sou · GWB362 · 2008-06-03 00:00:00 — En sådan ändring kräver en mer djup- gående studie av systemet och dess olika aktörer och även en bedömning av hur stora behoven är av miljöövervakning. Utred- ningen har inte företagit en sådan studie och kan inte värdera om en sådan förändring skulle vara av godo. föreslår att ett nytt Havsmiljöråd ska ansvara för samordningen för miljöövervakningen på vatten- området. Vår utredning menar dock att samordningen av all miljö- övervakning, både inom vattenområdet och inom övriga områden, bör läggas samlat i samma organisatoriska kropp. Som ett led i en förbättrad samordning föreslår utredningen att ges ett samordnande ansvar för all miljöövervakning. Till samord- ningsansvaret bör också ansvaret för medelsfördelningen till den nationella och regionala miljöövervakningen kopplas. Utredningen föreslår därför att denna funktion flyttas från till . För att kunna fullgöra det samordnande ansvaret behöver omfattningen på miljöövervaknings- arbete öka. Utredningen bedömer att ytterligare två tjänster skulle behövas och föreslår att förvaltningsanslaget ska förstärkas med motsvarande medel. Samspelet mellan medlen för miljöövervakning och miljömåls- uppföljning är väsentligt för att miljömålsarbetet ska fungera väl. bör därför fördela medlen för miljöövervakning efter samråd med . ska genom sitt ansvar att följa upp miljömålsarbetet även ansvara för att följa upp miljöövervakningen, både avseende datainsamling, rapportering och samordning, och ge förslag kring förbättringar. För att ge bättre verktyg att utöva sitt sam- ordnande ansvar finner utredningen att förslag om att ge utökad föreskriftsrätt för miljö- övervakningen är välmotiverat. Vår utredning föreslår också att de myndigheter som bedriver miljöövervakning i egen regi ska vara skyldiga att rapportera till om detta, så att får en samlad bild av vilka undersökningar som genomförs. Denna skyldighet bör specificeras i respektive myndig- hets instruktion eller regleringsbrev. Det arbete som Naturvårds- verket initierat med att ta fram en metadatabas över existerande miljömätningar och inventeringar avseende biologisk mångfald är exempel på hur informationen kan förbättras. Ambitionen bör vara att utöka informationen med fler ämnesområden för att få en så heltäckande bild som möjligt av miljöövervakningen. En av de nya tjänsterna på bör inriktas på arbete med att samla kunskapen om vad som görs på miljöövervakningsområdet och att tillgängliggöra denna kunskap. Utredningen förordar också att och regeringen fortsatt stödjer EEA:s och övrigt internationellt arbete med samordning av direktiv- och konven- tionsarbete. Att hitta en enkel teknisk lösning för en gemensam samman- ställning av alla miljöövervakningsdata är inte möjligt. Utredningen bedömer dock att ansträngningarna att samordna mätningarna, datalagring och datadistribuering bör öka. En utökad föreskriftsrätt är en del i detta. och länsstyrelsernas avtal med utförare och datavärdar kan också spela en viktig roll där kraven på dataformat och distribution bör vara tydligt specificerade. Det finns redan exempel på gemensamma system, t.ex. för grund- läggande geografiska data från länsstyrelserna. Här bör Natur- vårdsverket arbeta för ökad enhetlighet i upplägget av data via exempelvis och . Den andra av de nya tjänsterna bör inriktas på arbetet med att främja en enhetlig rapportering. Tillgängligheten av data bör förbättras även på andra sätt. De många myndigheter som tar fram data relaterat till miljöforskning har olika policy och prissättning på sina produkter. Regeringen bör låta utföra en översyn för att skapa en enhetlig policy för detta i syfte att öka tillgängligheten av miljödata. På så sätt kan data som redan samlas in utnyttjas i fler sammanhang, vilket blir mer kostnadseffektivt, och risken för dubbelarbete minskar. Rent administrativt finns vissa effektivitetsvinster att göra. Förutom det förslag som lagt om att använda sig av ett begränsat antal utförare och datavärdar så kan också avtalslängden med dessa ses över. skrivs avtalen i de flesta fall , men de skulle kunna förlängas till hela program- perioden som sträcker sig . Detta är ett arbete som redan påbörjat. Tydliggör i tillsynsförordningen (1998:900) att Naturvårds- verket har ett samordnande ansvar för miljötillsynsarbetet under . Särskild uppmärksamhet ska ägnas åt att ge råd och stöd till länsstyrelserna i deras tillsynsvägledning mot kom- munerna. Av förordningen bör också framgå att länsstyrelserna har det regionala ansvaret för samordning, styrning och utveck- ling av kommunernas operativa tillsyn enligt . I tillsynsförordningen bör skrivas in en skyldighet för läns- styrelserna att till redovisa sina insatser med tillsynsvägledning mot kommunerna. Likaså bör det framgå av förordningen att är ansvarigt för att samråd hålls om tillsynsredovisning. I 26 kap. 4 § bör göras ett tillägg som innebär att innan en länsstyrelse beslutar om överlåtelse av operativt tillsyns- ansvar till en kommun ska samråd hållas med . Om oenighet uppstår mellan myndigheterna om det lämpliga i överlåtelsen, ska kunna underställa regeringen frågan för avgörande. Vid det årliga samrådet om tillsynsarbete, ska dessutom kunna begära att redan överlåten tillsyn återkallas. Även denna fråga ska kunna underställas regeringen. Av instruktion och länsstyrelseinstruktionen bör framgå att myndigheterna ska upprätta och redovisa en plan för arbetet med tillsynsvägledning. Tillsyns- och föreskriftsrådet bör vara kvar som särskilt organ inom . Rådet ska bestå av företrädare för Natur- vårdsverket, Kemikalieinspektionen, och samt två representanter vardera från länsstyrelserna och kommunerna. Tillsätt en arbetsgrupp bestående av representanter för Natur- vårdsverket och Kemikalieinspektionen, näringslivet samt andra intressegrupper för att ta fram ett förslag om hur systemet med branschexperter ska utvecklas och finansieras. Skriv in i instruktion att myndigheten har ansvar för de nationella miljösamverkansformerna och för att delta i de regionala samverkansformerna. I länsstyrelseinstruk- tionen bör göras ett tillägg med innebörden att länsstyrelserna har ett ansvar för regional samverkan och vad den ska bestå av. bör gå vidare i arbetet med att utarbeta före- skrifter om det operativa tillsynsansvaret enligt . bör se över sina rutiner för författnings- arbetet. 8.1En bakgrundsteckning om verksamheter och till- syn Miljörätten i var före uppdelad på en rad olika lagar. De gröna frågorna reglerades genom naturvårdslagen (1964:822, NVL) och skogsvårdslagen (1979:429, SVL). Uppdel- ningen var att höll i områdesskydden (främst natur- reservat), medan () var tillsynsorganisation för naturvårdshänsynen i skogsbruket. Hälsoskyddet var en angelägenhet och reglerades genom hälsoskyddslagen (1982:1080, HSL). Vattenlagen (1983:291, VL) byggde på en allomfattande till- ståndsplikt för vattenföretag. Vattendomstolarna var tillstånds- organ och länsstyrelserna utövade tillsynen över dessa verksam- heter. Kemikaliefrågorna reglerades i lagen om kemiska produkter (1985:426, LKP). På det området var Kemikalieinspektionen central myndighet. Tillsynen på området var fördelad mellan inspektionen, länsstyrelserna och kommunerna. Miljöskyddslagen (1969:387, ML) utgick från en samordnad bedömning av alla slags miljöstörningar från fasta anläggningar (utsläpp i vatten, luftförorening, lukt, buller m.m.). Lagstiftningen byggde på tillstånds- och anmälningsplikter för större och medel- stora anläggningar samt en allmän möjlighet för till- synsmyndigheterna att ingripa mot miljöfarliga verksamheter. För s.k. A-verksamheterna var det skydd som meddelade tillstånd. För de något mindre B-verksam- heterna var länsstyrelserna tillståndsmyndighet. spelade en central roll. Dels kunde myndigheten meddela dispenser från tillståndskravet för nya verksamheter ()TPF1FPT och initiera s.k. tillåtlighetsprövningar av pågående verksamheter.TPF2FPT Dels hade man ett nationellt tillsynsansvar. I övrigt var tillsynen upp- delad mellan länsstyrelserna och kommunerna. skulle utöva tillsynen över verksamheter med tillstånd. Kommunen var tillsynsmyndighet för de anläggningar som var anmälningspliktiga (s.k. C-verksamheter), men också för alla andra verksamheter som i och för sig omfattades av men som inte var till- stånds- eller anmälningspliktiga. Kommunerna kunde också begära att få ta över tillsyn över verksamheter med tillstånd genom dele- gation från , en möjlighet som utnyttjades i stor omfatt- ning. Förberedelserna för dagens miljöbalk (1998:808, MB) pågick under stora delar av 1990-talet.TPF3FPT Utgångspunkten för miljöbalksreformen 1999 var att samla och utveckla 16 olika miljölagar till en gemensam lagstiftningsregim.TPF4FPT har 33 kapitel, uppdelade i sju avdel- ningar. Fem avdelningar innehåller gemensamma bestämmelser; Avd. I: Övergripande bestämmelser, 1–6 kap.), Avd. IV: Prövning av mål och ärenden (16–25 kap.), Avd. V: Tillsyn (26–28 kap.), Avd. VI: Påföljder (29 och 30 kap.) samt Avd. VII: Ersättning och skade- stånd. Till dessa kommer två avdelningar som gäller särskilda frågor. Avd. II: Skydd av naturen (7 och 8 kap.) och Avd. III: Bestämmelser om särskilda verksamheter (9–15 kap.). I de två sistnämnda avdelningarna ryms reformerade bestäm- melser om naturvård och artskydd (7–8 kap.),TPF5FPT miljöfarlig verksam- het och hälsoskydd (9 kap.),TPF6FPT förorenade områden (10 kap.), vatten- 1TP PT 10 § 2 st. § ML i dess lydelse före den 1/7-81. Enligt uppgift i Heurgrenska utredningen (SOU 1987:32 s. 205) uppgick antalet dispenser närmare 3 000 st. 2TP PT 41 §§ ML. 3TP PT SOU 1993:27 och SOU 1996:103. 4TP PT Prop. 1997/98:45, del 1 och 2. 5TP PT NVL. 6TP PT från ML och HSL. verksamhet (11 kap.),TPF7FPT kemikalier och avfall (14–15 kap.)TPF8FPT m.m. Tillståndsplikten enligt 11 kap. är liksom tidigare allmän på så vis att den gäller för all vattenverksamhet som inte uttryckligen är undan- tagen. Traditionen från ML lever vidare i 9 kap., dvs. tillstånds- och anmälningsplikterna är listade i en bilaga till förordningen om miljö- farliga verksamheter och hälsoskydd (1998:899, FMH). FMH har ändrats . Den separata tillståndsregimen för täkter flyttades från 12 kap. till FMH den 1 augusti 2005.TPF9FPT Den senaste reformen trädde i kraft . Den innebar att ett större antal tillståndspliktiga A- och B-verksamheter gjordes till anmälningspliktiga C-verksamheter. Vidare fördes ett antal C-verk- samheter bort från bilagan.TPF10FPT Reglerna om tillsyn ges i 26 kap. MB. Enligt förarbetena utgör tillsyn en avgörande länk i kedjan mål, hänsyn, tillstånd, tillsyn, omprövning, överträdelse, straff.TPF11FPT Av den inledande paragrafen fram- går att tillsynen ska säkerställa syftet med bestäm- melser. ska för detta ändamål kontrollera efterlevnaden av de regler som finns i balken och de underliggande författningarna (förordningar och föreskrifter). Vidare ska tillsyns- myndigheterna fortlöpande bedöma om villkoren i tillstånd är till- räckliga. Man ska även vidta åtgärder för att åstadkomma rättelse när så behövs (26 kap. 1 § 1 st.). Myndigheten har en skyldighet att anmäla överträdelser till polis eller åklagare om det finns misstanke om brott (26 kap. 2 §). Tillsynen utövas av , länsstyrelserna, kom- munerna och de övriga myndigheter som regeringen bestämmer i förordning. I förarbetena uttalas att tillsynen i större utsträckning än bör ligga på nivå. Kommunerna tillsynsansvar bör därför omfatta det som gällde enligt den äldre lagstiftningen, med vissa tillägg. Av 26 kap. 3 § 3 st. MB framgår att det kommunala ansvaret omfattar tillsyn över sådan verksamhet enligt 9 kap. som inte har tillstånd samt hanteringen av kemikalier och avfall. Som tidigare är det också möjligt för en kommun att från 7TP PT VL. 8TP PT LKP. 9TP PT Därmed utökades FMH-bilagans B-verksamheter med 2 700 verksamheter. 10TP PT Cirka 50 verksamheter fördes från A- till B- och 1 200 st. från B- till C. Totalsiffrorna för tillstånds- och anmälningsverksamheterna enligt FMH är efter reformen följande (omfattar inte täkter): A-verksamheter: ca 450 st. B-verksamheter: ca 4 200 st. och C-verksamheter 18 750 st. Siffrorna kan jämföras med de som angavs i Heurgrenska utredningen (SOU 1987:32 s. 198): Tillstånd av KN (A-): 770 st., tillstånd av (B-); 10 200 st., anmälan (C-); 5 100 st. 11TP PT Prop. 1997/98:45 del 1, s. 484. överta tillsynen över verksamheter med tillstånd. Delegationsmöj- ligheten är emellertid inte begränsad till enbart miljöfarlig verk- samhet enligt 9 kap., utan är allmängiltig för balkens hela tillämp- ningsområde (26 kap. 3 §).TPF12FPT Om en kommun begär att få överta tillsynsansvaret och motsätter sig det, ska frågan avgöras av regeringen. Överlåtet tillsynsansvar kan återkallas. Den ska återkallas om kommunen ändrar sin nämndorganisation så att den bryter mot kommunallagens regler (26 kap. 4 §). Kommunerna får sluta avtal med varandra om att en tillsynsuppgift ska skötas av endera av dem. Befogenheten att fatta beslut kan emellertid inte överlåtas till den andra kommunen, men väl i vissa fall till en anställd i den kommunen (26 kap. 7 §). Kommunerna kan även uppdra åt personer som inte är anställda att utföra besiktningar enligt villkor i tillstånd (26 kap. 8 §). När det gäller de nationella tillsynsmyndigheternas ansvar uttalas i propositionen att de bör regelbundet följa upp tillsynen och ta initiativ till mer omfattande utvärderingar. De bör aktivt stödja de regionala och lokala myndigheterna i deras arbete, men också ingripa i de fall som tillsynen inte sköts. Slutligen har de nationella tillsynsmyndigheterna att samordna informationsinsamlandet till och från de lokala och regionala tillsynsmyndigheterna.TPF13FPT Tillsynsmyndigheterna ska samarbeta med varandra. Föreskrifter kan meddelas om att tillsynsmyndigheten ska lämna de uppgifter som behövs för att de regionala och centrala myndigheterna ska kunna fullgöra sitt samordnande, kontrollerande och uppföljande ansvar (26 kap. 6 §). 8.1.3Förordningen om tillsyn enligt Den närmare fördelningen av tillsynsansvaret framgår av tillsyns- förordningen (1998:900). Man skiljer här mellan operativ tillsyn och tillsynsvägledning. Tillsynsvägledning definieras som utvärdering, uppföljning och samordning av den operativa tillsynen samt stöd och råd till de myndigheter som utövar den.TPF14FPT har det centrala ansvaret för tillsyns- vägledning kring tillämpning, om inte annan myndig- het uttryckligen är utpekad i tillsynsförordningen.TPF15FPT Dessa andra 12TP PT Prop. 1997/98:45 del 1, s. 492. 13TP PT Prop. 1997/98:45 del 1, s. 490. 14TP PT 3 § F (1998:900), se även 3 § 1 p. NV-instruktionen (2001:1096). 15TP PT 13 § F (1998:900). myndigheter är tretton till antalet, däribland (fiske och vattenbruk), (frågor om skogsbruk och biotop- skydd i skogen), (jordbruks- och trädgårds- näring), Kemikalieinspektionen (hantering av kemikalier och gen- tekniska produkter), (olycksfrågor) och Social- styrelsen (hälsoskydd). Det regionala ansvaret för tillsynsvägledning ligger på länsstyrelserna.TPF16FPT De myndigheter som har ansvaret för tillsynsvägledning ska aktivt verka för samverkan kring informa- tionsförsörjning inom sina ansvarsområden. Som en del i detta har olika samverkansformer utvecklats. Miljösamverkan är ett samarbete mellan och länsstyrelserna för att öka enhetligheten över landet i olika tillsynsfrågor. Det finns även regionala samverkansformer som omfattar länsstyrelser och kom- muner. Med operativ tillsyn avses sådan tillsyn under som utövas direkt gentemot verksamhetsutövare.TPF17FPT De operativa tillsyns- myndigheterna ska avsätta tillräckliga resurser för sitt arbete, utreda tillsynsbehovet inom sitt område och föra register över de verksamheter som omfattas, utarbeta en tillsynsplan för arbetet samt regelbundet utvärdera sina aktiviteter.TPF18FPT Vidare ska man initi- era omprövningar av tillstånd och villkor enligt 24 kap. MB.TPF19FPT Den operativa myndigheten ska även lämna den information som de till- synsvägledande myndigheterna begär eller som framgår av före- skrifter som de senare har meddelat.TPF20FPT Det operativa tillsynsansvaret ligger främst på länsstyrelserna och kommunerna, eller snarare, den kommunala nämnd som kom- munen utsett att sköta tillsynen enligt miljöbalken.TPF21FPT Fördelningen mellan myndigheternas ansvarsområden följer av bilagan till till- synsförordningen och kan i grova drag sägas vara att länsstyrelserna sköter naturvården, vattenfrågorna och de stora industrianlägg- ningarna. Resterande frågor sköter kommunerna. Kemikalietill- synen är fördelad mellan Kemikalieinspektionen, länsstyrelserna och kommunerna. Befogenheten att utöva tillsyn och att fatta vissa naturvårdsbeslut (bl.a. strandskyddsdispenser) är också i betydande grad delegerad till kommunerna. Som redan nämnts i avsnitt 3.2.1, 16TP PT 14 § F (1998:900). 17TP PT 3 § F (1998:900). 18TP PT 7 § F (1998:900). 19TP PT 8 § F (1998:900). 20TP PT 9 § F (1998:900). 21TP PT 4 § F (1998:900). har det operativa tillsynsansvaret för gränsöver- skridande avfall och producentansvaret för elavfall. 8.2.1Diskussionen om tillsyn sedan tillkomsten av miljö- balken Diskussionen om tillsyn har varit intensiv . Frågan har ventilerats i ett antal rapporter, skrivelser och utred- ningar från såväl nationella myndigheter som internationella och EU-placerade organ. I detta avsnitt ges en kort redogörelse för de några av utredningar och rapporter som är intressanta för diskus- sionen kring roll i tillsynsarbetet. 8.2.2Tillsyn – förslag om en tydligare och effektivare offentlig tillsyn slutbetänkande Tillsyn – förslag om en tydligare och effektivare offentlig tillsynTPF22FPT kom 2004. I betänkandet diskuteras den statliga och den kommunala tillsynen på flera områden. Då miljötillsynen utgör en mycket stor del av samhällets tillsynsarbete – i kommunerna uppemot hälften – är resonemangen och slut- satserna i betänkandet i högsta grad giltiga för vår utredning. Detta gäller inte minst frågan om EG-rätten och hur dess principer om god förvaltning inverkar på de svenska myndigheternas möjlighet att bedriva tillsyn. föreslår en legaldefinition av begreppet till- (E)n oberoende och självständig granskning av tillsynsobjekt som syftar till att kontrollera om tillsynsobjektet uppfyller de krav och vill- kor som följer av lag, EG-förordning eller annan föreskrift och av sär- skilda villkor som har meddelats i anslutning till sådana föreskrifter samt beslut om åtgärder som syftar till att vid behov åstadkomma rättelse av den objektansvariga. Definitionen avser enbart den myndighetsverksamhet som betecknas som operativ tillsyn. Utredningen menar att uttrycket 22TP PT SOU 2004:100. 23TP PT SOU 2004:100 s. 13. tillsynsvägledning är tveksamt, då det ger intryck av att bara bestå av mjuk påverkan som inte är tvingande. Som gemensam beteck- ning för en överordnads myndighet möjligheter att samordna, styra och utveckla andra myndigheters tillsyn på ett område, föreslår man istället samordning av tillsyn.TPF24FPT Särskild uppmärksamhet ägnas åt den kommunala tillsynen. Utredningen konstaterar att kommunerna bedriver tillsyn inom nio olika samhällsområden enligt ett tjugotal författningar. Miljö- tillsynen är den mest omfattande av dessa, sett såväl till antalet till- synsobjekt som kostnader. utgår från att de brister som finns i dagens system är möjliga att åtgärda inom ramen för fortsatt kommunalt ansvar för dessa tillsynsområden. Bland de positiva sidorna i tillsyn är den breda förankringen. Utredningen pekar emellertid också på att den kommunala till- synens oberoende har ifrågasatts. All lagstiftning – inte minst EU- rätten – utgår från att reglerna tillämpas lika över hela landet. Även det faktum att särskilda EU-myndigheter tillskapas medför krav på institutionell uppstramning i medlemsländerna för att t.ex. möta ökade rapporteringskrav. Staten bör därför ta ett större ansvar för styrningen av de kommunala tillsynsuppgifterna, varvid huvudupp- giften bör vara att verka för likvärdighet i fråga om rättssäkerhet, oberoende och kompetens i den lokala verksamheten. Föreskrifter om tillsyn ska kunna omfatta krav på inventeringar och tillsynsplaner, rapportering, frekvens på inspektioner, provtag- ningar, samråd och dokumentation m.m. De statliga myndig- heternas tillsynssamordning ska vidare vara granskande gentemot kommunerna. Påpekanden om bristfällig tillsyn bör kunna följas upp med regelrätta förelägganden med krav på åtgärder eller t.o.m. ett återkallande av tillsynsbefogenheterna. regler om samverkan bör göras allmängiltiga. Finansieringen av tillsynen ska baseras på principen om full kostnadstäckning och att avgifterna på ett tillsynsområde ska vara enhetliga över hela landet. Det bör därför finnas ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om kommunala avgifter. Utredningen anser inte heller att roll som tillsynsvägledare är förenlig med det för- hållande att myndigheten överprövar kommunala tillsynsbeslut. Dessa beslut bör därför överklagas direkt till förvaltningsdomstol. För att garantera rättssäkerheten på området, som till- synens granskande och ingripande funktioner upprätthålls, föreslår 24TP PT SOU 2004:100 s. 55. tillsynsutredningen en allmän lag om tillsyn. Förutom de grund- läggande bestämmelserna på området, bör där ingå ett antal nyskap- elser. Samverkan mellan olika myndigheter och samordning inom ett rättsområde mellan de olika nivåerna (normerande inspektioner) är exempel på sådant. Krav om att inspektioner hos en objekt- ansvarig ska vara samtidiga för olika tillsynsområden bör också lag- fästas. Vidare bör lagen innehålla en katalog med ingripandemöj- ligheter som tillsynsorganen kan använda sig av. Syftet med denna är att ge utrymme för både ändamålsenliga och nyanserade ingrip- anden i spannet mellan oförbindande råd och skarpa förelägganden gentemot tillsynsobjekten. Så bör tillsynsorganet ha möjlighet att avstå från ingripanden, eller utfärda anmärkningar och varningar vid mindre överträdelser. 8.2.3Hållbar samhällsorganisation med utvecklingskraft Som redan nämnts i avsnitt 2.3.3, kom med sitt slutbetänkande i början av 2007.TPF25FPT Kommittén föreslår en ny och gemensam läns- och regionkommunal samhällsorganisation. Man skissar på en uppdelning av landet i 6–9 regioner utifrån invånar- antal (1–2 miljoner), förmågan att driva och underhålla regionsjuk- hus och forskningsuniversitet, att arbetsmarknader inte ska delas upp samt att medborgarna ska känna anknytning till sin region. ska vara instrument för regeringen. Kommitténs grundtanke kan sägas vara att återsamla staten, som med- borgarperspektivet ska stärkas enligt följande: Vidare måste samhällsorganisationen tillgodose höga krav på rätts- säkerhet. Alla medborgare ska kunna räkna med den säkerhet som skapas genom rättsregler som tillämpas på ett förutsebart och effektivt sätt. Denna likhet inför lagen säkras bland annat genom möjligheter för medborgare att överklaga beslut som fattats av ett kommunalt eller statligt organ.TPF26FPT Det regionala ledarskapet har enligt kommittén två tydliga uppdrag. Dels ett politiskt utvecklingsuppdrag som i princip är en och regionkommunal angelägenhet. Dels ett myndighetsuppdrag som handlar om tillsyn, tillstånd och annan rättstillämpning, samt uppföljning, utvärdering och tvärsektoriell kunskapsbildning kring 25TP PT SOU 2007:10. 26TP PT SOU 2007:10 s. 79. Dessa uppgifter ska i princip förbehållas läns- styrelserna. Kommittén ansåg att normering bör ske genom författning (lag, förordning eller myndighets föreskrift) och att semirättsliga styr- former som myndigheters allmänna råd bör utmönstras. Offentlig tillsyn är av central betydelse för att skydda medborgarnas rätt- mätiga intressen och bör i princip vara ett statligt ansvar. Tillsynen ska inte variera ifråga om kvalitet, resurser eller bedömningar beroende på var i landet den bedrivs. Den offentliga tillsynen behöver vidare samordnas i större utsträckning än . Länsstyrelserna ska därför ges ett samlat ansvar för tillsynen inom länet.