sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — I sammanhanget bör även artikel 12 i upp- märksammas, av vilken framgår att konventionsstaterna skall till- försäkra det barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet, varvid barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. För detta ändamål skall barnet, enligt konventionstexten, särskilt beredas möjlighet att höras. Detta kan ske antingen direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och på ett sätt som är förenligt med den nationella lagstiftningens procedurregler och bör gälla i alla domstols- och administrativa förfaranden som rör barnet. – Jag anser att en möjlighet för socialnämnden att, obero- ende av vårdnadshavarens samtycke, höra barnet svarar väl mot intentionerna bakom konventionen. Det regelverk som diskuteras i fortsättningen tar sikte på situationer i vilka barnets eget samtycke inte är tillräckligt för att samtal skall kunna hållas, men också situationer i vilka något giltigt förutsättningar att tala med barn samtycke från barnet över huvud taget inte kan lämnas (företrädes- vis då barnet inte uppnått sådan ålder och mognad att hans eller hennes inställning är av avgörande betydelse för frågan om samtal skall äga rum). Om barnet självt kan ta ställning i frågan, får de föreslagna reglerna således inte någon verkan. 5.6.2Socialnämnden får avgöra om samtalet skall genomföras Förslag: Vårdnadshavarens samtycke till att socialnämnden genomför samtal med barnet i barnavårdsutredningar skall inte behövas för att samtalet skall få äga rum. En möjlig utväg för att få till stånd samtal mellan barn och före- trädare för i fler fall än skulle kunna vara att införa regler som medger att samtal kan hållas med sam- tycke från endast en vårdnadshavare i de fall barnet står under vård- nad av två vårdnadshavare. En sådan lösning skulle innebära ett undantag från vad som i övrigt föreskrivs i 6 kap. 13 § FB; vårdnadshavarna skall normalt utöva sin bestämmanderätt gemensamt. Barnets deltagande i en ut- redning rörande socialnämndens behov av att ingripa till ett barns skydd eller stöd kan inte anses hänförligt till den sfär av besluts- fattandet som en av vårdnadshavarna kan göra anspråk på inom ramen för den dagliga omsorgen om barnet. Men redan det faktum att man skulle föreslå en särlösning för situationer av detta slag när fler än en vårdnadshavare är inblandade är ägnat att inge betänklig- heter. Av vikt för min inställning är också att lösningen inte innebär att man kommer till rätta med situationer i vilka båda vårdnads- havarna motsätter sig att barnet talar med socialtjänstföreträdare. Den slutsats som kan dras är att man bör avstå från en kon- struktion för beslutsfattandet som medger att endast den ena av vårdnadshavarna behöver lämna samtycke till samtal mellan social- nämnd och barn i situationer då vårdnadshavarna i övrigt råder över beslutanderätten gemensamt. I avsnitt 4 lämnas visserligen förslag som i vissa fall medger att endast en av vårdnadshavarna ensam bestämmer i frågor som rör till- gång till insatser enligt socialtjänstlagen. förutsättningar att tala med barn självständig bestämmanderätt, som i och för sig kan innefatta en rätt att medge samtal mellan socialnämnd och barn, är emellertid endast avsedda för undantagssituationer i vilka behovet av att beslut kommer till stånd för barnets räkning är påtagligt med hänsyn till barnets bästa. En mer adekvat lösning är att i stället låta socialnämnden råda över om barnet skall delta i samtal. Att socialnämnden självständigt skulle kunna ta ställning i frågan – och därmed i praktiken sätta sig över vårdnadshavarnas inställning – föreslogs även av LVU-utred- ningen. Ett sådant förfarande har vissa fördelar, inte minst om det fram- står som angeläget att samtalet äger rum relativt snabbt. Utöver att socialnämnden får ett starkt och efterfrågat stöd för att vidta angelägna utredningsåtgärder, kan följden också bli att barnet självt – oberoende av vårdnadshavarnas vilja att samarbeta under utred- ningsförfarandet – ges en plattform för att ge uttryck för sin situation. Denna plattform skapas utifrån socialnämndens behov av att tala med barnet, vilket alltså betyder att det inte läggs någon onödig initiativbörda på barnet (jfr SOU 2000:77 s. 170). Vårdnadshavarens samtycke till samtalet bör följaktligen inte vara en förutsättning för att socialnämnden skall få tillgripa utrednings- åtgärden. Det bör inte heller formellt sett utgöra ett hinder att vårdnadshavaren uttryckligen motsätter sig att ett sådant samtal äger rum. Invändningar kan resas mot att socialnämnden därigenom skulle ges en rätt att i praktiken sätta sig över vårdnadshavarnas bestäm- manderätt i barnets personliga angelägenheter, något som av vissa remissinstanser till betänkande ansågs utgöra ett stort och känsligt ingrepp. Här måste dock anmärkas att nämn- den har tillerkänts extraordinära befogenheter i fråga om barn i ett annat avseende, nämligen när det gäller att in- hämta uppgifter från olika källor när en barnavårdsutredning inletts (11 kap. 2 § första stycket första meningen SoL). Olika kontakter kan följaktligen tas under utredningsarbetet utan samtycke från vårdnadshavaren (eller t.o.m. mot vårdnadshavarens vilja). Den nu nämnda lösningen bör därför förordas. Några andra konstruktioner framstår inte som intressanta att diskutera. förutsättningar att tala med barn 5.6.3När kan socialnämnden tala med barnet oberoende av vårdnadshavarens samtycke? Utgångspunkten är, som sagts, att behovet att komma till tals med barnet gör sig gällande i första hand i utredningar om huruvida socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd, dvs. barnavårdsutredningar (se 11 kap. 1 § SoL, jfr 11 kap. 2 § SoL). Övervägandena som följer nedan tar därför primärt sikte på sådana utredningar men är till stora delar relevanta även för de utredningar som berörs i följande avsnitt (se avsnitt 5.6.7). En fråga att ta ställning till är om socialnämndens möjlighet att utnyttja rätten att samtala med ett barn bör inskränkas till snävt preciserade undantagssituationer. I kritiken mot LVU-utred- ningens förslag framfördes från vissa håll synpunkter med denna inriktning. Det finns i detta sammanhang anledning att peka på de spärrar som finns i det befintliga regelverket för utredningsförfarandet. Av 11 kap. 2 § SoL framgår nämligen att utredningen skall bedrivas så att inte någon utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte heller göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet. Det gällande regelverket för utredningsförfarandet i barnavårdsutredningar påfordrar följaktligen sådana hänsynstagan- den som diskuteras (jfr även prop. 1979/80:1 del A s. 401). Av stor betydelse för socialnämndernas handhavande av rätten till sam- tal med barnet blir därutöver naturligtvis bestämmelsen i 1 kap. 2 § SoL om att hänsynen till barnets bästa skall beaktas särskilt när en åtgärd rör ett barn. En annan begränsning följer av bestämmelserna i 11 kap. 10 § SoL som ger besked om bl.a. att barn som är bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av det. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att lämpligheten av att höra ett barn får avgöras med ledning av dess ålder och mognad, vilken betydelse ärendet kan antas ha för barnet men också vilken inställning barnets ställföreträdare har till frågan om barnet skall höras (prop. 1979/80:1 del A s. 567). Det måste hållas i åtanke att samtalet med barnet naturligtvis normalt är en utredningsåtgärd av många som kan förekomma under en barnavårdsutredning. En kontakt med barnet måste – åtminstone i utgångsläget – betraktas som en naturlig beståndsdel i ett utred- ningsförfarande (jfr 3 kap. 5 § andra stycket SoL och 11 kap. 10 § andra stycket SoL samt artikel 12 i FN:s konvention om barnets förutsättningar att tala med barn har nämligen en otvetydig uppgift att skaffa sig en bild av barnet och dess behov, som barnet har en rätt att uttrycka sin åsikt i saker som rör barnet personligen. Ett samtal bör naturligtvis inte hållas, om värdet av samtalet för den aktuella utredningen är obefintligt och barnets egen inställning inte behöver eller kan klarläggas. Detsamma bör gälla om inställ- ningen inte kan klarläggas utan att barnet sätts i en svår lojalitets- konflikt gentemot föräldrarna eller någon av dem, något som kan vara av betydelse vid den skadebedömning som skall göras enligt 11 kap. 10 § andra stycket SoL beträffande hörande av barn . Här blir vårdnadshavarnas inställning till saken av betydelse. Man bör sammanfattningsvis skilja på frågan om huruvida barnet bör höras över huvud taget och frågan om med vilket lag- stöd ett samtal med barnet skall genomföras. är frågorna sammankopplade i så måtto att rätten att höra barnet naturligtvis inte blir aktuell, om omständigheterna är sådana att barnet inte bör höras. Bestämmelserna i socialtjänstlagen om när barn bör höras (respektive i vilken utsträckning barns inställning skall klargöras) är inte föremål för ändring i detta betänkande. Att en bestämmelse nu föreslås som ger socialnämnden rätt att tala med barnet även om vårdnadshavarna inte har samtyckt innebär endast att något sam- tycke till utredningsåtgärden inte behöver avvaktas eller ens efter- frågas. En närmare precisering än så av frågan om när respektive i vilka situationer socialnämnden skall få nyttja sin rätt att tala med barnet framstår enligt mig som problematisk och knappast ens önskvärd. Normalt sett torde det räcka att nämnden – sedan den väl gjort bedömningen att samtal bör hållas – hänvisar till sin lagliga rätt att tala med barnet och betonar att detta är en normal beståndsdel i utredningen. Principerna om frivillighet och självbestämmande vid handlägg- ningen av enskilda ärenden inom förlorar inte där- igenom sin roll. Frivillig medverkan och bästa möjliga samarbete med personer som berörs av utredningen är givetvis alltid att före- dra och bör eftersträvas så långt det är möjligt. Detta anses gälla även om en utredning bedrivs oavsett den enskildes inställning (se , Handläggning och dokumentation inom social- tjänsten, 2006, s. 94, jfr även , Barn och unga i social- tjänsten, 2006, s. 56). Vårdnadshavarens dokumenterat negativa inställning till att socialnämnden talar med barnet bör i och för sig inte ges någon förutsättningar att tala med barn direkt rättslig betydelse för nämndens rätt att genomföra själva samtalet. Men trots att socialnämnden är oförhindrad att åberopa sig på rätten till samtal, kan vårdnadshavarnas inställning till sam- talet vara av betydelse. Inställningen kan nämligen påverka en be- dömning av om ett planerat samtal ter sig olämpligt med beaktande av barnets bästa och skaderisken för barnet (se 1 kap. 2 § och 11 kap. 10 § andra stycket SoL samt prop. 1979/80:1 s. 567). Ofta torde vårdnadshavarens inställning klargöras vid det sam- råd med bl.a. vårdnadshavaren som förekommer vid upprättandet av en utredningsplan (jfr allmänna råd SOSFS 2006:12 om handläggning och dokumentation av ärenden som rör barn och unga och Barn och unga i s. 54). Någon uttrycklig regel om att vårdnadshavarnas inställning först skall kon- trolleras, dvs. i syfte att undersöka effekterna av samtalet, bör likväl inte införas. En sådan regel skulle i vissa fall omöjliggöra, eller åtminstone starkt fördröja, att ett i utredningshänseende angeläget samtal kommer till stånd. I och med att några särskilda regler inte föreslås för den nu diskuterade rätten att genomföra utredningsåtgärden ges social- nämnden ett visst mått av flexibilitet. Ett planerat utredningssamtal som inledningsvis kan ha framstått som motiverat kan i ett senare skede av utredningsförfarandet framstå som olämpligt enligt 11 kap. 10 § andra stycket SoL. Ett exempel kan vara att en vård- nadshavare, som informerats om socialnämndens planerade åt- gärder, genom ord eller handling försöker förhindra att de prak- tiska förutsättningarna för samtalet kommer till stånd. Barnet kan då hamna i en lojalitetskonflikt och sättas under stor press. För- hållandena kan i vissa fall bli så allvarliga att barnet riskerar att ta skada om samtalet trots allt genomförs. I sådana fall kan det, med hänvisning till 11 kap. 10 § andra stycket SoL, finnas skäl för social- nämnden att avstå från rätten att samtala med barnet. Omsorgsfulla överväganden från socialnämndens sida krävs i varje enskilt fall. Barnets egen inställning måste naturligtvis också vägas in i bedöm- ningsunderlaget. Under remissbehandlingen av lagförslag an- märkte ett par remissinstanser att socialnämndens rätt att tala med ett barn utan vårdnadshavarens samtycke borde bli föremål för domstolskontroll. Enligt min uppfattning bör nämndens ställningstagande i utred- ningshänseende inte kunna överklagas. Detta följer redan av att förutsättningar att tala med barn några möjligheter att överklaga andra utredningsåtgärder inte finns . Ett eventuellt överklagandeförfarande skulle i praktiken innebära att nämnden och vårdnadshavarna i domstol skulle behöva lägga fram argument för respektive emot att åtgärden skall få vid- tas. Detta skulle kunna försvåra och försena en behövlig insats för barnet på ett orimligt sätt. Någon möjlighet att överklaga social- nämndens ställningstagande föreslås därför inte. 5.6.4Hur skall samtalet komma till stånd? I föregående avsnitt har flyktigt berörts de situationer som kan uppstå när en av – eller båda – vårdnadshavarna agerar på ett sådant sätt att det blir praktiskt svårt att få till stånd det samtal som socialnämnden föreslås få laglig rätt att genomföra. Det kan inledningsvis konstateras att det praktiska arrange- manget kring samtalet bör vara problemfritt, om en av vårdnadshavarna är positivt inställd till att nämnden samtalar med barnet. har pekat på bl.a. att det inte kan godtas att socialnämnden bereder sig tillträde till den unges hem för att få kontakt med barnet när vårdnadshavaren inte är hemma, inte heller att utredaren hämtar ett barn till socialförvaltningen när barnet är på väg hem från skolan eller leker ute (se Justitie- ombudsmannens beslut i dnr 1059-2003 och 4857-2003 med hänvisningar). I vissa fall torde alltså ett sådant motstånd kunna få till följd att samtalet inte bör genomföras, eftersom konsekvenserna skulle kunna bli svåra – inte minst för barnet – om vårdnadshavarna obstruerar utredningsåtgärden. Det finns emellertid skäl att anta att ett sådant beteende från (båda) vårdnadshavarnas sida är ovanligt. När sådana situationer trots allt uppkommer, lär socialnämnden dessutom ha förutsättningar att vid samtal med vårdnadshavarna uppmärksamma dem på regelverkets innebörd och därigenom få dem att medverka till att samtal kommer till stånd. Nämnden bör givetvis också uppmärksamma föräldrarna på att utredningen inte kan avslutas förrän nämnden har underlag att fatta ett sakligt korrekt beslut (jfr dock 11 kap. 2 § andra stycket SoL rörande tidsgränser). Av stor betydelse är också att nämnden informerar om vad sam- talet kommer att beröra, något som kan bidra till att avdramatisera förutsättningar att tala med barn situationen (se SOSFS 2006:12). Här har nämnden således en viktig pedagogisk roll. Regler som ger socialnämnden rätt att begära biträde av polis- myndigheten för att få till stånd ett utredningssamtal med barn bör – av hänsyn till såväl barn som vårdnadshavare – inte komma i fråga. Det kan tänkas förekomma fall då en förälders försvårande av utredningsåtgärderna ger uttryck för sådana brister i omsorgen om barnet eller något annat riskfyllt förhållande i barnets hem att det är sannolikt att den unge behöver beredas vård enligt LVU – något som kan aktualisera ett omhändertagande. Efter ett beslut enligt LVU torde möjligheterna vara större för nämnden att tala med barnet utan menlig påverkan från vård- nadshavarna (jfr 36 § tredje stycket LVU). – Mitt förslag innebär dock inte att förutsättningarna för beredande av vård – eller omedel- bart omhändertagande i avvaktan på beslut om vård – enligt LVU Förslag: Samtal kan äga rum utan att vårdnadshavaren är när- varande. Om en socialnämnd har ansett att det finns behov av att tala med barnet, bör nämnden också kunna råda över de omständigheter under vilka samtalet äger rum. En naturlig konsekvens av att social- nämnden tillfälligt tar över vårdnadshavarens bestämmanderätt i frågan bör vara att nämnden skall ha rätt att tala med barnet på ett sådant sätt att bästa möjliga resultat erhålles. Det kan då framstå som viktigt att barnet inte utsätts för påverkan från förälderns sida. Nämnden bör således kunna bestämma att vårdnadshavaren inte skall vara närvarande vid samtalet. Detta överensstämmer med vad föreslog. kan det inte uteslutas att det kan förekomma situa- tioner då nämnden kan föredra att låta vårdnadshavaren vara när- varande. Som tidigare nämnts kan en vårdnadshavares motstånd mot att socialnämnden samtalar med barnet ibland innebära att nämnden bör avstå från att tala med barnet, helt enkelt för att åtgärden vid en samlad bedömning inte anses förenlig med barnets bästa. För att komma till rätta med sådana situationer, exempelvis förutsättningar att tala med barn när nämnden anser att ett betydande mått av samarbete med vårdnadshavaren är nödvändigt för att samtalet över huvud taget skall kunna komma till stånd, kan nämnden som ett alternativ välja att genomföra samtalet i vårdnadshavarens närvaro. Det ankommer på socialnämnden att ta ställning till vad som framstår som lämpligt i varje enskilt fall, varvid nämnden bör vara lyhörd för vårdnads- havarens och barnets synpunkter. Detta gäller också platsen för samtalet (jfr , Barn och unga i , 2006, s. 56 f.). Naturligtvis bör själva samtalet genomföras med varsamhet och med visad respekt för den lojalitetskonflikt som barnet kan befinna sig i. Barnet får inte heller pressas på ställningstaganden och syn- punkter. En viktig sida av att socialnämnden ges rätt att samtala med barnet i utredningssyfte är att nämnden därigenom också ges till- fälle att informera barnet om vilka stödåtgärder som skulle kunna erbjudas. Barnet kan också ges information om vart det kan vända sig för det fall ett hjälpbehov uppstår . Sådan informa- tion kan vara svår att nå ut med till barn som kan misstänkas leva i en miljö där de riskerar att utvecklas ogynnsamt. 5.6.6Bör en stödperson förordnas för barnet i anslutning till samtalet? En särskild fråga som diskuterades i remissvaren till LVU-utred- ningens betänkande var huruvida barnet borde kunna förses med en stödperson i samband med att socialnämnden tagit ställning till att samtal med barnet bör äga rum mot en vårdnadshavares vilja. Alternativ som nämndes var särskild företrädare för barn enligt lagen (1999:97) om särskild företrädare för barn och offentligt biträde enligt lagen (1996:1620) om offentligt biträde. En särskild företrädare för barn aktualiseras enligt gällande regelverk när det finns anledning att anta att barnet utsatts för allvarlig brottslighet och att vårdnadshavaren (eller i vissa fall någon närstående till denne) kan misstänkas för brottet. Med nuvarande lagstiftning har den särskilde företrädaren en funktion som ställ- företrädare för barnet under förundersökning och rättegång. Tillämpningsområdet är således långt snävare än vad som kan fram- stå som relevant i de fall då socialnämnden vill genomföra en barna- vårdsutredning. förutsättningar att tala med barn Det är mer intressant att diskutera ett offentligt biträdes even- tuella roll i utredningsförfarandet. För att nå vidare i frågan måste de motiv som föranlett socialnämnden att ta initiativ till ett utred- ningssamtal med barnet beaktas, men också ett eventuellt biträdes roll i samtalssituationen. En barnavårdsutredning syftar till att nå klarhet i frågan om och på vilket sätt socialnämnden behöver ingripa med någon åtgärd till ett barns skydd eller stöd. Utredningens mål är alltså att i före- kommande fall åstadkomma förbättringar för den underårige. Ofta lär det vara misstankar om brister i barnets hemförhållanden som är upphovet till socialnämndens intresse, men det kan också handla om barnets eget beteende. De förhållanden som klarläggs vid ett samtal kan visserligen vara sådana att socialnämnden ser sig för- anledd att erbjuda stöd eller hjälp. Sådana erbjudanden kan emellertid avvisas av barnets vårdnadshavare eller, i förekommande fall, av barnet (se 11 kap. 10 § SoL), varvid nämnden som regel inte kan vidta någon ytterligare åtgärd. Det framstår som oundvikligt att i detta sammanhang fundera över om ett offentligt biträde därför skulle ges en roll som ställ- företrädare för barnet (jfr 36 § LVU). Jag har visserligen konstaterat ovan att nämndens ställningstag- ande att hålla samtal med barnet inte skall kunna göras till föremål för ett överklagande. Men i vid mening kan det hävdas att barnet generellt sett skulle kunna vara i behov av någon vuxen person vid sin sida som för barnets talan när det gäller att anta eller avvisa erbjudanden om stöd från socialnämndens sida. Emellertid ter det sig inte rimligt att i förekommande fall låta ett offentligt biträde ta över vårdnadshavarens roll och kanske mot vårdnadshavarens vilja acceptera (eller avböja) erbjudanden om stöd och hjälp inom ramen för den frivilliga . I vissa fall skulle biträdet då ta till vara barnets rätt mot vårdnadshavarna; detta skulle kräva att biträdet måste kvarstå som ställföreträdare som de av biträdet accepterade insatserna vidtas. För sådana situationer kan det ifrågasättas om inte snarare ett förordnande av en särskilt för- ordnad vårdnadshavare är en mer adekvat lösning. Det framstår inte heller som lockande att skapa förutsättningar för att ett offentligt biträde med ställföreträdarfunktioner skall kunna utses enbart för själva ställningstagandet till och genom- förandet av samtalet. Det enda utövandet av ställföreträdarrollen skulle i sådana fall bli att ta ställning till om samtycke bör lämnas till att barnet – mot vårdnadshavarens vilja – skall medverka i sam- förutsättningar att tala med barn talet eller ej. En lösning som ger ett offentligt biträde en rätt att av- böja ett samtal som socialnämnden ansett vara erforderligt i utred- ningshänseende, dvs. en befogenhet som inte ens vårdnadshavarna skulle ha enligt vad som tidigare anförts, ter sig märklig och bör därför lämnas därhän. Ett offentligt biträde (eller någon annan stödperson) skulle, trots det som nämnts, kunna fylla en funktion som moralisk vuxenassistans för den underårige. Det skulle i så fall närmast röra sig om en mer eller mindre diffus stödperson som befinner sig vid barnets sida i anslutning till samtalssituationen, men utan ställföre- trädarfunktioner. Man måste dock fråga sig om biträdet/stödper- sonen verkligen kommer att uppfattas på det sättet av barnet, sär- skilt med beaktande av att vederbörande inte skulle ges någon möjlighet att avstyra samtalet, påverka innehållet i detsamma eller i efterhand föra barnets talan när det gäller konsekvenserna av vad som framkommit. Biträdet/stödpersonen framstår naturligtvis i ett inledningsskede, liksom företrädarna för , som en främmande person för barnet och kan kanske inte heller påräkna något stöd från föräldrarna när det gäller att skapa ett förtroende från barnets sida. Visserligen skulle stödpersonen i många fall kunna bistå socialnämnden när det gäller det praktiska arrangemanget kring samtalet, t.ex. genom att hämta barnet till socialnämnden, men om denne inte ges rollen som ställföreträdare torde situationer kunna uppstå i vilka barnets förtroende för honom eller henne allvarligt kan rubbas. Därmed skulle en stor del av själva poängen med biträdets roll i samtalssituationen gå om intet. Vad som sagts innebär inte att barnet i alla lägen står utan möjlighet till biträde.