sou · GVB3102 · 2008-01-01 00:00:00 — Det tycks alltså handla om en medielogisk meka- nism: Medierna avspeglar samhällets maktstruktur, inte befolkningens sammansättning. Anmärkningsvärd är också den nästan totala frånvaron av män- niskor med funktionshinder eller HBT-orientering bland artiklar- nas huvudpersoner. Att av artiklarna i stora regiontidningar och stora dagliga lokaltidningar åren 2001–2004 tar upp frågor som berör mänskliga rättigheter hänger sannolikt sam- man med den bristande representationen av olika minoriteter. Redaktionerna tycks befinna sig på avstånd från de sammanhang där människor kränks på grund av sin verkliga eller tillskrivna grupptillhörighet. Men nyhetsbevakningens inriktning har också att göra med vilka frågor som står på den politiska agendan, lokalt och nationellt. Politik och samhällsplanering är ett av de största bevakningsområdena i de undersökta tidningarna, medan mänskliga rättigheter är ett litet område. Det kan tyda på att frågorna inte har tagit plats i en etablerad politisk kontext, där de bevakas kontinu- erligt. Under rubriken som norm tar jag upp forskning kring medier och genus, HBT-frågor och funktionshinder. Valet av rubrik är intuitivt och alltså teoretiskt outvecklat. Den utgår från att journalistik i samhällets huvudfåra skapas i och för en bred före- Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper ställd gemenskap, som bland annat förutsätts dela vissa gemen- samma kulturella värderingar. Att nyheter i västvärldens nationella medier präglas av etnocent- riska och androcentriska värderingsmönster är väl belagt. Rubriken utgår från misstanken att nyhetsmedierna också utgår från idén om en föreställd gemenskap, där det normala och riktiga är att vara frisk och heterosexuell. Om det går att påvisa mönster i bevakningen som tyder på att nyhetsmedierna i första hand vänder sig till friska svenskfödda män med heterosexuell orientering, så innebär det inte att de har utfor- mat ett ideologiskt program som syftar till detta. Genusdimensionen skär igenom alla ämnesområden i medierna där diskriminering kan tänkas uppträda; i rapporteringen kring flykting- frågor, människohandel, i representationen av funktionshinder eller av HBT-personer, och i bevakningen av rasism och diskriminering. Här tar jag kort upp genusdimensionen frikopplad från andra ämnesområden. Forskning kring medier och genus är ett fält i sig, som analyserar hur medier framställer kvinnor och män, vilka roller de framträder i och vilken vikt som tillmäts deras kunskaper och erfarenheter (Kleberg, 2006). När det gäller hur ofta kvinnor framträder i nyheterna är resul- taten från undersökningar av olika medietyper relativt sam- stämmiga. I en studie av vilka som utgör källor i nyheterna i svensk storstadsmorgonpress fann (2000) att av de muntliga källorna var män och kvinnor. Inom så kallade mjuka och traditionellt kvinnliga ämnesområden som vård och utbildning var andelen kvinnliga källor något högre, medan män dominerade nästan helt inom hårda ämnen som brott och ekonomi. har undersökt hur ofta och i vilka sam- manhang kvinnliga intervjupersoner förekom i nyhetsprogram och Rapport åren 1958–2003 (, 2004). Nyhetsprogrammen i lägger tyngdpunkten vi så kallade seriösa och hårda bevakningsområden; krig, politik, näringsliv. Det är domäner där den manliga dominansen är och har varit stor, både när det gäller vilka som intervjuas och vilka reportrar som tar sig an ämnena. Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Under nyhetsprogrammens första årtionden låg andelen kvinn- liga intervjupersoner på , men skedde en kraftig ökning med toppnoteringen kvinnor bland de intervjuade 1995. Åren 2000–2003 var andelen intervjuade kvinnor . pekar på att kvinnor företrädesvis får uttala sig inom mjuka ämnesområ- den som vård, skola och barnomsorg. Hon visar också att andelen kvinnor inom olika aktörskategorier är relativt permanent . När så kallade vanliga människor intervjuas är kvinnor relativt väl representerade och bland intervjuade kändisar inom nöjen, sport eller kultur är kvinnor. Men av intervjuade experter och av politikerna är kvinnor i SVT:s nyhetsprogram 2000–2003. Här kan man se att nyhetsmedierna är mer traditionella i representationen av män och kvinnor än till exempel de politiska partierna. 2005 var av riksdagsledamöterna kvinnor och 10 av de 22 statsråden var kvinnor (Jarlbro, 2006). Vad betyder nyhetsmediernas bristande representation av kvinnor för jämställdheten i samhället? Det är naturligtvis omöjligt att svara exakt på, men om vi antar att medierna erbjuder återkommande referensramar, förgivettagna uppfattningar om omvärlden, resurser för oss att använda för att utveckla personliga och kollektiva ideal så spelar det en stor roll hur män respektive kvinnor representeras (, 2004:417). Den relativa exklude- ringen av kvinnors röster och perspektiv är en form av diskursiv diskriminering. Det är alltså män som får synas mest och tala mest inom i stort sett alla samhällsområden som gestaltas i televisionen. Enligt medieforskaren som gjort en omfattande kartläggning av hur kvinnor och män framträder i TVs olika genrer, är det bara inom ett tema som fler kvinnor än män uttalar sig: Mänskliga rättigheter. Men frågor kring mänskliga rättigheter är ett litet ämne i televisionen under den februarivecka som undersökt (, 2006). Medieforskaren ger en rad exempel på diskrimi- nerande inslag i den bevakning som gestaltar kvinnor i olika roller. Kvinnor i den offentliga sfären blir beskrivna och kränkta med hänvisning till sådant som tillhör den privata sfären; klädsel, utseende, familjerelationer. Kvinnliga politiker, tjänstemän och idrottsutövare får sitt utseende nagelfaret i detaljerade beskriv- ningar och kvinnliga chefer förknippas ibland med negativa schabloner som järnlady eller Madam (Jarlbro, 2006). Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Hur utbredd denna form av diskursiv diskriminering av kvinnor är i nyhetsmedierna finns det inga mått på. En viktig del av den genusorienterade medieforskningen berör representationen av kvinnligt/manligt i populärkulturen, alltså i veckopress, tevefiktion, dokusåpor och realityserier (Kleberg, 2006). Jag går inte in på denna forskning i en översikt som framför allt berör de etablerade nyhetsmediernas utbud, men jag vill ta upp en tendens i som Kleberg (a.a.) problematiserar, nämligen medie- utbudets sexualisering. Sexualiseringen syns också i de stora kvälls- tidningarna och i televisionens utbud. Även nyhetsjournalistik är en del av populärkulturen och det är ibland svårt att definiera var gränserna går mellan populärjourna- listik (som rör kändisar, nöjen och intimsfären och som berättar dramatiskt och lättfattligt) och samhällsorienterad nyhetsjourna- listik som utmärks av ideal som opartiskhet, neutralitet och sam- hällsrelevans (vilket ofta innebär en myndighetsbaserad framställ- ning)(1992). Vidare tycks det vara så att popu- lärjournalistikens ämnesval och berättelsestil är trendsättare också i de stora nyhetsmedier som räknas som seriösa och samhällsoriente- rade (Djerf , 2001). Intimiseringen och sexualise- ringen av medieutbudet kan alltså väntas öka och det finns en risk att områdena exploateras ur kvinnoförnedrande perspektiv. Inom svensk medieforskning finns det ännu så länge inga systema- tiska undersökningar av hur homo- bi- och transsexualitet gestaltas i medierna och inte heller någon queerinspirerad forskning om hur eller huruvida heteronormativitet kommer till uttryck i nyhets- utbudet. Dock finns en rad intressanta iakttagelser i en artikel av journa- listen och mediegranskaren , som har gjort en genomgång av RFSL:s () arkiv av tidningsartiklar –2005 (Sahlman, 2005). Artikeln inleds såhär: är det bögarna som syns. Gärna i fjäderboa. Och när flatorna får vara med i tidningen pratar de om att skaffa barn. Sam- tidigt får kränkande åsikter framföras fritt utan några som helst mot- frågor. Mediebilden av hbt-personer är komplex. Allt är okej. Fast ändå inte riktigt. Alla är normala. Men vissa mer än andra (Sahlman, 2005:142). Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Sahlman hävdar ett det finns en medial genushierarki också i hur HBT-frågor skildras. Homosexuella män är de som syns mest i pressklippen. När lesbiska kvinnor syns handlar det i första hand om att de ska eller vill skaffa barn. Könsmaktordningen i medierna slår alltså igenom även när det gäller HBT-frågor. Bisexuella och transpersoner är i stort sett osynliga. Sahlman säger att de artiklar som explicit handlar om rättighetsfrågor eller om kränkningar av HBT-personer i allmänhet är välbalanserade. Hon citerar också riksdagsledamoten , som har skrivit en rapport om hur homosexualitet gestaltades i medierna . säger att mycket har blivit bättre sedan han skrev sin bok. Det finns många fler öppet homosexuella som också syns i medierna, speciellt på nöjessidorna. ser inga tecken på att journalistik avspeglar annat än den heteronormativa . Jag räknar inte med att få min verklig- het beskriven, när jag läser en tidning, säger han (a.a: 157). De få grovt homofobiska texter som Sahlman hittar i materialet är alla publicerade i mindre lokaltidningar, och att döma av de exempel hon ger, är de författade av krönikörer och ledarskribenter; alltså inte av nyhetsjournalister. Likväl ger de ifrån sig ett budskap om vilken etisk nivå tidningen tillåter sig själv och därmed sin läsekrets. Här ett exempel från en krönika i i , i samband med att har beslutat att adoptions- ansökningar från samkönade par ska godkännas: –Avskaffa samtliga åldersgränser för äktenskap och sexuellt umgänge! Pedofiler har allt för länge tvingats leva i halvskymning. –Öppna bårhusen för allmänheten! Nekrofiler behöver också umgås. – Tillåt partnerskap över artgränserna! Såväl hängbuksvin som vanliga grisar har rätt till äkta kärlek. – Återinför skolagan. Sadister har precis som alla andra känslor i kroppen. (Världens homovänligaste land, i 7/6 2002.) Jag har funderat på om det är rimligt att återge den här typen av texter i offentligt tryck, vilket innebär att de får spridning, men har bestämt mig för att det är nödvändigt, för att belysa det hat och förakt som HBT-personer kan utsättas för i medierna. Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Det förekommer också att hatiska och kränkande utsagor om homosexuella publiceras på tidningars insändarsidor med moti- veringen att det är viktigt att båda sidor får komma till tals. Om en insändare har argumenterat för att par av samma kön ska ha rätt att adoptera, så är det sedan fritt fram för insändare som hävdar att homosexuella är undermåliga människor. Homosexualitet fram- ställs som om det är en åsikt, som kan och bör bemötas i öppen debatt (Sahlman, 2005). finns det en skygghet, eller ett ointresse i nyhets- medierna inför att benämna och beskriva det rasistiska och homo- fobiska våld som riktas mot offer som har blivit utsedda just för att de ses som homosexuella. Historikern har gått igenom mediebevakningen efter ett tjugotal, överlagda och ofta mycket brutala, mord med rasistiskt inspirerade homofobiska motiv , och funnit att medierna har givit händelserna liten om någon uppmärksamhet och att man inte lyckats beskriva dem som de hatbrott de är (Lööw, 2003). har i reportageboken for queers undersökt omgivningens och mediernas reaktioner efter två mord dikterade av homohat i , ett mord i och det på 29-årige i (Hilton, 2006). I båda fallen var riksmediernas rapportering sparsam. När det gäller mordet i publicerar lokaltidningen ett trettiotal artiklar efter det att kroppen i hittas till dess att en stor manifestation mot våld hålls i staden . Men upplys- ningen att motivet till mordet på är homofobi antyds först i samband med rättegången . Av de rikstäckande medierna är det bara kvällstidningarna som framhåller motivet till mordet. Hilton resonerar med tre olika journalister som skrev om mordet om orsaken till att den journa- listiskt viktiga informationen att det rör sig om ett hatbrott, undanhålls. Svaren journalisterna ger tyder på en stor osäkerhet inför bevakningsområdet. En säger, att det är så svårt att fatta att en människa kan mörda en annan för att han hatar homosexuella, att man helt enkelt lämnar den möjligheten därhän. En annan hän- visar till hänsynen till offrets anhöriga och närstående. I och för sig sanna uppgifter om offrets sexuella orientering skulle kunna upp- fattas som missaktande. En tredje förklaring hänvisar till nyhets- värdering och nyhetsarbetarnas föreställningar att läsekretsen inte är intresserad av eller kan identifiera sig med HBT-relaterade frågor (Hilton, 2006: 183–188) Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Sahlman (2005) tar upp mediebevakningen efter två homofo- biska mord ; det ena på en känd TV-medarbetare och det andra på en 15-årig pojke. I inget av fallen beskriver medierna fallen som hatbrott. Speciellt anmärkningsvärt är detta när en 15- årig pojke mördas av två jämnåriga , och förövarna uttryckligen beskriver motivet som ett nazistiskt inspirerat böghat. Bevakningen av detta mord är minimal, vilket är förvånande, efter- som det handlar om en ung människa som mördas av en annan ung människa. Längre fram i denna rapport tar jag upp den mer omfat- tande bevakningen efter det att en 14-årig pojke dödades i av en annan ung pojke som påstods tillhöra ett invandrargäng (, 2005). Det tycks fortfarande i medierna finnas en rangordning av mordoffer i mer eller mindre värdiga, där homosexuella som inte är kändisar, hamnar långt ner på värdighetsskalan. Varför är det viktigt att medierna identifierar och belyser homofobiska hatbrott? Av samma skäl som det är viktigt att rasism och diskriminering förs upp på agendan i det offentliga samtalet. Medierna kan bland annat väcka opinion och inspirera till ansträngningar för att motarbeta tendenser till rasism och homo- fobi. De kan också informera om fenomenen på ett sådant sätt att de hjälper till att förebygga dem. Medierapporteringen kan också medföra att förövare eller presumtiva förövare inser det allvarliga i handlingarna och tar avstånd från dem (Bjørgo, 1993). Nyhetsrapportering om rasism och homofobi har viktiga svårigheter att hantera, eftersom den kan medföra oönskade kon- sekvenser för offren och de utsatta grupperna. Jag går närmare in på denna problematik i avsnittet om mediebevakningen av rasistiskt våld. Men att inte uppmärksamma hatbrotten i medierna och att därigenom inte ge allmänheten möjlighet att ta avstånd från dem som just de hatbrott de är, kan innebära att de framstår som något oviktigt och/eller normalt. Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Personer med någon forma av permanent funktionsnedsättning, som innebär ett handikapp i förhållande till det omgivande sam- hället, utgör en stor del av befolkning. De siffror som bru- kar nämnas är 1,2 eller 1,8 miljoner personer, alltså cirka var femte individ. Tre av de undersökningar av mediebilden av funktionshinder som jag kort ska referera behandlar utbudet i . Medieforskaren undersökte utbudet från perio- den1956–2000 (Ljuslinder, 2002). Hon fann att från och med 1970- talet utgjorde program och inslag som på något sätt berörde funk- tionshinder och funktionshindrade personer av sänd- ningstiden. De flesta inslagen förekom i faktagenrer och hälften var nyhetsinslag. En analys av hur funktionshinder och funktions- hindrade personer representeras i inslagen ger bland annat följande resultat: Funktionshindrade personer framställs för det mesta som sitt funktionshinder och som representanter för en grupp människor som benämns De funktionshindrade. Funktionshindret fram- ställs som den viktigaste dimensionen i personernas liv och identi- tet. Vidare representeras funktionshindrade personer i första hand via sina kroppar, med en kamerablick som fokuserar de kroppsliga detaljer som inte överensstämmer med det kroppsliga idealet. Den, jämfört med rådande normer, ofullständiga kroppen framstår som ofullkomlig, onormal, avvikande och annorlunda och tenderar genom sin centrala position i berättelsen om funktionshindrade perso- ner att framhållas som kärnan i människans hela personlighet (, 2002: 110). Ljuslinder hävdar också att det ofta är reportrar och icke funk- tionshindrade experter som talar om de funktionshindrade, och att huvudpersonerna själva lyser med sin frånvaro eller bara syns som staffage; alltså som stumma individer eller kollektiv i bild. Ljuslinders slutsatser är att funktionshindrade stereotypiseras i några få roller och konstrueras som Andra; som en kategori männi- skor som utmärks av egenskaper som kontrasteras negativt mot normaliteten, det som vi vill vara. Det har alltså handlat om en diskriminerande och andrafierande gestaltning av funktionshinder i . Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper Medieforskaren har gjort en genomgång av bilden av funktionshinder och funktionshindrade i Televi- sions nyhetsprogram och första halvan av 2006 (Ghersetti, 2007). Hon finner att av nyheternas sänd- ningstid på något sätt berör funktionshinder . De former av funktionshinder som oftast syns i nyheterna är sensorisk försvagning, rörelsehinder och psykisk sjukdom. Vidare konstaterar att när personer med funktions- hinder förekommer i nyhetsinslag, så är det nästan utan undantag i sammanhang som berör just funktionshinder. Funktionshindrade personer är alltså mycket sällan inkluderade i nyhetsprogrammen som vanliga medborgare eller experter. De funktionshindrade som framträder är i stor utsträckning privatpersoner, talespersoner från handikapporganisationerna och idrottsrörelsen och de framträder som representanter för ett funktionshinder eller för de funktions- hindrade. Ghersetti påpekar att denna framställning i sig är diskriminerande, eftersom funktionshindrades röster och perspek- tiv är exkluderade i generella samhällsfrågor. Men det finns också diskriminerande drag i den bevakning där funktionshindrade upp- träder. Dels på det sättet att de tilldelas några få, ofta stereotypa, roller som offer eller hjälte. Dels genom att de får uttala sig i mindre utsträckning än andra aktörer i inslagen. av inslagens funktionshindrade personer kommer inte själva till tals, utan omnämns av andra. De framstår alltså ofta som passiva och som föremål för andras uttalanden och åtgärder. Intressant nog ger TV-inslagens bildsättning en annan bild. Här gestaltas de funk- tionshindrade personerna som aktiva; de interagerar med andra eller agerar själva och ingår i en social kontext. Ghersetti tror att detta hänger samman med att bilder och bildsekvenser som skildrar någon form av aktivitet helt enkelt anses vara mer intressanta, och TV-mässiga kan man tillägga, än de som inte gör det. Ghersettis slutsatser liknar Ljuslinders: /Rapporteringen/ förmedlar och upprätthåller en bild av funktions- hindrade som dom, en grupp som står vid sidan om och avviker från det vi som representerar den samhälleliga . Dels handlar det om att funktionshinder endast beskrivs genom ett fåtal sjukdomar och diagnoser och att nyhetsinslagen ofta har en negativ vinkel som förmedlar bilden av hopplöshet, ohälsa, problem eller utanförskap. Dels handlar det om att funktionshindrade personer i stor utsträckning ges rollen av offer, det vill säga passiva, hjälplösa och svaga personer, som sällan för sin egen talan. När de ändå gör så, så framträder de oftast som privatpersoner och sällan som talesmän på Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper den offentliga arenan. Personer med funktionshinder behandlas som delar i ett kollektiv, en abstrakt grupp, snarare än som enskilda indivi- der (Ghersetti, 2007:38). En undersökning av bilden av funktionshindrade i Televi- sions samtliga program under prime time, de som har flest tittare, ger dock något andra resultat än Ghersettis (Amsen m.fl.,2007). När alla programtyper granskas under den , visar det sig att funktions- hindrade på något sätt finns med av den totala sändningstiden. Huvuddelen av de som syns, , är män och rörelsehinder är den typ av funktionshinder som syns oftast. Merparten av dem som syns är privatpersoner och merparten av dessa syns bara i bild utan att vare sig bli omtalade eller själva uttala sig. Möjligen framträder alltså en stor del av de funktionshindrade som syns i televisionen som ett slags staffage; de visas upp som en del av samhället men medverkar inte i att definiera de frågor som programmet tar upp (Jmf. Ljuslinder ovan). En studie av hur personer med funktionshinder framställs i olika genrer i svensk television lyfter fram viktiga skillnader i perspektiv och människosyn olika programtyper emellan. Det handlar alltså inte längre om samma slags stereotypa representationer av funk- tionshinder i alla genrer (Ålöw, 2007). I ett par av de refererade undersökningarna reflekterar förfat- tarna kring det faktum att merparten av de personer med funk- tionshinder som syns i TV är män. Proportionerna är de som gene- rellt gäller i nyhetsmedierna; knappt var tredje person som fram- träder är en kvinna. Ljuslinder resonerar kring möjligheten att det beror på att funktionshindrade redan representeras som svaga, hjälplösa och passiva Andra, och att de inte dessutom behöver vara kvinnor. Hon menar att den rådande genusmakt- ordningen slår extra hårt mot funktionshindrade kvinnor, också när det gäller medierapporteringen. De få nyheter hon hittar om sexualiserat våld mot funktionshindrade tycks vara könsblinda; alltså man glömmer att nämna att offren är kvinnor; det är etiket- ten funktionshindrad som används. Amsen m. fl. tar upp att de funktionshindrade som tillskrivs de tydligaste stereotypa rollerna är de som är psykiskt sjuka. De upp- träder antingen som skurkar eller offer (Amsen m.fl., 2007: 57). Medievetaren har analyserat bevakningen i , och Rapport efter mordet på utrikesminister Forskningsöversikt, svenska medier och utsatta grupper och andra våldsbrott 2003, som tillskrevs psykiskt sjuka människor (, 2007). Han finner att diskursen i nyhets- medierna är starkt influerad av populärkulturens stereotyper av den vansinniga mördaren. Handlingarna beskrivs som helt och hållet dikterade av gärningsmännens psykiska sjukdom. Andra faktorer som ålder, kön, social och ekonomisk status, tidigare traumatiska upplevelser eller missbruk tonas ner och brotten ses som en följd av individens disposition. Vidare framstår personer med psykisk sjukdom som helt och hållet ur stånd att ha förnuftsmässiga skäl för sina handlingar. Deras handlingar är slumpmässiga, oförutsäg- bara och oförklarliga. Motpolen till denna stereotyp är ett under- förstått vi som utmärks av rationalitet, förutsägbarhet och begriplighet. Medierapporteringen utmärks dels av en dramatiserande och känslosam framställning med rubrikord som psyksjuk och van- sinnesdåd och med formuleringar som döden vandrar fritt omkring på våra gator, vem som helst kan drabbas när som helst. Dels hämtar rapporteringen en viktig del av sin källinforma- tion från auktoriteter inom den medicinska psykiatrin, som ställer generella diagnoser och klassificerar och benämner symtom på mental ohälsa. Båda framställningssätten ger sitt bidrag till att kon- struera psykisk sjuka människor som inte som vi. hävdar att när medierna på detta sätt fokuserar på psykisk sjukdom som enda orsak till våldsamma dåd stigmatiserar man en stor grupp människor med psykiska funktions- hinder som potentiellt våldsamma och farliga. Följaktligen kom också mediediskursen 2003 att innehålla krav på ökade tvångs- åtgärder inom mentalvården, medan vårdens kvalitet knappast ifrågasattes (, 2007:114). (2007) liksom Ljuslinder (2002) försöker på olika sätt lyfta fram och problematisera den normalitetsnorm som mediediskursen kring funktionshindrade utgår från. pekar på stereotypernas socialpsykologiska funktion. För att vi ska kunna uppleva oss som förnuftiga och sunda måste andra stig- matiseras som totalt oförnuftiga.