfället en lärare ska ha behörighet, utan avsikten med bestämmelserna är att skapa en garanti för att behöriga, kompetenta lärare används i skolan. Det innebär att rektorn, eller den som tjänstefördelar, måste ta hänsyn vilken utbildning lärarna har inför varje tjänsteför- delningstillfälle, så att de undervisar i årskurser och ämnen de har utbildning för. 1991/92:75 anges att utvecklingen går mot att det är rimligt att reglera vilka kunskaper som krävs för att få anställas som lärare, snarare än hur man har skaffat sig dessa kunskaper. Regeringen poängterar att det krävs fortbildningsinsatser för att vidga många lärares kompetens i gymnasieskolan, men att det är svårt att finna utbildade lärare för skolformens vitt skilda utbildningsområden. Det konstateras i prop. 1991/92:157 att det även framgent kommer att behövas experter för undervisning i vissa yrkesinriktade kurser. Reglering av läraryrket i Experterna ska kunna anställas och dessa bör ha huvuddelen av sitt arbete förlagt utanför skolan. Det bör då, enligt regeringen, vara den lärare som har den största delen av undervis- ningen inom programmet som ansvarar för att hålla samman utbildningen. Undantag från att anställa lärare med lärarexamen får göras i vissa fall, men undantagsbestämmelsen anger flera stränga krav som tillsammans måste vara uppfyllda för att en person som saknar en sådan examen ska få anställas tills vidare. 1998/99:110 poängteras att bestämmelsen är en undantagsbestämmelse som ska användas restriktivt och att det ska finnas särskilda skäl till att anställa en person utan lärarutbildning. Ett tillägg gjordes senare i skollagen (1985:1100 ändr. 1993:1478), vilket innebär att huvudmännen ska sträva efter att anställa lärare som har forskarutbildning för undervisningen i gymnasieskolan, i gymnasial vuxenutbildning och i påbyggnadsutbildning. konstaterar redan i 1990/91:UbU4 att samspelet mellan utbildning på gymnasienivå och forskning kom- mer att vara viktigt även och föreslår att uttalar att det är av nationellt intresse att anställningar som lektor kommer till stånd i en omfattning som motsvarar de tidigare bestämmelserna om sådana tjänster.