sou · GVB392 · 2008-01-01 00:00:00 — Till skillnad från straff- lagen har man i undvikit att göra en uppdelning av olika urkunder med hänsyn till dess speciella karaktär. I stället har handlingar över huvud taget förklarats vara sådana som omfattas av straffbestämmelsen under förutsättning att de upprättats till bevis eller på annat sätt är av betydelse som bevis. I detta krav ligger att handlingen självständigt förmedlar ett föreställningsinnehåll. Hand- lingen behöver inte ha upprättats för att tjäna till bevis, avsikts- urkund, utan även s.k. tillfällighetsurkunder, kan vara förfalsk- ningsobjekt. Av avgörande betydelse är om handlingen innehåller fakta som är av betydelse i en rättslig angelägenhet mellan per- soner, såväl i privata förhandlingar som inför en domstol. Förfalsk- ningsobjektet fordrar en viss form som ger uttryck åt ett föreställ- ningsinnehåll genom en sammanställning av tecken med viss be- tydelse. Detta framgår av exemplifieringen i lagtexten; protokoll, kontrakt, skuldebrev och intyg. Till följd härav ska föreställnings- innehållet kunna avläsas ur urkunden. Med avläsande likställs av- lyssnande. uttalade att såväl diktafonrullar som talfilm ingår under handlingsbegreppet.TPF3FPT Ett fotografi är där- emot inte en handling. Detta förklaras av att ett fotografi eller en bild inte ersätter ett mänskligt tal på samma sätt som en skrift eller ett magnetband. Ett fotografi kan dock vara fogat till en handling så att det på grund därav är att anse som en del av denna, se rätts- fallen SvJT 1975 rf. s. 53 och NJA 1963 s. 373. För att en handling ska utgöra en urkund i mening förutsätts vidare att det ska kunna utläsas eller på annat sätt framgå 3TP PT SOU 1944:69 s. 257. Gällande rätt – en översikt av handlingen vem som är dess utställare. Handlingen ska således ha en s.k. utställarangivelse. En helt anonym skrift, vars utställare inte framgår, kan inte genom sitt innehåll äga ett sådant bevisvärde att den är att betrakta som urkund. Även om själva skriften inte uttryckligen behöver ange utställaren, måste det åtminstone i någon mån vara möjligt att härleda handlingen till en viss person eller en viss grupp personer. Utställarangivelsen måste dock inte nöd- vändigtvis vara en namnunderskrift utan det kan vara tillräckligt att upplysning om utställaren på ett eller annat sätt kan erhållas av handlingens innehåll.TPF4FPT Att någon nämns i en handling som upp- hovsman till vad där står anses emellertid inte i sig vara tillräckligt för att han ska vara utställare av handlingen. Det är vidare enligt doktrinen klart att utställande inte betyder detsamma som för- färdigande. Av paragrafens andra stycke framgår att bevismärken, t.ex. legitimationskort och biljetter, betraktas som urkunder. Ut- ställaren är inte den som förfärdigat märket utan den som står för märket, som garant för dess bevisfunktion. I doktrinen finns uppfattningen att trycksaker kan vara ur- kunder och därmed också förfalskningsobjekt.TPF5FPT En förutsättning är dock att det finns uppgift om en utfärdare. Tryckta aktiebrev och obligationer har anförts som exempel på möjliga objekt för för- falskning. Kravet på att handlingen ska ha utställarangivelse och vara av betydelse som bevis innebär i princip att endast handlingar med originalkaraktär tillerkänns urkundskvalitet, eftersom handlingen måste kunna äkthetsprövas. Traditionellt har detta ansetts medföra att fotokopior, tryckta böcker m.m. och avskrifter inte kan vara urkunder, jfr dock avsnitt 5.3 nedan.TPF6FPT Om kopian eller avskriften vidimeras blir den dock en urkund eftersom ett nytt original upp- 4TP PT I rättsfallet NJA 1953 s. 23 behandlades en skrift som var undertecknad med ett maskin- skrivet namn som en urkund. Enligt vår uppfattning kan ett sådant synsätt inte anses vara gällande rätt. bedömning av åtalen för urkundsförfalskning i det s.k. Alcalá- målet vilar uppenbarligen på en uppfattning liknande vår (jfr dom i mål nr B 5358-01). 5TP PT Se bl.a. m.fl., Brottsbalkskommentaren, s. 14:17 och Jareborg, Brotten III, 2 uppl. 6TP PT När det gäller vanliga böcker har olika uppfattningar framförts i doktrinen i frågan om dessa utgör urkunder. I tidigare upplagor av brottsbalkskommentaren har böcker frånkänts urkundskvalitet eftersom varken författare, förlag eller tryckeri har kunnat anses som utställare. synes dock i sin (s. 116) ha en annan uppfattning och anger där att även tryckt skrift eller delar därav måste anses uppfylla objektsrekvisitet i den nuvarande bestämmelsen. Enligt Jareborg, Brotten III, 2 uppl. s. 49 frånkänns bl.a. tryckta böcker och tidskrifter urkundskvalitet eftersom endast handlingar med originalkaraktär har sådan betydelse som bevis att de förtjänar särskilt skydd mot förfalskning. Gällande rätt – en översikt rättas med vidimanten som utställare. har i rättsfallet NJA 1989 s. 656 ansett en handling (exemplar 2 av ett beslagsprotokoll), som försetts med en underskrift med använd- ande av karbonpapper, som en urkund. anförde att det förhållandet att exemplaret inte underskrivits särskilt för sig utan med utnyttjande av det tekniska förfarande som blankett- setet erbjudit får ses uteslutande som en praktisk anordning. Även beträffande detta exemplar framgår vem som är utställare av handlingen. Den ifrågavarande handlingen hade haft en särskild funktion som bevis och fyllt en i princip lika viktig uppgift som det exemplar i blankettsetet som utställaren försett med sin under- skrift. På grund av detta utgjorde enligt även exemplar 2 en urkund i den mening som avses i 14 kap. 1 § och var inte en sådan kopia som faller utanför bestämmelsen. I rättspraxis har förekommit att manipulationer med tekniska uppteckningarTPF7FPT av olika slag, t.ex. färdskrivare i fordonTPF8FPT, bedömts som urkundsförfalskning (jfr t.ex. NJA 1991 s. 739). En sådan bedömning förutsätter att stämpelkortet i ett fall som det nämnda är att anse som en urkund, vilket i sin tur förutsätter att handlingen anger en utställare. Den förfalskade handlingen ska helt eller delvis härröra från någon annan än den ger sken av att härröra från. Av- görandet har kritiserats i doktrinen, se vidare avsnitt 6.7.2.1 nedan. Gärningar av det här slaget skulle också kunna vara straffbara som dataintrång enligt 4 kap. 9 c § . Frågan om en elektronisk handling kan utgöra en urkund i mening har prövats av i ett uppmärk- sammat fall. Gärningen bestod i att olika personer fått ett e-post- meddelande från den tilltalade, till vilket det fanns bifogat bl.a. en fil som innehöll ett ordbehandlingsdokument. Dokumentet var ett rättsutlåtande över hur förundersökningen hade bedrivits mot den tilltalade och texten var undertecknad med maskinskrift av en pro- fessor. Skriften innehöll ett flertal osanna uppgifter där professorn 7TP PT Tekniska uppteckningar skiljer sig från urkunder av de slag som exemplifieras i 14 kap. 1 § genom att de framställs av en teknisk apparat och att någon människa inte kan utpekas som den direkte framställaren. Det är alltså fråga om data-, mät- eller beräkningsvärden, tillstånd eller händelseförlopp som materialiseras helt eller delvis genom en automatisk process. Som exempel kan nämnas färdskrivardiagram, EKG och EEG, se Jareborg, Brotten III, 2 uppl., s. 51. 8TP PT I rättspraxis har också magnetband med viss betalningsinformation till Värdepappers- centralen (VPC) ansetts vara att bedöma som en urkund, se NJA 1987 B 8. I NJA 1961 C 177 dömdes vidare en vaktkonstapel för urkundsförfalskning när han bytt ut pappers- skivor i ett kontrollur mot andra, av honom själv perforerade skivor. Enligt häradsrättens icke ändrade dom hade han framställt falska bevismärken. Gällande rätt – en översikt påstods ha kontaktat olika personer och dragit ett flertal slutsatser. ansåg att rättsutlåtandet inte borde bedömas som en urkund och det ansågs inte heller ge sken av att vara en kopia av viss urkund. Ställningstagandet till åtalet för urkundsförfalskning motiverade hovrätten med följande uttalande: Upptagningar för automatisk databehandling (ADB) faller i många fall under begreppet urkund. Urkundsbegreppet har således genom rätts- praxis kommit att följa med den tekniska utveckling som har skett. Det är dock viktigt att man ställer lika höga krav på sådana upp- tagningar som på pappersdokument för att tillerkänna dem urkunds- kvalitet. Konsekvensen av detta blir att ett dokument som endast upp- rättats genom ett ordbehandlingsprogram närmast blir att jämställa med en avskrift av en urkund. Eftersom avskrifter inte uppfyller kravet på originalkaraktär bör sådana handlingar, oavsett om de skrivs ut eller lagras elektroniskt, inte tillerkännas urkundskvalitet.TP F9FPT Urkundsbegreppets omfattning har också varit föremål för pröv- ning av Hovrätten för nedre Norrland.TPF10FPT Målet gällde bl.a. åtal för grov urkundsförfalskning. Förfalskningen påstods ha bestått i att den tilltalade via dator och kortläsare fört över nummer hänförliga till kreditkort utfärdade av ett visst företag, till särskilt inför- skaffade plastkort med magnetremsor. Genom åtgärden kom korten att innehålla koder, genom vilka man i kortläsare kunde ut- läsa utställande företag och kontoinnehavare. Hovrätten konsta- terade att de falska korten var att betrakta som urkunder i lagens mening.TPF11FPT Hovrättens dom har, när detta skrivs, inte vunnit laga kraft. Lagen skiljer mellan handlingar och märken. Märkena har inte en bestämd form som möjliggör att genom läsning ta del av innehållet. Även märkena förmedlar ett föreställningsinnehåll, men detta sker genom enstaka bokstäver eller siffror eller genom andra tecken, som i förening med märkets utseende i övrigt gör att det kan tjäna som bevis inom en krets av personer, som känner till den funktion det tilldelats. 9TP PT dom i mål B 5358-01 s. 67. 10TP PT Hovrätten för nedre dom i mål nr B nr 646-05. 11TP PT Se s. 6 i domen. Gällande rätt – en översikt Det finns tre grupper märken. En grupp märken kännetecknas av att de säger något om ett förhållande som ligger utanför märket eller ett föremål varmed detta förbundits. Sådana märken benämns bevismärken (14 kap. 1 §). Exempel är biljetter och kassakvitton. En annan grupp fullgör en liknande funktion, men endast under förutsättning att de anbragts på ett annat föremål. Till denna grupp hör guld- och silverstämplar och registreringsskyltar på motor- fordon. Eftersom märkena tjänar en kontrollfunktion benämns de kontrollmärken (14 kap. 7 §). En tredje grupp märken utmärks av att de fristående eller på visst sätt anbragta, medför en rättslig eller ekonomisk verkan. Sådana märken, värdemärken, är ofta bärare av ett bestämt penningvärde. Som exempel kan nämnas frimärke (14 kap. 7 §). Gränsen mellan handlingar och märken är flytande. Detta är anledningen till att den kategori märken som mest liknar hand- lingar sammanförts med dessa i begreppet urkund. Den kategori av märken som kan vara urkunder kallas bevismärken. Dessa är liksom de handlingar som omfattas av urkundsbegreppet självständiga, dvs. det ska inte behövas någon ytterligare information för att märket ska kunna uppfylla sin funktion som ett bevismedel för någon omständighet som ligger utanför märket, t.ex. att någon person har en viss rättighet eller har fullgjort en viss prestation. Vem som är utställare av ett bevismärke är i detta sammanhang ointressant. Såväl märken som utfärdats av det allmänna som någon enskild person omfattas således av regleringen. Inte alla bevismärken omfattas av bestämmelsen om urkunds- förfalskning i 14 kap. . I 14 kap. 1 § sägs att legitima- tionskort, biljett och dylikt bevismärke omfattas samt i 14 kap. 2 § nämns även kassakvitto, kontramärke och dylikt mot- tagningsbevis. Härigenom får anses framgå att bevismärket måste vara en avsiktsurkund, som förmedlar ett inte oviktigt föreställ- ningsinnehåll. Liksom för handlingar ska det på något sätt framgå vem som är utställare och står bakom märkets funktion som bevis för en viss omständighet. Därutöver fordras att bevismärket har karaktär av eller ger sken av att vara ett originalmärke. Gällande rätt – en översikt Det brottsliga förfarandet består i att förfalskaren framställer en falsk urkund eller att han falskeligen ändrar eller utfyller en äkta urkund. Genom förfalskningsåtgärden ger urkunden ett felaktigt sken om upphovsmannaskapet. Urkunden härrör inte från den person som är att uppfatta som utställare eller upphovsman. Brottet är fullbordat redan genom förfalskningsåtgärden. För straffbarhet krävs det alltså inte att det förfalskade blivit begagnat. Det är dock vanligt att förfalskning utgör ett medel för t.ex. ett fullbordat bedrägeri eller försök till bedrägeri. Den omständigheten att bedragaren begagnat falsk handling nämns i 9 kap. 3 § brotts- balken som ett skäl att rubricera bedrägeriet som grovt. I lagtexten anges vilka tillvägagångssätt som är straffbara som urkundsförfalskning; en person skriver en annan verklig eller på- hittad persons namn, falskeligen förskaffar sig annans underskrift, på annat sätt framställer falsk urkund eller falskeligen ändrar eller utfyller en äkta urkund. Att skriva annan persons namn – verklig eller uppdiktad – före- faller vara den vanligaste förfalskningsmetoden. Från det straffbara området finns här emellertid ett viktigt undantag, nämligen om den som undertecknar en handling med annans namn har namnbärarens samtycke till detta. I dessa situationer fritar samtycket från straff- rättsligt ansvar, eftersom urkunden alltjämt får anses härröra från den uppgivne utställaren. Det brister med andra ord i de objektiva brottsrekvisiten i straffbudet. Samtycke är alltså i dessa samman- hang inte att betrakta som en allmän objektiv ansvarsfrihetsgrund enligt 24 kap. 7 § , eftersom det vid de s.k. brotten mot allmänheten, dit förfalskningsbrotten räknas, inte finns någon person som förfogar över det skyddade intresset.TPF12FPT För att sam- tycke från den i urkunden angivne utställaren ska frita från ansvar krävs att samtycket lämnas före eller senast i samband med urkunds- framställningen. Ett samtycke i efterhand saknar i regel verkan.TPF13FPT Detsamma gäller om urkundsframställaren har fått civilrättslig behörighet att underteckna en urkund med utställarens namn. Ur- kunden är alltså äkta, om den som tecknar annans namn är behörig att göra detta – t.ex. därför att han uppträder som fullmäktig – även om han överskrider sina befogenheter och således även om själva 12TP PT Se bl.a. m.fl., Brottsbalkskommentaren, s. 24:66. 13TP PT Jareborg, a.a., s. 56. I RH 1981:166 ogillades dock ett åtal för urkundsförfalskning på den grunden att den tilltalade hade trott att han skulle ha fått samtycke till skrivande av annans namn och han kunnat fråga namnbäraren. Det ansågs då brista i subjektiv täckning. Gällande rätt – en översikt rättshandlingen som företagits inte blir gällande enligt sitt innehåll p.g.a. ond tro hos medkontrahenten. Det andra fallet som omnämns i lagtexten innefattar de fall där någon luras till att underteckna en handling utan att vara medveten om vad det är för handling eller vad denna innehåller. En sådan urkund anses alltså inte, trots den egenhändiga namnteckningen, härröra från den som den ger sken av att härröra ifrån. Förfalskning sker däremot inte, när utställarens vilja att skriva under en viss ur- kund med av honom känt innehåll bygger på ett misstag eller vilse- ledande om innebörden av dokumentet. Med uttrycket annorledes framställer falsk urkund förstås varje åtgärd som innebär att en falsk urkund tillskapas. Enligt motivuttalanden täcks med detta uttryck bl.a. urkunder som saknar uttrycklig utställarangivelse, exempelvis tryckalster och bevismärken. Även här är det behörigheten som avgör om en urkund är äkta eller inte. Har urkunden framställts inom ramen för behörigheten be- traktas urkunden som äkta. För ett tryckeri som erhåller beställ- ning av ett visst antal exemplar av en viss handling sträcker sig behörigheten inte längre än uppdraget. Obehörigt framställda över- exemplar vid sidan av beställningen kan därmed utgöra oäkta ur- kunder. Slutligen anges som straffbart förfarande att falskeligen ändra eller fylla ut en äkta urkund. Sådan förfalskning sker vanligtvis genom att någonting läggs till i urkunden eller genom att något som ursprungligen funnits med i urkunden tas bort, exempelvis en anteckning om att betalning erlagts eller att en vara lämnats ut. För att gärningen ska betraktas som ett förfalskningsbrott krävs dock att urkunden även efter ändringen utgör ett användbart bevismedel, som p.g.a. sin ofullständighet eller motsvarande innebär fara i bevishänseende. Under detta förfarande täcks även det fallet att ut- ställaren av en urkund själv i efterhand ändrar denna. Enligt är dock en sådan ändring gjord i efterhand av urkundens utställare lovlig så länge urkunden ännu inte utgetts och alltså inte börjat utöva sin funktion som bevismedel. Även här är straffbarheten knuten till vederbörandes eventuella behörighet. Är en urkund ändrad eller utfylld av en behörig person medför alltså ändringen av urkunden inte att densamma blir att anse som oäkta. En behörig person gör sig inte heller skyldig till förfalskning (däremot sannolikt till ett förmögenhetsbrott) om han eller hon endast överskrider sin befogenhet. Däremot innebär en ändring av en obehörig person, dvs. annan än urkundens utfärdare eller någon Gällande rätt – en översikt som har fått dennes behörighet att företa ändringen, att urkunden blir falsk. Detta kan t.ex. vara fallet om urkunden ändras eller utfylls av någon som har tillgripit eller hittat den eller som i övrigt har tillgång till den utan att vara behörig att förfoga över den på sätt som skett. Förfalskningsbrottet är som tidigare nämnts fullbordad redan i och med förfalskningsåtgärden. Det krävs alltså inte att det för- falskade begagnats. För att inte det straffbara området skulle bli alltför omfattande infördes på straffrättskommitténs förslag ett krav på att åtgärden ska innebära fara i bevishänseende för att leda till straffansvar. I stället för ett skaderekvisit har vi alltså nu ett farerekvisit, det ska föreligga en konkret faresituation. Eftersom lagstiftaren numera utgått från att en förfalsknings- åtgärd i princip alltid är farlig och straffvärd föreligger i praktiken en viss presumtion för att en åtgärd som lett till att en urkund förfalskats också innebär fara i bevishänseende.TPF14FPT Trots denna pre- sumtion ställs det krav på det falska objektets yttre beskaffenhet. Det förfalskade ska ha en sådan likhet med en äkta urkund att det är sannolikt att en förväxling kan ske eller att det förfalskade på annat sätt tas för äkta. Förfalskningen ska således vara någorlunda välgjord. Kravet har dock inte ställts särskilt högt i praxis. i bevishänseende förutsätter vidare en viss sannolikhet för att det förfalskade ska komma till användning vid bevisning. Kravet är uppfyllt om det går att styrka en risk för att t.ex. någon utom- stående, trots förfalskarens försiktighetsåtgärder, skulle kunna komma över och använda urkunden. i bevishänseende förutsätter slutligen att användandet av det förfalskade med någon sannolikhet skulle medföra skada eller olägenhet. Detta sker i allmänhet genom att någon vilseleds i en angelägenhet av praktisk betydelse. Dock är rekvisitet uppfyllt om det kan konstateras att åtgärden inneburit bevisningssvårigheter även om den inte vilseleder någon. Det sagda innebär att fara i bevishänseende vid urkundsförfalsk- ning kan karakteriseras som fara för förväxling med en äkta ur- kund, fara för användning som bevismedel och fara för skada eller olägenhet. 14TP PT Jareborg, a.a., s. 61 f. Gällande rätt – en översikt För straffansvar krävs att faran måste föreligga vid tiden för själva förfalskningsåtgärden. Lagstiftaren har inte klargjort innebörden av farerekvisitet. Det kan också konstateras att begreppet inte har samma innebörd i de olika straffbestämmelser i 14 och 15 kap. där det före- kommer. I doktrinen har begreppet preciserats på följande sätt: för förfalskningsgärningens avslutande skall det vara existentiellt möjligt och plausibelt, att den oäkta urkunden kommer att användas som bevismedel i en praktisk angelägenhet på ett sätt som för en annan person medför skada eller olägenhet.TPF15FPT I subjektivt hänseende fordras vanligt uppsåt, varvid tvivel hos gärningsmannen om de omständigheter han ska känna till ska be- dömas enligt de av i rättsfallen NJA 2002 s. 449 och 2004 s. 176 fastlagda principerna för uppsåtets nedre gräns. Gärningsmannen ska således känna till beskaffenheten av den handling eller det bevismärke, som han falskeligen framställer eller ändrar, samt även de omständigheter som innebär att åtgärden medför fara i bevishänseende. Dock fordras inte att förfalskaren själv anser att gärningen innebär fara i bevishänseende. 2.3.2Förvanskning av urkund – 14 kap. 2 § Är urkundsförfalskningen att anse som ringa, ska i stället dömas till ansvar för förvanskning av urkund. Det avgörande för graderingen är dock i allmänhet de objektiva omständigheterna vid brottet medan de subjektiva omständigheterna, som kan vara av stor vikt för straffvärdebedömningen, normalt är av underordnad betydelse, se rättsfallet NJA 2000 s. 314 med däri gjorda litteraturhänvis- ningar. Vid bedömningen ska särskilt beaktas om urkunden är av mindre vikt, såsom kassakvitton, kontramärken eller dylikt mottag- ningsbevis. Prövningen ska göras utifrån den i det enskilda fallet föreliggande urkunden. Vidare ska särskilt beaktas om gärningen skett i syfte att förhjälpa någon till hans rätt, t.ex. att någon upp- rättar ett kvitto rörande en faktiskt fullgjord betalning, bevittnar en äkta namnteckning, bestyrker en riktig avskrift eller på annat sätt 15TP PT Jareborg, a.a., s. 61. Gällande rätt – en översikt framställer ett intyg med sant innehåll. Exemplifieringen i para- grafen är inte uttömmande utan även andra urkunder eller förfar- anden än dem som anges i bestämmelsen kan leda till att gärningen bedöms som mindre allvarlig. 2.3.3Grov urkundsförfalskning – 14 kap. 3 § Vid bedömande om urkundsförfalskningen är att bedöma som grov ska inledningsvis särskilt beaktas om förfalskning avsett myndig- hets arkivhandling av vikt. Med myndighet förstås såväl domstol som ämbetsverk eller annan statlig eller myndighet. Av skrivningen förstås att det inte räcker med att urkunden utgör en arkivhandling. Det förutsätts därutöver att handlingen är av vikt, dvs. att den har en högre grad av betydelse än arkivhandlingar i stort. Myndigheters expeditionshandlingar är t.ex. inte annat än i undantagsfall att anse som handlingar av vikt enligt förevarande bestämmelse. Bestämmelsen torde dock vara tillämplig på grava- tionsbevis och vissa viktigare domstolsavgöranden. Även utländska myndigheters arkivhandlingar omfattas av bestämmelsen. Som ytterligare försvårande omständighet anges förfalskning av urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen såsom obligation, aktiebrev eller inteckningshandling. Ett sådant bevismedel är vanligtvis föremål för en frekvent omsättning på den allmänna marknaden. Det allmänna intresset av att sådana bevis- medel är korrekta och äkta gör sig därför starkt gällande. Slutligen anges i bestämmelsen som försvårande omständighet, att gärningen eljest är av särskilt farlig art. Med detta förstås bl.a. att förfalskningen är ägnad att med stor sannolikhet på ett kännbart sätt leda till kränkning av ett intresse av stor vikt, såsom rikets säkerhet, eller att den hotar stora ekonomiska värden. 2.3.4Undertryckande av urkund – 14 kap. 4 § års strafflagsrevision fanns det inte någon bestämmelse som motsvarade bestämmelsen om undertryckande av urkund. Till skillnad från de förfalskningsåtgärder som finns i de tre första bestämmelserna i 14 kap. , straffbeläggs i 14 kap. 4 § s.k. negativ förfalskning, dvs. förfalskningsåtgärder som innebär att ett bevismedel förstörs eller i övrigt görs obrukbart. Gällande rätt – en översikt