sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Enligt andra punkten får en kustbevakningstjänsteman stoppa ett fartyg om detta behövs för att genomföra ett i bestämmelsen preciserat ingripande mot någon av dem som färdas på fartyget. Bestämmelsen ger kustbevakningstjänstemannen rätt att stoppa ett fartyg t.ex. för att ta med någon som färdas på detta till förhör eller att gripa den som är misstänkt för brott. Ett annat exempel är att stoppa en båt för att genomföra alkoholutandningsprov på föraren. Ingripanden mot brott mot smugglingslagen ger samma rätt att stoppa fartyg, eftersom smugglingslagen hänvisar till rättegångs- balkens bestämmelser om tvångsmedel. Enligt tredje punkten får en kustbevakningstjänsteman stoppa ett fartyg om det behövs för att göra husrannsakan i fartyget med stöd av eller smugglingslagen. Enligt fjärde punkten har en kustbevakningstjänsteman rätt att stoppa ett fartyg om det är nödvändigt för att kontrollera fartyget eller dess förare enligt vad som är särskilt föreskrivet. Sådana före- skrifter finns t.ex. i fartygssäkerhetslagen och tullagen. Eftersom det är fråga om en åtgärd i den brottsbekämpande verksamheten krävs det misstanke om att brott har begåtts. Bestämmelsen är således inte tillämplig vid kontroll- och tillsynsverksamhet. Rätten att använda våld för att stoppa ett fartyg regleras i 3 kap. 2 § 5. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.13. Stoppa fordon eller annat transportmedel Paragrafen reglerar en kustbevakningstjänstemans rätt att stoppa ett fordon eller annat transportmedel och kompletterar 24 § som avser fartyg. Eftersom en kustbevakningstjänsteman har begrän- sade uppgifter på land blir tillämpningsområdet litet. Bestämmelsen motsvarar 22 § polislagen, med den skillnaden att en kustbevak- ningstjänsteman inte får stoppa ett fordon eller annat transport- medel för att reglera trafiken. Enligt första punkten får en kustbevakningstjänsteman stoppa ett fordon eller annat transportmedel under samma förutsättningar som gäller för att stoppa fartyg enligt 24 § 1. Enligt andra punkten får en kustbevakningstjänsteman stoppa ett fordon eller annat transportmedel under samma förutsättningar som gäller för att stoppa fartyg enligt 24 § 2. Tjänstemannen får t.ex. göra detta för att ta med någon som färdas i bilen till förhör eller att gripa den som är misstänkt för brott. Enligt tredje punkten får en kustbevakningstjänsteman stoppa ett fordon eller annat transportmedel under samma förutsättningar som gäller för att stoppa fartyg enligt 24 § 3. Bestämmelsen kan komma att få betydelse bl.a. om kustbevakningstjänstemän med stöd av den av regeringen föreslagna regleringen om rattfylleri ska ta alkoholutandningsprov i form av bevisprov vid misstanke om rattfylleribrott (jfr prop. 2007/08:53). Enligt fjärde punkten har en kustbevakningstjänsteman rätt att stoppa ett fordon eller annat transportmedel om det är nödvändigt för att kontrollera fordonet, föraren eller fordonets last enligt vad som är särskilt föreskrivet. Sådana bestämmelser finns t.ex. i lagen och förordningen om transport av farligt gods. Som framgår av kommentaren till 24 § 4 får bestämmelsen inte användas vid reguljär kontroll- och tillsynsverksamhet utan endast vid misstanke om brott. Rätten att använda våld för att stoppa ett fordon eller annat transportmedel regleras i 3 kap. 2 § 5. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.13. Paragrafen reglerar i första meningen varje förundersökningsledares rätt att uppdra åt eller någon av dess tjänstemän att bistå med en eller flera utredningsåtgärder. Bestämmelsen mot- svarar 23 kap. 3 § andra stycket . Såväl egna förundersökningsledare som åkla- gare och förundersökningsledare vid polisen eller kan begära biträde med stöd av paragrafen. Förundersökningsledaren avgör om det är lämpligt att uppgiften delegeras, både med hänsyn till kompetensen hos den som ska utföra uppgiften och till andra omständigheter som exempelvis om det är en uppgift som rimligen bör utföras av en kustbevakningstjänsteman. Det ligger i sakens natur att förundersökningsledaren inte får överlämna uppgifter som ligger utanför vad en kustbevakningstjänsteman får göra enligt denna lag eller annan författning. Andra meningen reglerar kustbevakningstjänstemannens skyl- dighet att på begäran av åklagare biträda denne vid förundersök- ningen och att utföra de utredningsåtgärder som begärs. Även om arbetsbelastningen skulle vara hög och resurserna bristfälliga kan varken eller dess tjänstemän neka åklagaren det biträde som begärs. Åklagaren kan emellertid inte kräva att arbetet ska genomföras , eftersom han eller hon inte råder över en annan myndighets personal. Däremot kan Kustbevak- ningen eller en kustbevakningstjänsteman neka till en begäran från annan förundersökningsledare om biträde med en åtgärd som t.ex. inte går att förena med den egna verksamheten. Detta ska ses mot bakgrund av att både polisen och har egen utrednings- personal. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.7.5. Paragrafen reglerar kustbevakningstjänstemannens rapporterings- skyldighet till sin förman och motsvarar vad som gäller för en kust- bevakningstjänsteman med stöd av 3 § andra stycket förord- ningen (1983:124) om medverkan vid polisiär övervakning. En kustbevakningstjänsteman är alltid skyldig att lämna rapport till sin förman när tjänstemannen får kännedom om ett brott som om- fattas av bilagan och som har begåtts inom det geografiska tillämp- ningsområdet enligt 2 kap. Det ligger i sakens natur att en sådan rapport bör lämnas så snart arbetsförhållandena medger det. I vart fall senast när arbetspasset avslutas bör avrapportering ske. En underlåten rapporteringsskyldighet kan vara straffbar som tjänstefel. Bl.a. har två polismän dömts för tjänstefel sedan de under- låtit att skriva anmälan eller lämna rapport rörande en misstänkt misshandel. Tingsrätten fann att polismännen genom sin under- låtenhet hade åsidosatt de skyldigheter vid myndighetsutövningen som gällde för uppgiften. Den omständigheten att de på platsen inte ansåg sig ha fått tillräckliga uppgifter för att skriva en anmälan eller en rapport föranledde enligt tingsrätten inte någon annan bedöm- ning. Med hänsyn till att polismännen var erfarna, att de hade god tid att tänka över sitt handlande och att rapporteringsskyldigheten rörde ett mycket allvarligt brott kunde gärningen inte bedömas som ringa. Domen överklagades och fastställde hovrättens beslut att inte meddela prövningstillstånd (NJA 2005 not. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i av- snitt 18.14.1. Paragrafen reglerar kustbevakningstjänstemannens skyldighet att anmäla ingripanden till förundersökningsledaren. Paragrafen gäller utöver kraven på anmälan till åklagare i 24 kap. 8 § första stycket, 26 kap. 3 § andra stycket och 27 kap. 4 § tredje stycket rättegångs- balken samt 3 a § tredje meningen förundersökningskungörelsen. I paragrafen regleras kustbevakningstjänstemannens skyldighet att till åklagare anmäla sådana brott som har begåtts i den ekonomiska zonen, på den svenska delen av kontinentalsockeln eller andra brott som har begåtts utanför svenskt territorium. Förundersökning rörande brott som har begåtts utanför svenskt sjöterritorium kan aktualisera komplicerade juridiska frågeställ- ningar, bl.a. vad gäller havsrätten, och kräva kontakter med andra staters myndigheter. Vidare kan det krävas särskilda överväganden i jurisdiktionsfrågor och i en del fall krävs dessutom åtalsförord- nande enligt 2 kap. 5 § . Även om bestämmelsen om åtalsförordnande inte i sig hindrar en myndighet från att utreda om brott blivit begånget, eller att använda straffprocessuella tvångs- medel i avvaktan på beslut i frågan om åtalsförordnande, ska utred- ningen, med hänsyn till ärendenas komplexitet och juridiska svår- hetsgrad, alltid ledas av åklagare. Syftet med anmälningsskyldig- heten är att åklagaren snabbt ska kunna ta över ledningen av för- undersökningen. Den allmänna motiveringen till paragrafen finns i avsnitten 16.6.2 och 17.6.3. Paragrafen reglerar kustbevakningstjänstemannens rätt att lämna rapporteftergift och motsvarar 3 § andra stycket andra meningen förordningen om medverkan vid polisiär över- vakning samt vad som gäller för en polisman med stöd av 9 § andra stycket polislagen. I 11 kap. 7 § tullagen föreskrivs också en rätt för tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän att under vissa förut- sättningar lämna rapporteftergift. Den bestämmelsen gäller enbart brott enligt författningar som har att övervaka. Rapporteftergift är främst avsett för sådana brott som har be- gåtts på grund av glömska, missuppfattning eller förbiseende. Brott som har förövats avsiktligt kan i enstaka fall, om de med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är att betrakta som obetyd- liga, också omfattas av möjligheten att lämna rapporteftergift. Be- dömningen görs oberoende av om gärningsmannen har erkänt eller inte. Utrymmet för rapporteftergift är snävare än det som gäller för åtalsunderlåtelse (jfr 20 kap. 7 § ). Ett beslut om rapporteftergift kan omprövas av någon som har rätt att inleda förundersökning. Den allmänna motiveringen till paragrafen finns i avsnitt 18.14.2. 5 kap. Ordningshållande verksamhet Paragrafen reglerar självständiga ordningshållande uppdrag och anger i tre punkter i vilken utsträckning myndigheten självständigt får bedriva ordningshållande verksamhet. Enligt första punkten har rätt att ingripa mot personer som genom sitt uppträdande till sjöss stör den allmänna ordningen. Ett exempel kan vara några personer som uppträder störande i en båt på sådant sätt att andra båttrafikanter omotiverat tvingas väja undan för dem. Ett annat exempel är om någon fiskar på ett olämpligt sätt mitt i en kraftigt trafikerad farled. kan det vara svårt att dra en tydlig gräns mellan ingrip- anden mot ordningsstörningar och ingripanden med anledning av brott. Ett exempel på en situation som kan vålla gränsdragnings- problem är om demonstranter bordar ett fartyg, som transporterar kärnbränsle eller liknande material för att hänga upp banderoller. Det kan hävdas att störningen i trafiken till sjöss upphör när dessa har kommit ombord på fartyget. Ett eventuellt ingripande i detta skede kan möjligen ske med anledning av brott, i första hand olaga intrång. kan emellertid hävdas att störningen i trafiken kvarstår, eftersom det bordade fartyget hindras i sin framfart, och att det är motiverat med ingripanden såväl i den brottsbekämpande som den ordningshållande verksamheten. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen i denna punkt finns i avsnitt 20.3.1. I andra och tredje punkterna hänvisas till de särskilda ordnings- hållande uppgifter som har med stöd av regler- ingen om sjöfartsskydd respektive hamnskydd. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen i dessa delar finns i avsnitt 20.3.2. Paragrafen reglerar biträde åt en annan myndighet vid ordningshållning. I två olika punkter anges ramarna för biträdes- rollen. Första punkten är tillämplig på situationer där en kustbevak- ningstjänsteman kommer till en plats eller redan finns på en plats där det har uppstått eller uppkommer behov av ett snabbt ingrip- ande i ordningshållande syfte eller det krävs en omedelbar åtgärd för att avvärja brott. Som vi har beskrivit närmare i avsnitt 20.4 kan ingripanden i princip aktualiseras i två olika situationer. För det första får en kustbevakningstjänsteman, efter en kon- takt med polismyndigheten, ingripa oavsett vilken typ av ordnings- störning som är aktuell, så länge båda myndigheterna är överens om ingripandet och det finns möjligheter att avsätta de resurser som behövs. Bestämmelsen ger vidare polisen möjlighet att, i en hastigt uppkommen situation, begära biträde av för att lösa ett ordningshållningsproblem. Som exempel kan nämnas att polisen får in ett larm om att ett antal djurrätts- aktivister, som skriker glåpord och uppträder aggressivt, finns på gårdsplanen till en djuranläggning på en skärgårdsö. Polisen kan vidare enligt den andra punkten begära biträde av i samband med en planerad insats. En sådan situa- tion bör utmärkas av att behovet av ordningshållning, geografiskt eller sakligt, är relaterat till verksamhetsområde till sjöss men ligger utanför direkta ansvarsom- råde. Sjö- och hamnfestivaler, där man befarar ordningsstörningar, utgör exempel på när bestämmelsen kan aktualiseras. Polisen har ingen rätt att med stöd av denna paragraf kräva att bistår med ordningshållande åtgärder. ningens insats är beroende av om myndigheten har resurser för det och i övrigt tillsammans med polisen bedömer att biträdet är lämpligt. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen i denna punkt finns i avsnitt 20.4.1. En kustbevakningstjänstemans rätt att ingripa mot en ordningsstörning Avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta personer Paragrafen reglerar en kustbevakningstjänstemans rätt att självstän- digt ingripa vid en sådan ordningsstörande situation som omfattas av regleringen i 1 § eller som biträde åt polisen enligt 2 §. Para- grafen motsvarar i stort sett vad gäller som enligt 3 § LKP samt 13 § och 29 § tredje stycket polislagen. har i ett mål angående tjänstefel, NJA 1993 s. 360, prövat om det fanns skäl för ingripande med stöd av 13 § polislagen. Frågor kring tillämpningen av bestämmelsen i polis- lagen har också i flera fall varit föremål för bedömning av JO, se t.ex. JO 1988/89 s. 74, 1991/92 s. 64, 1992/93 s. 62 och 69 och 1994/95 s. 86. Dessa uttalanden bör vara till vägledning vid tillämp- ningen av paragrafen. I första stycket regleras kustbevakningstjänstemannens rätt att avvisa eller avlägsna störande personer i ordningshållande syfte och för att avvärja brott. Rätten att ingripa gäller dels vid ordningsstör- ningar dels vid omedelbar fara för ordningsstörning. Ett ordningsstörande beteende föreligger om den berörda per- sonen uppträder på ett sätt som innefattar ett angrepp på ett ord- ningsintresse av betydelse för allmänheten eller annars ur allmän synpunkt. Denna bedömning får inte utgå från vad som för den enskilde tjänstemannen framstår som obekvämt eller olämpligt. Det är t.ex. inte tillräckligt att någon vägrar att lyda en kustbevaknings- tjänstemans tillsägelse för att personen ska anses störa den all- männa ordningen. Det avgörande i en sådan situation är i stället vilka följder som en bristande efterrättelse från ordningssynpunkt kan antas medföra (–s. 97 f.). Avvisande, avlägsnande eller i sista hand omhändertagande (se andra stycket) kan också ske om någon genom sitt uppträdande utgör en omedelbar fara för den allmänna ordningen. En grund- läggande förutsättning anses vara att faran är konkret, dvs. att den är bestämd till tid och rum. Ett omhändertagande får inte ske för att abstrakta, ännu inte konkretiserade, faror ska avvärjas. Faran ska vidare ha uppkommit genom ett särskilt uppträdande från den som omhändertas. Som konkret fara kan knappast bedömas en persons blotta närvaro på en plats, även om det är känt att vederbörande brukar bråka och uppträda ordningsstörande (a.a. s. 99 f.). Kustbevakningstjänstemannens rätt att ingripa för att avvärja brott motsvarar vad som gäller för en polisman och omfattar alla typer av brott, således inte bara de brott som ingår i Kustbevak- ningens självständiga verksamhetsområde. Som regel syftar ett avlägsnande till att föra en person från en plats. Ett avvisande innebär att en person hindras från att komma in på ett område eller i en byggnad (a.a. s. 99) eller att personen upp- manas att lämna platsen och gör det frivilligt. Andra stycket reglerar rätten att tillfälligt omhänderta en person. Åtgärden syftar regelmässigt till att föra en person till en viss plats, vanligen en polisstation. Den grundläggande förutsättningen för omhändertagande är att det bedöms vara en otillräcklig åtgärd att avvisa eller avlägsna vederbörande. Normalt ska alltså sådana åtgärder prövas först. Om det redan från början framstår som uppenbart gagnlöst att använda avlägsnande eller någon annan mindre ingripande åtgärd för att det avsedda syftet ska uppnås, kan ett direkt omhändertagande undan- tagsvis bli nödvändigt. I sådant fall bör det av dokumentationen beträffande omhändertagandet framgå vilka omständigheter som motiverat detta (a.a. s. 93). Rör det sig om ett flertal personer som stör ordningen kan avvisande vara en meningslös åtgärd, om det finns risk att det uppstår ordningsstörningar på ett nytt ställe. Av tredje stycket följer att det i den ordningshållande verksam- heten av rättssäkerhetsskäl ställs krav på dokumentation av ingrip- anden som innebär att någon avvisas, avlägsnas eller omhändertas. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt 27 § polislagen och kommenteras under 3 kap. 5 §. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i av- snitt 20.5.2 och i fråga om kravet på dokumentation i avsnitt 20.7. Allvarlig fara för liv eller hälsa Paragrafen reglerar en kustbevakningstjänstemans rätt att ingripa i en akut situation när liv eller hälsa står på spel. Bestämmelsen kan t.ex. aktualiseras om passerar en skärgårdsö och tjänstemännen då uppmärksammar att ett stort antal ungdomar uppträder stökigt och t.ex. hetsar utomstående till att hoppa ned i vattnet eller lossar förtöjningar som de hindrar båtägare från att ta hand om sina båtar. Bestämmelsen är en särreglering i förhållande till den allmänna ansvarsfrihetsregeln om nöd i 24 kap. 4 § som närmast syftar till att tydliggöra den enskilde tjänstemannens möjligheter att med särskilt lagstöd ingripa i ett akut fall där liv eller hälsa står på spel. Situationen ska vara så överhängande att ett beslut från be- hörig myndighet inte hinner avvaktas. Regleringen gäller även utan- för myndighetens ordinarie verksamhetsområde. Kustbevaknings- tjänstemannen ska genast underrätta vederbörande polismyndighet enligt 13 §. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 20.4.2. Paragrafen reglerar vilka befogenheter en kustbevakningstjänsteman har när han eller hon på begäran biträder en polismyndighet i ett enskilt fall. Tjänstemannen har då de befogenheter som anges i 3 §, dvs. rätt att avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta personer. Ett uppdrag som biträde kan således inte omfatta andra åtgärder. I paragrafen regleras kustbevakningstjänstemannens skyldighet att underrätta den som har omhändertagits för en ordningsstörning om anledningen till omhändertagandet. Denna underrättelseskyl- dighet motsvarar 15 § första stycket polislagen. Den som har omhändertagits ska så snart möjligt underrättas om varför åtgärden har vidtagits och innehållet i den bestämmelse som ligger till grund för omhändertagandet. Det lämpligaste torde vara att den tjänsteman som genomfört omhändertagandet genast underrättar personen om anledningen till detta. En sådan under- rättelse bör dokumenteras. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 20.9. I paragrafen regleras kravet på förmansprövning av ett beslut att omhänderta en person. Enligt första stycket ska den kustbevakningstjänsteman som har verkställt ett omhändertagande anmäla åtgär- den till sin förman. En sådan anmälan kan göras till exempelvis ett vakthavande befäl genom en föredragning per telefon. Bestämmelsen är motiverad från rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt och mot- svarar 15 § polislagen. Förmannen, som självfallet inte kan fatta något beslut som inne- bär att det omhändertagande som redan har skett görs ogjort, kan i normalfallet inrikta sin prövning på om det finns skäl att hålla kvar den omhändertagne. Skulle förmannen finna att omhändertagandet har varit felaktigt ska han eller hon frige den omhän- dertagne. Om förmannen finner att det visserligen var rätt att verk- ställa ett omhändertagande, men att det hade bort grundas på en annan bestämmelse än den som har tillämpats, gäller förmannens nya grund för omhändertagandet. Om förmansprövningen leder till att omhändertagandet ska be- stå, ska enligt andra stycket polismyndigheten skyndsamt under- rättas om omhändertagandet och om skälen för åtgärden. Den om- händertagne ska överlämnas till polismyndigheten så snabbt som möjligt. Motsvarande skyldighet gäller för en polisman enligt 15 § andra stycket polislagen. När polismyndigheten har underrättats om omhändertagandet ska denna meddela beslut om den omhändertagne ska friges eller fortsatt vara omhändertagen. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 20.8. I paragrafen regleras de allmänna grundsatser som ska beaktas vid omhändertaganden och som överensstämmer med de allmänna principer som gäller för den övriga verksamheten. Bestämmelsen motsvarar 17 § polislagen och gäller, genom en hänvisning i 3 § LKP till 17 § polislagen, i ordnings- hållande verksamhet. Första stycket reglerar verkställigheten av ett omhändertagande och innebär att hänsyns- och proportionalitetsprinciperna ska iakttas. Rätten för en tjänsteman att använda våld regleras i 3 kap. 2 § och rätten att använda fängsel i 3 kap. 4 § andra stycket. Enligt andra stycket får en kustbevakningstjänsteman ta en om- händertagen i förvar, om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Med förvar avses insättning i arrest eller annan inlås- ning (prop. 1996/97:175 s. 34). Den som är får inte tas i förvar, vilket ska ses mot bakgrund bl.a. av att personen då inte är straffmyndig och därför inte kan dömas till påföljd samt av bestämmelserna i . Den avvägning som enligt 3 kap. 1 § ska göras vid alla ingripanden innebär att det normalt inte heller bör komma ifråga att placera ungdomar mellan femton och i arrest. I vissa situationer kan det dock vara nödvändigt att ta även ungdomar i förvar. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 20.9. Paragrafen, som har tillkommit av rättssäkerhetsskäl, anger att en person inte får omhändertas enligt 3 § eller hållas kvar enligt 7 § om det finns skäl för gripande. Syftet med bestämmelsen är att ett frihetsberövande enligt 24 kap. alltid ska ha före- träde. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 20.9. Avvisa eller avlägsna vid tillträdesförbud Paragrafen innehåller bestämmelser om en kustbevakningstjänste- mans rätt att avvisa eller avlägsna var och en som överträder ett tillträdesförbud genom att försöka tränga in på avspärrat område eller utrymme eller som vägrar att lämna ett sådant område eller ut- rymme. Bestämmelsen motsvarar 13 a § polislagen. För att ett tillträdesförbud ska kunna upprätthållas måste det finnas möjlighet för en kustbevakningstjänsteman att avlägsna den som överträder förbudet. Bestämmelsen kan få betydelse framför allt vid övervakning av områden som skyddas som nationalpark, naturreservat eller kulturreservat (7 kap. 2–9 §§ ) och som biotopskyddsområde, djur- och växtskyddsområde eller strandskyddsområde (7 kap. 11–18 §§ ). Det kan anmärkas att inte har någon själv- ständig rätt att spärra av ett område i ordningshållande syfte, t.ex. genom att lägga ut länsor i gränsen till ett särskilt skyddsområde eller särskilt bevarandeområde som skyddas enligt reglerna i 7 kap. och förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. Om beslutet om avspärrning har fattats av be- hörig myndighet men verkställs av i egenskap av biträde är däremot paragrafen tillämplig. Frågan om det kan anses försvarligt att avlägsna den som försöker tränga in på avspärrat område får avgöras med hänsyn till syftet med avspärrningen. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 20.5.3. Ordningsstörningar på fartyg och i hamnar Paragrafen erinrar om den särskilda ordningshållande regleringen inom områdena sjöfartsskydd och hamnskydd och den särskilda rätt som en kustbevakningstjänsteman har att ingripa för att upp- rätthålla ordning och säkerhet på fartyg, i hamnanläggningar och i hamnars områden. Bestämmelsen syftar till att de ordningshållande uppgifterna lättare ska kunna överblickas. Den särskilda regleringen ger ingen rätt att i ordningshållande syfte omhänderta personer, men