sou · GWB3123 · 2008-12-15 00:00:00 — I Lavaldomen uttalade sig i vissa avseenden om möjligheten att ålägga utländska, utstationerande företag arbets- och anställningsvillkor på områden utanför den hårda kärnan med stöd av den aktuella bestämmelsen. Domstolen förklarade att en tillämpning av villkor i som låg utanför den hårda kärnan i utstationeringsdirektivet inte fick genomdrivas med stöd av stridsåtgärder. För att tillkommande villkor skulle kunna åläggas utländska tjänsteutövare genom den möjlighet som erbjuds i artikel 3.10 första strecksatsen i utstationeringsdirektivet krävdes enligt domstolen att nationella offentliga organ har använt sig av denna möjlighet. Arbetsmarknadens parter är inte offentligrättsliga organ och kan av den anledningen enligt domstolen inte stödja sig på bestämmelsen om ordre public för att genomdriva krav och villkor som ligger utanför utstationeringsdirektivets hårda kärna. Av det ovan sagda följer att möjligheten att ålägga en arbetsgi- vare från ett annat EES-land att tillämpa svenska regler under åbe- ropande av artikel 3.10 första strecksatsen i utstationeringsdirekti- vet förutsätter att skyldigheten följer av lag eller annan författning. Det måste således anges uttryckligen i utstationeringslagen vilka skyldigheter i fråga om arbets- och anställningsvillkor som åligger arbetsgivaren med stöd av denna bestämmelse. Vilka bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor kan då anses röra ordre public? Kommissionen behandlade frågan i sitt meddelande till rådet, , Ekonomiska och sociala kommittén samt om genomförandet av direktiv /71/EG i medlemsstaterna (KOM (2003) 458 slutlig). I detta meddelande anförde kommissionen att begreppet ordre public i utstationeringsdirektivet ska tolkas mot bakgrund av domstolens rättspraxis om begreppet allmän ordning, som återfinns i bl.a. arti- kel 46 i EG-fördraget. Kommissionen påpekade att domstolen sla- git fast att myndigheterna har ett visst utrymme för bedömning inom ramen för fördraget, men att begreppet allmän ordning ska tolkas strikt och att det inte ensidigt kan fastställas av varje med- lemsstat. Enligt kommissionen innebar domstolens praxis att om man påkallar allmän ordning så ska det motiveras av oavvisliga skäl av allmänt intresse och det ska finnas ett reellt och tillräckligt all- varligt hot som påverkar ett grundläggande intresse i samhället. I meddelandet påpekade kommissionen att den expertgrupp som förberedde införlivandet av direktivet ansåg att begreppet "bestämmelser som rör allmän ordning" i artikel 3.10 första streck- satsen i utstationeringsdirektivet omfattar bestämmelser om grundläggande rättigheter och friheter som stadfästs i den berörda medlemsstatens lagstiftning eller i internationell rätt, bl.a. före- ningsfrihet och förhandlingsrätt, förbud mot tvångsarbete, princi- pen om ickediskriminering och avskaffande av barnarbete när det utgör en form av exploatering, uppgiftsskydd och rätten till respekt för privatlivet. har i sin dom i det i kapitel 6 redovisade målet kommissionen mot uttalat sig om vad som avses med bestämmelser som rör ordre public. Beträffande innebörden av detta begrepp förklarade domstolen att när en medlemsstat kvalifi- cerar vissa bestämmelser som tvingande regler är det fråga om bestämmelser som ansetts vara så avgörande för skyddet av den politiska, sociala eller ekonomiska ordningen i den berörda med- lemsstaten att denna har bedömt att det är nödvändigt att före- skriva att de ska gälla för alla personer som befinner sig inom denna medlemsstats territorium och för alla rättsförhållanden inom denna medlemsstat. Domstolen uttalade också att även om det i huvudsak står med- lemsstaterna fritt att bestämma vad som utgör krav med hänsyn till ordre public enligt vad som är nödvändigt för landet, ska detta begrepp, vad gäller gemenskapsrätten och i synnerhet när det används för att motivera ett undantag från den grundläggande prin- cipen om frihet att tillhandahålla tjänster, tolkas restriktivt, så att dess räckvidd inte kan bestämmas ensidigt av varje medlemsstat utan kontroll från Europeiska gemenskapens institutioners sida. Enligt domstolen kan undantaget för ordre public därför med framgång åberopas enbart då det föreligger ett verkligt och tillräck- ligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande samhällsintresse. Finns det då några svenska bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor som kan anses röra ordre public? I 7 § utstatio- neringslagen föreskrivs att vid utstationering gäller i fråga om före- ningsrätt och förhandlingsrätt 7 och 8 §§ respektive 10 § medbe- stämmandelagen. Enligt lagens förarbeten (prop. 1998/99: 90 s. 29 f) ansågs dessa bestämmelser röra ordre public och därmed kunna gälla även för utländska, utstationerande företag trots att bestäm- melserna inte omfattas av utstationeringsdirektivets hårda kärna. Vi delar uppfattningen att bestämmelserna om föreningsrätt och för- handlingsrätt rör ordre public. Dessa bestämmelser är enligt vår mening avgörande för den svenska sociala och ekonomiska I detta sammanhang kan nämnas att kommissionen i det ovan nämnda meddelandet hänvisade till arbetsgruppens uttalande om att bestämmelser om föreningsfrihet och förhand- lingsrätt kan anses röra ordre public och att inte är det enda land som i sin utstationeringslag föreskrivit att sådana bestäm- melser gäller även för utländska, utstationerande företag. När det gäller frågan om några andra svenska bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor kan anses röra ordre public, har fråga uppkommit om ett arbetsgivaransvar enligt skadeståndslagen för arbetsskador skulle kunna anses som en sådan bestämmelse. Det har också föreslagits att ett sådant ansvar skulle kunna vara att hänföra till bestämmelser om säkerhet, hälsa och hygien på arbets- platsen i den mening som avses i artikel 3.1 första stycket e i utsta- tioneringsdirektivet och därmed ingå i direktivets hårda kärna. Enligt vår uppfattning är en bestämmelse om skyldighet att ersätta arbetsskada inte att anse som en bestämmelse om arbets- och anställningsvillkor i den mening som avses i artikel 3 i direkti- vet. Utländska, utstationerande företag kan därför inte med stöd av utstationeringsdirektivet åläggas en sådan skyldighet. Upplysnings- vis kan nämnas att den aktuella lagvalsfrågan regleras i Europapar- lamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (II- förordningen). Enligt artikel 4 i denna förordning är utgångs- punkten att i fråga om en utomobligatorisk förpliktelse som har sin grund i en skadeståndsgrundande händelse ska lagen i det land där skadan uppkommer tillämpas oavsett i vilket land den skadevål- lande händelsen inträffade och oavsett i vilket eller vilka länder indirekta följder av händelsen uppkommer. Vidare har föreslagits att en skyldighet för utländska, utstatio- nerande arbetsgivare att teckna arbetsskadeförsäkring skulle röra ordre public. En förutsättning för att en medlemsstat ska kunna ålägga sådana företag att följa bestämmelser som rör ordre public är enligt artikel 3.10 första strecksatsen i utstationeringsdirektivet att de åläggs inhemska och utländska företag på samma villkor. Det finns ingen skyldighet för svenska företag att teckna arbetsskade- försäkring. Utländska företag kan således inte heller åläggas att göra det. Med hänsyn till att i sin dom i målet kommis- sionen mot slagit fast att undantaget för ordre public kan åberopas enbart då det föreligger ett verkligt och tillräckligt hot som påverkar ett grundläggande samhällsintresse, har vi inte funnit någon ytterligare bestämmelse i svensk rätt om anställnings- och arbetsvillkor som rör ordre public i den mening som avses i artikel 3.10 första strecksatsen i utstationeringsdirektivet. Vi före- slår därför att inte använder sig av möjligheten enligt denna bestämmelse på annat sätt än vad som gjorts i 7 § utstationeringsla- gen beträffande föreningsfrihet och förhandlingsrätt. 10.4.4Hänvisar den svenska utstationeringslagen till krav och villkor som ligger utanför den hårda kärnan i utstationeringsdirektivet? Vårt förslag: Hänvisningen i 5 § utstationeringslagen till bestämmelser som gäller vid utstationering begränsas på så sätt att en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land än och som utstationerar arbetstagare till inte behöver iaktta –12 §, 13 § andra stycket och 17 § arbetstidslagen, –16 och 19 §§ lagen om arbetstid vid visst vägtransportarbete, –1 § andra stycket lagen om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget, såvitt i detta stycke hänvisas till 12 §, 13 § andra stycket och 17 § arbetstidslagen, samt –1 § tredje stycket lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik, såvitt i detta stycke hänvisas till 12 §, 13 § andra stycket och 17 § arbetstidslagen. Enligt kommittédirektiven ska vi ta ställning till om utstatione- ringslagen hänvisar till villkor och regler som inte kan anses ligga inom utstationeringsdirektivets hårda kärna. I 5 § första stycket utstationeringslagen föreskrivs att en arbets- givare, oavsett vilken lag som annars gäller för anställningsförhål- landet, ska tillämpa följande bestämmelser för utstationerade arbetstagare: -2 §, 5 § andra och tredje stycket, 7 § första och andra stycket, 16, 17, 24, 27–29, 31 och 32 §§ semesterlagen (1977:480), -2 §, 4 § första stycket och 16–22 §§ föräldraledighetslagen (1995:584), -15–16 b §§, 17 § första stycket 2–7 och andra stycket samt 21– 28 §§ jämställdhetslagen (1991:433), -8–9 b §§, 10 § 2–7 samt 11–20 §§ lagen (1999:130) om åtgärder mot diskriminering i arbetslivet på grund av etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, -2, 3–4 b §§, 5 § 2–7 och 6–16 §§ lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av funktionshinder, -2, 3–4 b §§, 5 § 2–7 och 6–15 §§ lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning samt -2–7 §§ lagen (2002:293) om förbud mot diskriminering av del- tidsarbetande arbetstagare och arbetstagare med tidsbegränsad anställning. Enligt 5 § andra stycket utstationeringslagen – i dess lydelse – gäller vid utstationering även bestämmelserna i arbetstidslagen (1982:673), lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete, arbetsmiljölagen (1977:1160), lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget och lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik samt, när det gäller arbetsgivare som bedriver uthyrning av arbetskraft, 4, 6 och 7 §§ lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft. Till följd av att ny diskrimineringslagstiftning träder i kraft ersätts hänvisningen i tredje–sjätte strecksatserna i 5 § första stycket utstationeringslagen den dagen med en hänvis- ning till 1 kap. 4 och 5 §§, 2 kap. 1–4 och 18 §§ samt 5 kap. 1 och 3 §§ diskrimineringslagen (2008:567). Av de bestämmelser som anges i 5 § utstationeringslagen är det enligt vår uppfattning endast vissa bestämmelser i arbetstidslagen, lagen om arbetstid vid visst vägtransportarbete, lagen om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget och lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik som kan ligga utanför den hårda kärna som anges i artikel 3.1 första stycket i utstationerings- direktivet. Det rör sig om bestämmelser i dessa lagar om nattarbete, rätt till pauser och rätt till besked om ändringar i arbetstidens för- läggning i förväg. Vilka arbetstidsbestämmelser avser längsta arbetstid och kortaste vilotid? De bestämmelser som anges i 5 § utstationeringslagen som enligt vår bedömning ligger utanför direktivets hårda kärna är alltså sådana som rör arbetstid. I fråga om arbetstid är det enligt artikel 3.1 första stycket a i utstationeringsdirektivet bestämmelser om längsta arbetstid och kortaste vilotid som ingår i direktivets hårda kärna. Vilka bestämmelser kan då anses röra längsta arbetstid och kortaste vilotid? I rådets protokoll från antagandet av utstationeringsdirektivet angavs att rådet och kommissionen förklarade att med vilotid avses i enlighet med artikel 2.2 i rådets direktiv /104/EG av om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (arbetstidsdirektivet) all tid som inte är arbetstid. När det gäller innebörden av begreppet kortaste vilotid hänvisas till denna för- i såväl den i avsnitt 10.4.2 nämnda arbetsgruppsrapporten som i det i samma avsnitt nämnda kommissionsarbetsdokumentet. Vi utgår därför från att begreppen längsta arbetstid och kortaste vilotid i utstationeringsdirektivet ska tolkas på samma sätt som i arbetstidsdirektivet. Begreppet kortaste vilotid i utstationeringsdirektivet motsvaras i direktivets engelska lydelse av minimum rest periods. Samma term används i den engelska versionen av arbetstidsdirektivet. I den svenska versionen av det direktivet talas om minimiperioder för vila. Enligt arbetstidsdirektivet avses som sagt med viloperiod varje period som inte är arbetstid. Med arbetstid menas all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller upp- gifter. I kapitel 2, som har rubriken för vila – andra bestämmelser om arbetstidens förläggning, finns bestäm- melser om bl.a. dygnsvila, raster och veckovila samt om begräns- ning av veckoarbetstiden. I direktivets bestämmelse om begräns- ning av veckoarbetstiden föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att den genomsnittliga arbetstiden inklusive övertid inte överstiger . har i sin dom i målet SimapTPF4FPT slagit fast att jourtid som läkare i primärvårdsgrupper fullgör enligt ett system med fysisk närvaro på en sjukvårdsinrättning i sin helhet ska anses som 4TP PT Dom i mål C-303/98, Simap (2000, s. I-7963). arbetstid och, i förekommande fall, som övertid i den mening som avses i arbetstidsdirektivet. Domstolen uttalade också att vid jour- tjänstgöring enligt ett system som kräver att läkarna är tillgängliga under beredskap ska enbart den tid då primärvård faktiskt tillhan- dahålls anses vara arbetstid. Jourtid är således att anse som arbets- tid. Enligt vår uppfattning bör mot denna bakgrund med bestäm- melser om längsta arbetstid i den mening som avses i utstatione- ringsdirektivet avses bestämmelser om begränsningar av ordinarie arbetstid, övertid och jourtid. I bestämmelser avseende kortaste vilotid innefattas bestämmelser om dygnsvila, raster och veckovila. Sådana svenska bestämmelser ska alltså även utländska, utstatione- rande företag följa. Innehåller arbetstidslagen bestämmelser som inte avser längsta arbetstid eller kortaste vilotid? I arbetstidslagen finns materiella bestämmelser om ordinarie arbetstid och jourtid, övertid, mertid vid deltidsanställning, sam- manlagd arbetstid, anteckningar om jourtid, övertid och mertid samt arbetstidens förläggning. Mot bakgrund av vår ovan redovi- sade uppfattning om vilka nationella bestämmelser som enligt utstationeringsdirektivet ska gälla även utländska, utstationerande företag ska sådana företag följa merparten av arbetstidslagens mate- riella bestämmelser. Detta gäller även bestämmelsen i 10 § arbetstidslagen om mertid vid deltidsarbete, vilken är att jämföra med övertid, samt bestäm- melsen i arbetstidslagens 11 § avseende anteckningar om jourtid, övertid och mertid. Sistnämnda bestämmelse är visserligen inte en bestämmelse om längsta arbetstid eller kortaste vilotid, men är nödvändig för att ska kunna utöva tillsyn över att arbetstidslagens bestämmelser iakttas. Det kan emellertid ifrågasättas om bestämmelsen i 12 § arbets- tidslagen om arbetstidens förläggning avser längsta arbetstid eller minsta vilotid. I denna bestämmelse föreskrivs att arbetsgivare som anlitar arbetstagare till arbete annat än tillfälligt ska lämna arbetsta- garna besked om ändringar i fråga om den ordinarie arbetstidens och jourtidens förläggning minst i förväg. Enligt vår uppfattning ingår inte denna bestämmelse i direktivets hårda kärna. Detsamma gäller bestämmelsen i 13 § andra stycket om att i den dygnsvila som alla arbetstagare har rätt till ska tiden mellan midnatt och ingå. I arbetstidsdirektivet finns visserligen bestämmelser om nattarbete, men dessa hänförs i direktivet inte till bestämmelser om minimiperioder för vila och de innefattar inte heller någon föreskrift om rätt till någon särskild nattvila. Bestäm- melsen om förbud mot nattarbete torde därför inte vara en bestämmelse om längsta arbetstid eller minsta vilotid. Slutligen är bestämmelsen i 17 § om att arbetsgivare ska ordna arbetet så att arbetstagarna kan ta de pauser som behövs utöver rasterna inte en bestämmelse om kortaste vilotid. Även denna bestämmelse ska således utgå ur hänvisningen i 5 § utstatione- ringslagen. Avser det principiella nattarbetsförbudet säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen? Fråga har väckts om det principiella förbudet mot nattarbete, mot bakgrund av dom i målet mot rådetTPF5FPT, skulle kunna anses som en bestämmelse om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen i den mening som avses i artikel 3.1 första stycket e i utstationeringsdirektivet. I det målet invände mot att rådet hade antagit arbetstidsdirektivet med stöd av dåvarande artikel 118a i EG-fördraget. Enligt denna bestämmelse kunde rådet anta direktiv för att, främst i fråga om arbetsmiljön, främja förbättringar av arbetstagares hälsa och säkerhet. gjorde gäl- lande att direktivets bestämmelser om bl.a. veckoarbetstid, betald årlig semester och raster hade ett för svagt samband med arbetsta- garnas hälsa och säkerhet. fann beträffande en bestämmelse i direktivet om möjlighet för medlemsstaterna att avgöra om skulle ingå i veckovilan att rådet inte hade förklarat varför söndag, som vecko- vilodag, skulle ha ett närmare samband med arbetstagarnas hälsa och säkerhet än andra dagar . Denna bestämmelse skulle därför ogiltigförklaras. När det gällde de andra bestämmelserna i direktivet, vilka hand- lade om minimiperioder för vila, arbetstidens längd, nattarbete, 5TP PT Dom i mål C-84/94, mot rådet, 1996, s. I-5755. skiftarbete och arbetsrytm, ansåg att de avsåg arbetsmiljön och svarade mot en önskan att skydda arbets- tagares hälsa och säkerhet. I dessa delar var det därför riktigt av rådet att anta direktivet med stöd av dåvarande artikel 118a i fördraget. Vilka slutsatser kan då dras av denna dom? Enligt artikel 3.1 för- sta stycket i utstationeringsdirektivet ingår i den hårda kärnan bl.a. bestämmelser om längsta arbetstid och kortaste vilotid och bestämmelser om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen. Dessa bestämmelser är alltså enligt det synsätt som direktivet byg- ger på att hänföra till två olika områden. I den ovannämnda domen ansåg att direktivbes- tämmelserna om minimiperioder för vila, arbetstidens längd, nattarbete, skiftarbete och arbetsrytm syftade till att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet i den mening som avsågs i dåva- rande artikel 118a i EG-fördraget. Av det förhållandet att även bestämmelserna om miniperioder för vila och arbetstidens längd ansågs syfta till att skydda arbetsta- garnas hälsa och säkerhet, som sådana bestämmelser enligt utstationeringsdirektivet måste vara att hänföra till bestäm- melser om längsta arbetstid och kortaste vilotid, följer att bestäm- melser som syftar till att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet enligt dåvarande artikel 118a i fördraget inte är samma sak som sådana bestämmelser om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplat- sen som nämns i artikel 3.1 första stycket e i utstationeringsdirek- tivet. Den omständigheten att ansåg att bestämmelser om nattarbete – precis som bestämmelser om arbetstid och vilope- rioder – syftade till att skydda arbetstagarnas hälsa ger således inte stöd för att det svenska principiella nattarbetsförbudet skulle vara att anse som en bestämmelse om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen i den mening som avses i utstationeringsdirektivet. I 2 kap. 1 § fjärde stycket arbetsmiljölagen (1977:1160) före- skrivs att teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll ska utfor- mas så att arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Enligt styck- ets andra mening ska därvid även löneformer och förläggning av arbetstider beaktas. Denna bestämmelse innebär bl.a. en skyldighet att organisera nattarbete så att det inte medför ohälsa. Arbetsmil- jölagen bygger således på att effekter av arbetstidens förläggning på arbetstagarnas hälsa kan vara en arbetsmiljöfråga. Enligt vår uppfattning är emellertid det principiella nattarbets- förbudet i arbetstidslagen inte att anse som en bestämmelse om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen i den mening som avses i utstationeringsdirektivet. Som vi nämnt ovan finns det i arbets- tidsdirektivet bestämmelser om nattarbete, dock inget förbud mot sådant arbete. Nattarbete betraktas således i arbetstidsdirektivet som en arbetstidsfråga. Enligt vår uppfattning måste detta också anses gälla på utstationeringsdirektivets område. Eftersom de enda arbetstidsbestämmelser som ingår i utstationeringsdirektivets hårda kärna är bestämmelser om längsta arbetstid och kortaste vilotid, ingår bestämmelser om nattarbete inte i denna hårda kärna. Utländska, utstationerande företag kan därför inte åläggas att följa den aktuella bestämmelsen i arbetstidslagen. I detta sammanhang vill vi framhålla att arbetstidslagens nattar- betsförbud inte är ett absolut förbud mot sådant arbete. För det första föreskrivs i 13 § andra stycket i denna lag att avvikelse får göras från förbudet om arbetet med hänsyn till dess art, allmänhe- tens behov eller andra särskilda omständigheter måste bedrivas mellan midnatt och . För det andra kan avvikelse från förbudet göras för en månad genom kollektivavtal med lokal arbetstagarorganisation och genom kollektivavtal som slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation. När avvikelse från nattarbetsförbudet görs genom kollektivavtal med medverkan av central arbetstagarorganisation kompenseras arbetstagarna regelmässigt för detta genom kortare arbetstid eller högre lön. Innehåller de andra lagarna om arbetstid bestämmelser som ligger utanför utstationeringsdirektivets hårda kärna? I lagen om arbetstid vid visst vägtransportarbete finns bestämmel- ser som i stora delar motsvarar arbetstidslagens bestämmelser. I förstnämnda lag finns i 16 § en bestämmelse om information om arbetstidens förläggning och i 19 § en bestämmelse om pauser. I likhet med motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen bör dessa bestämmelser utgå ur förteckningen i 5 § utstationeringslagen. Även i lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstra- fik finns bestämmelser om längsta arbetstid och kortaste vilotid. När det gäller dygnsvila är bestämmelserna i denna lag något annorlunda utformade än motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen, eftersom den förstnämnda lagen innehåller bestämmelser om såväl rätt till dygnsvila i bostaden som rätt till vila utanför bostaden. Enligt vår uppfattning kan bestämmelserna trots detta anses avse kortaste vilotid i den mening som avses i utstationeringsdirektivet. I den nämnda lagens 10 § föreskrivs att vid dygnsvila utanför bostaden bör en bekväm inkvartering eftersträvas. Det kan ifrågasättas om bestämmelsen avser kortaste vilotid, men med hän- syn till att bestämmelsen innefattar endast en målsättning anser vi det inte vara nödvändigt att låta denna bestämmelse utgå ur för- teckningen i 5 § utstationeringslagen. I 1 § tredje stycket i den nu behandlade lagen anges att utöver bestämmelserna i denna lag gäller arbetstidslagen. Följaktligen gäller de bestämmelser i arbetstidslagen som enligt vår bedömning ovan går utanför utstationeringsdirektivets hårda kärna även utländska, utstationerande arbetsgivare som tillhandahåller inter- nationella järnvägstransporter. Hänvisningen i 5 § utstationerings- lagen till lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrans- port måste därför begränsas så att hänvisningarna i sistnämnda lags 1 § tredje stycke inte avser 12 §, 13 § andra stycket och 17 § arbets- tidslagen.