sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — För ny- utbildade tolkar har svårigheterna att komma in på tolkmarknaden inneburit att de inte kunnat omsätta den kompetens de tillägnat sig i utbildningen i praktisk yrkeserfarenhet, vilket är betydelsefullt för att de ska kunna upprätthålla och utveckla sina färdigheter som professionella tolkar. Den senaste konferenstolkutbildning som TÖI gett avslutades . På grund av rådande förhållanden av- vaktar TÖI med att anordna ytterligare konferens- tolkutbildningar. 12.14.2 Särskilt om tolkning och översättning En särskilt viktig fråga för möjligheten att använda svenska språket i EU-arbetet är tillgången på skickliga och kvalificerade tolkar och översättare. För att upprätthålla kvaliteten hos dessa yrkesgrupper krävs ett kontinuerligt arbete där tolken och översättaren är med i processen redan på ett tidigt stadium. Risken att tappa i termino- logisk och språklig precision ökar om inte tolken respektive över- sättaren har del i hela processen och därigenom får känsla för materians innehåll och syfte. eller senare behövs tolkens eller översättarens insatser men ju senare i processen insatserna kommer till stånd desto större är faran för avvikelser från den ursprungliga andemeningen. Eftersom verksamheten i EU i slutändan kan leda till beslut som innebär direkt gällande lagstiftning i medlemsstaten är det ytterst angeläget att sådana avvikelser i största möjliga mån undviks. tog upp ett antal frågor om svenskan i EU. En särskild aspekt var att EU-texternas kvalitet, med långa, kompli- cerade och svårbegripliga meningar, riskerade att i översatt skick påverka det offentliga språkbruket i negativt. Språkkom- mittén behandlade också frågan om svenskans ställning som officiellt EU-språk och dess användning i EU-verksamheten. I fråga om texternas kvalitet har språkforskare pekat på att texter innehöll fel eller i vart fall visade på språklig osäkerhet eller mindre naturlig svenska, vilket bl.a. kopplades till bristande svensk- kunskaper. Vidare har noterats att grundtexterna ofta skrivs av personer som inte har möjlighet att producera tillräckligt goda texter; bl.a. skrivs en del texter av tjänstemän som har ett annat modersmål än engelska och franska. Att EU-texter inte sällan innehåller främmande eller direkt felaktig terminologi har också framhållits. Vidare har det pekats på de svårigheter det innebär att översätta lagtext och andra rättsakter, då ett komplext juridiskt språk ska överföras till svenska, med den hårda bundenheten till källtexterna som är föreskriven. förslag var att arbetet med att förbättra EU- texterna skulle fortsätta, att skulle verka för att EU fort- sätter att bygga upp översättningsavdelningarna i de olika med- lemsstaterna och att fortsatt skulle verka för att EU arbetar för enklare, begripligare och klarare texter inom EU. föreslog också att riktlinjer skulle läggas fast där officiella hållning i fråga om svenskans ställning och användning inom EU preciserades. Sådana riktlinjer föreslogs både för svenskan som officiellt EU-språk och för svenskan som arbets- språk inom EU. 12.14.3 Behovet av lagreglering Frågan om effekterna av språkanvändningen inom EU har en sådan vikt i grundläggande samhällsfrågor som demokrati och rättssäker- het att lagstiftaren bör ange riktlinjer för språkanvändningen i arbete inom EU. Självfallet är det viktigt att säkra att svenska intressen tas tillvara på bästa möjliga sätt. Det är också viktigt att medborgarna har faktiska möjligheter att få insyn i och kan följa verksamhet i EU. Utgångspunkten bör därför vara att arbetet så långt det är möjligt ska ske på svenska språket. Med ökningen av antalet medlemsstater och därmed antalet officiella EU-språk följer en alltmer svårhanterlig situation, där risken är stor att de mindre språken får stå tillbaka, särskilt för en medlemsstat som inte aktivt driver frågan om rätten att arbeta på statens officiella EU-språk så långt detta är möjligt. Lagregleringen bör ta sikte på dels att svenskans ställning som officiellt EU-språk ska värnas, dels att de som företräder i EU i den utsträckning som är möjlig och lämplig ska arbeta på svenska, vilket innebär bl.a. att de bör utnyttja tolkning när sådan erbjuds. 12.15Det allmännas ansvar för den enskildes tillgång till språk Förslag: Grundläggande bestämmelser om det allmännas ansvar för den enskildes tillgång till språk ska regleras i språklagen i fråga om svenska, de nationella minoritetsspråken, det svenska teckenspråket och annat modersmål än de nu nämnda språken. Detta ansvar innebär följande: Var och en som är bosatt i ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda svenska. Den som tillhör en nationell minoritet ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda sitt minoritetsspråk. Vidare ska den som har behov av teckenspråk ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda det svenska teckenspråket. Slutligen ska den som har ett annat modersmål än de nu nämnda språken ges möjlighet att utveckla och använda sitt modersmål. Enligt ett av de språkpolitiska målen ska alla ha rätt till språk. Det innebär rätt att utveckla och tillägna sig svenska språket, att utveckla och använda det egna modersmålet och nationella minoritetsspråket och att få möjlighet att lära sig främmande språk. Med utgångspunkt i detta språkpolitiska mål bör den enskildes tillgång till språk regleras i lagen. Regleringen bör omfatta den enskildes tillgång till det svenska språket, de nationella minoritets- språken, det svenska teckenspråket samt den enskildes modersmål då detta är ett annat språk än de nu nämnda. Genom bestämmelserna regleras i generella termer det all- männas skyldighet att ge den enskilde tillgång till språk. I sista hand är det den enskildes ansvar att ta tillvara möjligheterna att lära sig, utveckla och använda språket, men det är det allmänna som ska se till att det finns utbildningsmöjligheter genom tillgång till lärare och läromedel osv. Till alldeles övervägande del bör det vara fråga om utbildning som bekostas av det allmänna, men den enskildes tillgång till språk kan inte ses som en ovillkorlig rätt till kostnadsfri språkutbildning. 12.15.1 Möjlighet att lära sig, utveckla och använda språket Förslaget innebär i sin lydelse en något mer omfattande rätt till språk än vad formuleringen av det nationella språkpolitiska målet om att alla ska ha rätt till språk innebär. Avsikten med formuler- ingen i förslaget är dock endast att uttrycka tillgången till språk på ett mer enhetligt och klargörande sätt. Rätten till svenskan är i det språkpolitiska målet uttryckt som en rätt att utveckla och tillägna sig svenska. Enligt mitt förslag uttrycks detta så att det allmänna ska svara för att den enskilde ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda svenska. I den utsträckning som var och en genom förslaget ska ges möjligheter att lära sig svenska bör detta kunna tillgodoses inom ramen för regleringen i befintliga författningar om språkunder- visning inom det offentliga skolväsendet. För alla med svenska som modersmål sker undervisning i svenska genom skolämnet svenska. Enligt gällande bestämmelser har den som har ett annat moders- mål än svenska, förutom rätt till modersmålsundervisning, möjlig- het att lära sig svenska i skolan antingen genom ämnet svenska som andraspråk eller genom det vanliga svenskämnet, se avsnitt 9.5–9.6. För vuxna som har ett annat modersmål än svenska finns be- stämmelser om undervisning som ger möjlighet att inom det offentliga skolväsendet för vuxna få utbildning i svenska inom vuxenutbildning (komvux) och i svenskundervisning för invandrare (sfi), se avsnitt 9.8. Rätten till det nationella minoritetsspråket är i det språkpolitiska målet formulerat som en rätt att utveckla och bruka språket. Enligt förslaget till språklag ska tillgången till det nationella mino- ritetsspråket ha motsvarande innebörd som tillgången till svenska, dvs. det allmänna ska svara för att den enskilde ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda språket. Teckenspråket är inte särskilt nämnt i de språkpolitiska målen. En- ligt förslaget till språklag ges teckenspråket ställning som ett språk som det allmänna ska skydda och främja. Av detta bör följa att den enskildes tillgång till detta språk anges i lagen. Enligt min bedöm- ning bör den som har behov av teckenspråket ha tillgång till det språket i samma utsträckning som enligt mitt förslag ska gälla för svenskan och de nationella minoritetsspråken. Det innebär att det allmänna ska ge den som har behov av teckenspråk möjlighet att lära sig, utveckla och använda det svenska teckenspråket. Rätten till modersmålet har i de språkpolitiska målen formulerats på samma sätt som rätten till de nationella minoritetsspråken. Jag föreslår att det allmännas skyldighet begränsas till att ge den enskilde möjlighet att utveckla och använda modersmålet, när detta inte är svenska, ett nationellt minoritetsspråk eller det svenska teckenspråket. Den enskilde ges alltså möjlighet att utveckla det modersmål hon eller han har lärt sig som barn i hemmiljön. De språkpolitiska målen inbegriper också en rätt att få möjlighet att lära sig främmande språk. Jag har inte funnit tillräckliga skäl för att i de grundläggande bestämmelserna i språklagen ta in bestäm- melser om den enskildes möjligheter att studera också andra språk än de språk som angetts ovan. 12.15.2Förutsättningarna för den enskildes tillgång till språk enligt språklagen När det gäller svenska omfattar förslaget var och en som är bosatt i . Bosatt i anses den vara som är folkbokförd enligt folkbokföringslagen (1991:481), vilket normalt förutsätter uppe- hållstillstånd (1 och 4 §§). För att närmare ange vem som omfattas av den föreslagna reg- leringen om nationella minoritetsspråk anser jag att den lämpliga utgångspunkten är vad som gäller enligt ramkonven- tion om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2). I artikel 3 står det att var och en som tillhör en nationell minoritet ska ha rätt att fritt välja att behandlas eller inte behandlas som sådan och ingen nackdel ska följa av detta val eller av utövandet av de rättigheter som är förbundna med detta val. Det är alltså närmast den enskilde individen själv som väljer om hon eller han ska omfattas eller inte omfattas av det skydd som konventionen ger. Den som anser sig tillhöra en nationell minoritet bör därför enligt min bedömning ha den tillgång till minoritetsspråket som följer av förslaget. När det gäller att avgöra vem som ska ha möjlighet att lära sig, utveckla och använda det svenska teckenspråket bör behovet vara avgörande. Utifrån ett behovskriterium finns det olika kategorier att överväga. En självklar kategori är de personer som har behov av teckenspråk på grund av funktionshinder. Till denna kategori hör döva, dövblinda, hörselskadade, vuxendöva och personer med språk- störning. Med språkstörning avses här en funktionsnedsättning som trots fullgod hörsel medför behov av insatser av samma slag som för döva. Som ett samlande begrepp på denna grupp använde termen teckenspråkiga (SOU 2006:54 s. 47). Då den tycks vara en allmänt accepterad benämning används den även av . I grunden bör det vara den per- son som har en funktionsnedsättning av nu angett slag som avgör om hon eller han ska anses vara teckenspråkig eller inte. Ett sådant synsätt är i linje med vad som gäller för den som har anknytning till en nationell minoritet. Utöver de teckenspråkiga finns det en kategori som består av anhöriga till teckenspråkiga personer. De närmast anhöriga menar jag har ett sådant behov av teckenspråk att även de bör ges den till- gång till teckenspråket som föreslås i lagen. Till de närmast anhör- iga hör givetvis föräldrar och syskon till teckenspråkiga barn. Till kategorin hör även barn till teckenspråkiga föräldrar. De som fram- för allt avses här är minderåriga barn, vilket inte utesluter att den föreslagna rätten till språket även kan omfatta vuxna barn till den som drabbas av t.ex. hörselnedsättning som vuxen, och blir bero- ende av teckenspråk. Utanför den ovan definierade behovskretsen kan det finnas per- soner som får anses ha ett sådant behov av teckenspråk att de ska ha tillgång till detta språk. Det bör vara fråga om personer som har en speciell personlig anknytning till den som är teckenspråkig och därmed är särskilt viktig för dennes behov av kommunikation. Ett exempel kan vara en mor- eller farförälder till ett teckenspråkigt barn som av speciella skäl har en särskild betydelse för barnet. Ett annat exempel kan vara den som är gift eller sammanboende eller annars lever varaktigt tillsammans med en person som i vuxen ålder drabbas av dövhet eller allvarlig hörselnedsättning. Däremot faller den som för sin yrkesutövning är i behov av teckenspråk utanför den föreslagna regleringen. Att ges möjlighet att använda teckenspråk innebär att den tecken- språkige får tillgång till tolkning. Bestämmelser om skyldighet för landstingen att erbjuda tolktjänst för vardagstolkning finns i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), se avsnitt 7.10. Det har inte varit utredningens uppgift att bedöma om behovet av tolkning mot- svaras av tillgången på tolkar. Det kan dock vara på sin plats att understryka att tillgång till tolktjänster är av avgörande betydelse för möjligheten till tillfredsställande kontakter mellan teckenspråk- iga och andra och att begreppet vardagstolkning ska ha en sådan innebörd att döva m.fl. grupper verkligen kan få sina grundläggande behov av tolktjänster tillgodosedda, se prop. 1992/93:159, s. 156. Mitt förslag när det gäller den enskildes möjlighet att utveckla och använda sitt modersmål motsvaras väsentligen av de bestämmelser om modersmålsstöd och modersmålsundervisning som finns inom det offentliga skolväsendet. Enligt läroplanen för förskolan (Lpfö) har förskolan i sitt upp- drag att medverka till att barn med annat modersmål än svenska får möjlighet att utveckla både det svenska språket och sitt modersmål, vilket innebär möjlighet till bland annat s.k. modersmålsstöd, se avsnitt 9.5.1. För barn och ungdomar ges genom regleringen om modersmålsundersvisning möjlighet att få undervisning i ett moders- mål som eleven har grundläggande kunskaper i, se avsnitt 9.5 om de närmare förutsättningarna för sådan undervisning. Behörig att tas emot i den kommunala vuxenutbildningen till en kurs i ämnet modersmål har den som har det aktuella språket som sitt modersmål. När det gäller övriga förutsättningar, se avsnitt 9.5. 12.16 Uppföljning av lagens tillämpning Bedömning: Regeringen bör ge i uppdrag till t.ex. och folkminnen att följa upp hur språklagen följs och redovisa resultatet av uppföljningen till regeringen. För samiska språk bör i sin verksamhet följa upp hur språklagen följs och redovisa resultatet av uppföljningen till regeringen. Bakom utredningens uppdrag att utarbeta ett förslag till språklag ligger en utveckling där språk och språkanvändning genomgått stora förändringar på förhållandevis . Globaliseringen och utvecklingen inom informationstekniken är två faktorer som mycket verksamt bidragit till detta. Förändringarna kan ses inom strängt taget alla samhällsområden men är särskilt tydliga inom högre utbildning och forskning. I den fortlöpande internationaliseringen har det skett en anpassning av språkanvändningen i det i och för sig vällovliga syftet att få utbytet med omvärlden att fungera effektivt. I denna utvecklingsprocess har dock frågan om eventuella negativa effekter för det svenska språket ofta inte fått den uppmärksamhet frågan förtjänar. För att vi ska kunna hantera de effekter som redan nu har konstaterats och än mer anas när det gäller det svenska språkets utveckling och dess ställning är det viktigt med en ökad språklig medvetenhet. En språklag bör kunna bidra till detta. Av de skäl som anförts är det också angeläget att språklagens tillämpning och utvecklingen inom språkområdet kontinuerligt följs upp. är och folkminnen en central myndighet för språk och språkvård. Institutet har till uppgift att bedriva språkvård och på vetenskaplig grund öka, levandegöra och sprida kunskaper om språk, dialekter, folkminnen, namn och språkligt burna kulturarv i (förordningen [2007:1181] med instruktion för och folk- minnen). är en särskild avdelning inom institutet med i huvudsak språkvårdande uppgifter. Inom verksamhetsområdet är det en uppgift att bedriva forskning och delta i internationellt sam- arbete. Myndigheten ska enligt instruktionen bl.a. samla in, bevara, vetenskapligt bearbeta och sprida material om det svenska språket, de nationella minoritetsspråken finska, meänkieli, chib och jiddisch och det svenska teckenspråket. ska myndigheten lämna en rapport till om klarspråksarbetet som myndigheten bedrivit . I samband med årsredovisningen ska och folkminnen även redovisa en omvärldsanalys som tar upp de förändringar och utvecklingstendenser i samhället som har betydelse för det svenska språkets och de nationella minoritetsspråkens utveckling. Med den funktion och det ansvarsområde som och folkminnen () har faller det sig naturligt att upp- giften att följa upp tillämpningen av språklagen och utvecklingen inom språkområdet får bli en uppgift för . De erfarenheter och bedömningar som uppföljningen föranleder bör redovisas i en årlig rapport till . Eftersom samerna är ett urfolk finns det även utöver minoritets- politiken en särskild samepolitik. bildades i syfte att förbättra de svenska samernas möjligheter som ursprungsfolk att bevara och utveckla sin kultur. har en offentlig- rättslig ställning som myndighet under regeringen och har bl.a. till uppgift att arbeta för att det samiska språkets ställning i samhället ska förbättras och bli stark, framför allt i det traditionellt samiska området. En av lagstadgade uppgifter är att leda det samiska språkarbetet. En särskild språkavdelning finns. Till uppgifterna hör bl.a. att verka för samverkan med kommuner, myndigheter, institutioner och organisationer som berörs av lagen (1999:1175) om rätt att använda samiska hos förvaltningsmyndig- heter och domstolar för att öka användningen av och stärka det samiska språket. är representerat i SWEBLUL, den svenska kommittén för den europeiska byrån för mindre använda språk (EBLUL – ). har det funnits en samisk språknämnd (SGL) där alla samiska språkvarieteter är representerade. samverkar i språk- frågor med sametingen i och samt med representan- ter för samerna i via språknämnden. Samiskt Parlamen- tariskt Råd är ansvarigt för den gemensamma språknämnden I betänkandet Tre nya skolmyndigheter (SOU 2007:79) föreslås att sameskolorna och Sameskolstyrelsen flyttas över till med åtföljande språkvårdande och utvecklande uppgifter. Mot denna bakgrund faller det sig naturligt att uppdraget att följa upp tillämpningen av språklagen och utvecklingen inom det samiska språkområdet ska ges till . De erfarenheter och bedömningar som uppföljningen föranleder bör redovisas i en årlig rapport från till . 13 Kostnads- och konsekvensanalys Bedömning: Det ansvar som genom språklagen åläggs det all- männa rör i huvudsak den enskildes tillgång till språk och det fullgörs väsentligen genom utbildning som erbjuds i det offent- liga utbildningsväsendet. I den mån det inom denna sektor eller i övrigt likväl skulle uppkomma begränsade kostnadsökningar bör dessa kunna finansieras inom befintliga budgetramar för respek- tive utgiftsområde. I 14–16 §§ kommittéförordningen (1998:1474) finns föreskrifter om kommittéers och särskilda utredares skyldighet att genomföra kost- nadsberäkningar och andra konsekvensbeskrivningar i särskilda hän- seenden i fråga om de förslag som lämnas. I direktiven har särskilt angetts att utredningen ska analysera vad förslaget till språklag får för konsekvenser för andra författningar och i förekommande fall lämna författningsförslag. Vidare ska för- slag till finansiering redovisas, om utredaren lämnar förslag med ekonomiska konsekvenser. Konsekvenser för andra författningar Förslaget till språklag innehåller inte någon reglering som innebär konsekvenser för andra författningar. Utredningen föreslår inte heller några ändringar i gällande författningar om språkanvändning. Det ansvar som enligt förslaget läggs på det allmänna bör kunna upp- fyllas inom befintliga budgetramar för respektive utgiftsområde. Den övergripande effekten av språklagen kan enligt utredningens bedömning förväntas vara ett ökat allmänt medvetande om språkens betydelse i samhällslivet och för individen. En initialt viktig uppgift för staten är därför att se till att myndigheter och allmänhet får information och kunskap om språklagen och dess innehåll. För den offentliga verksamheten bör en ökad sådan medvetenhet leda till att det kommer att ses som en självklarhet att kontinuerligt reflektera över språkanvändningen i olika sammanhang och från denna utgångspunkt bedriva ett systematiskt klarspråksarbete. Ett sådant förhållningssätt bör inte leda till några direkta kostnadsök- ningar för verksamheten. För de fall förvaltningslagen är tillämplig, och det gäller de flesta organ som utövar offentlig verksamhet, är det ett krav som följer av 7 § nämnda lag. Där föreskrivs det att myndigheten ska uttrycka sig lättbegripligt och även på andra sätt underlätta för den enskilde att ha med myndigheten att göra. I fråga om det allmännas ansvar för de nationella minoritetsspråk- en bottnar det i åtaganden enligt ramkonventionen och minoritets- språkskonventionen och lagförslaget om det allmännas särskilda ansvar innebär inte några ytterligare skyldigheter jämfört med vad som följer av konventionerna. När det gäller ansvaret för det svenska teckenspråket kan hänvisas till om funktionshindrade personers rättigheter som undertecknades av 2007. I avvaktan på regeringens ställningstagande i frågan om ratificering av konventionen kan inte någon säker konsekvensbedömning göras. Utredningen vill dock påpeka att det allmännas ansvar till en del fullgörs genom Språk- rådets verksamhet som rör vården av teckenspråket. Det har inte varit möjligt att inom ramen för utredningens arbete fullständigt kartlägga myndigheternas nuvarande verksamhet för ut- veckling av termer. På vissa håll ses denna uppgift som en självklar och integrerad del av verksamheten. I andra fall däremot krävs det förmodligen ökad uppmärksamhet och ökade insatser för att utveckla termer i takt med de behov som uppkommer inom respektive myn- dighets verksamhetsområden. Den enskildes rätt till språk När det gäller det allmännas ansvar för den enskildes tillgång till språk är tanken att den till alldeles övervägande del ska tillgodoses inom det befintliga offentliga skolväsendet. I den utsträckning andra insatser visar sig behövas kan de antas vara av så marginell betydelse att de ryms inom befintliga anslag. Utredningen har utgått ifrån att insatserna inom utbildningsområdet ska vara offentligt finansierade och har därför inte närmare övervägt frågan om enskilda i någon utsträckning genom avgifter ska bidra till finansieringen. Uppföljning av språklagens tillämpning Uppgiften att följa upp tillämpningen av språklagen ligger inom ramen för det uppdrag som och folkminnen () med dess avdelning har och som har redovisats i avsnitt 12.16. När det gäller samiska är det en uppgift också för att följa upp språklagens tillämpning. Som utredningen ser saken kan den nu angivna uppföljningen väl inordnas i det arbete som redan bedrivs av och . Utredningen före- slår att regeringen bör överväga om uppgifterna ryms inom befint- liga kostnadsramar. Lagens innehåll och syfte 1 § I denna lag finns bestämmelser om det svenska språket, de nationella minoritetsspråken och det svenska teckenspråket. Lagen innehåller även bestämmelser om det allmännas ansvar för att den enskilde ges tillgång till språk samt om språkanvändning i offentlig verksamhet. I den inledande paragrafen redovisas lagens innehåll i huvuddrag. 2 § Syftet med lagen är att ange svenskans och andra språks ställning och användning i det svenska samhället. Lagen syftar också till att värna svenskan och den språkliga mångfalden i samt den enskildes tillgång till språk.