sou · GWB359 · 2008-06-05 00:00:00 — om våndan om att toppa laget, frustrationen över elitsatsande ung- domslag och viljan att vinna utan att någon ställs utanför få berättas. Resultatet visade att idrottsledarna intog förhållandevis olika ståndpunkter. Skillnaderna bottnade dels i om ledarna betonade ledarskapets idrottsliga eller sociala dimensioner, dels i vilken utsträckning man betraktade dessa två fostransformer som i harmoni eller konflikt med varandra. De idrottsledare som såg det idrottsliga ledarskapet som överordnat och som betonade en harmoni mellan tävlings- och föreningsfostran intog positionen att idrott visserligen är något annat än att fostra – men att ett gott ledarskap kan ha en fostrande funktion. Fostran och meningsfull gemenskap kan således uppstå i idrottsliga samman- hang som en positiv bieffekt. De ledare som tvärtom betonade soci- ala dimensioner men betonade en harmonisk relation mellan tävlings- och föreningsfostran legitimerade sin ståndpunkt med att harmoniska människor även blev framgångsrika idrottare. Vidare framhöll de att idrottslig framgång visserligen kunde vara lustfyllt men något som inte var det primära inom ungdomsidrot- ten vilken snarare har till syfte att få människor att tänka eller att röra på sig. En tredje grupp var de ledare som betonade idrottsliga aspekter och som därtill upplevde en konflikt mellan tävlings- och före- ningsfostran. Ett exempel var en boxningstränare som visserligen bejakade tanken att boxningsträning kan förhindra ungdomar att hamna snett i samhället, men som hänsköt sådana upp- gifter till de anställda i klubben. Eftersom han själv däremot verkade på helt oavlönad basis, uppfattade han det som viktigt att även han själv fick ut något av sitt engagemang – nämligen att få fram bra boxare. På motsvarande sätt underströk en friidrottsledare värdet av att alla i träningsgruppen fick uppmärksamhet, men med tillägget att han i praktiken brydde sig mest om de bästa. Strategin motiverades med hänvisning till ledarbrist. Om man inte har tid och möjlighet att engagera sig i alla, måste ett val göras – och för hans del blev det att satsa på dem som presterade mest. Slutligen återstod en grupp ledare som betonade de sociala dimensionerna i idrottens ledarskap och som dessutom ansåg att idrottens tävlingslogik riskerade att skapa problem. För dessa var föreningsidrottens socialiserande aspekter närmast självklara medan den snäva tävlingsfokuseringens följder i form av topp- ning och selektion betraktades som avarter vilka borde bekämpas. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö Medan studien ovan var inriktad på ledarna själva och deras inställning till det sociala ledarskapet, har valt att studera frågan mer indirekt och från de aktivas perspektiv. I hans breda kartläggning av ungdomars föreningsidrottande ingick näm- ligen en rad frågor om hur de unga upplevde sina ledares värde- ringar i teman som sexism, främlingsfientlighet, homofobi och alkoholkonsumtion, det vill säga aspekter vilka kan ses som indi- katorer på ett socialt medvetet ledarskap. Resultatet blev i huvud- sak positivt. av ungdomarna instämde helt eller delvis i påståendet att vår ledare berättar gärna sexskämt. Ännu färre, , menade att deras ledare var negativa till homo- sexuella eller olika invandrargrupper. Däremot instämde av ungdomarna helt eller delvis i påståendet att man får festa för vår ledare om man sköter sig på tävlingar/matcher.TPF63FPT En mer ingående analys av svaren visade dessutom tydliga skillnader mellan flickor och pojkar, såtillvida att sexskämt, homofobi och främlingsfientliga uttalanden hos ledare var vanligare inom pojkars lagidrotter än i flickidrotten. Ett liknande mönster framträdde även i närliggande frågor rörande ungdomarnas upplevelser av hårt spel, fusk, tävlingsbråk, orättfärdig selektion och domarbemötande. Även om en majoritet inte upplevde dessa företeelser i sin idrotts- miljö var det betydligt vanligare i pojkars lagidrotter jämfört med flickidrotten.TPF64FPT Trondmans slutsats blev därför att idrotten i allmänhet (och flickidrotten i synnerhet) är en positiv socialisa- tionsmiljö, men att det finns inslag i pojkars lagidrottande som inte kan anses överensstämma med vare sig statens eller idrottsrörelsens idrottspolitiska ambitioner.TPF65FPT Om ungdomars inflytande och delaktighet En grundläggande förutsättning för föreningsdemokratiska proces- ser är medlemmarnas möjlighet att utöva ett inflytande. Ju fler som uppmuntras att komma till tals och påverka – desto bättre blir för- utsättningarna för att verksamheten utformas i enlighet med majo- ritetens önskan. När medlemmars åsikter uppmuntras och tas till vara ökar dessutom deras känsla av ansvar och delaktighet. 63TP PT Trondman, s. 95–101. 64TP PT Ibid., s. 101–109. 65TP PT Ibid., s. 221. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö idrottens föreningsliv ska främja föreningsfostran utgör därmed medlemmarnas reella inflytande ett grundvillkor. Både i den statliga idrottspolitiken och hos idrottsrörelsen intar frågor om föreningsdemokrati och inflytande en central plats. I regeringens förordning om statsbidrag till idrottsverksamhet fram- hålls att stödet syftar till att utveckla barns och ungdomars intresse och benägenhet för motion och idrott samt deras möjlig- heter att utöva inflytande över och ta ansvar för sitt idrottande.TPF66FPT I Idrotten vill betonas på motsvarande sätt att idrotten ska ta tillvara ungdomarnas egna erfarenheter och synpunkter i utformning och ledning av tränings- och tävlingsverksamhet. Inom idrottsforskningen har förhållandevis lite gjorts i frågor kopplade till ungdomars inflytande och delaktighet. Vissa forskare har dock ifrågasatt idrottsrörelsens förmåga att utgöra just en skola i demokrati. Ett exempel är som framhöll att demokratiska processer och mötesverksamhet var lågt prioriterat inom ungdomsidrotten till förmån för själva idrottandet. Med illa dold kritik tillade han även att idrottsrörelsen var ideologilös och därmed artskild från s.k. idé- organisationer. Dessutom menade han att idrottsrörelsens fram- marsch hade skett på andra ideella rörelsers bekostnad med stora och negativa följder för många av de sam- hällsnyttiga egenskaper som man vanligtvis tillmäter det svenska föreningslivet.TPF67FPT kritik kan naturligtvis ifrågasättas. Är det rättvist eller ens rimligt att jämföra och värdera helt olika föreningsaktivi- teter? Ska idrottsrörelsen klandras för att många barn och yngre tonåringar föredrar fysiska aktiviteter på sin fritid istället för ett mer politiskt orienterat samhällsengagemang? kan det inte förnekas att , åtminstone indirekt, pekar på en intres- sant problematik. Hur viktigt är det egentligen för idrottens barn och ungdomar att utöva ett inflytande i den egna föreningen? Kan- ske är det fullt tillräckligt att koncentrera den egna insatsen till själva idrottandet och därmed överlåta beslut och ansvar rörande verksamhetens utformning till tränare, ledare och klubbstyrelse? Det senare finner visst stöd i både Trondmans och RF:s studier av ungdomars föreningsidrottande. I Trondmans undersökning behandlades frågan om ungdomars delaktighet i den egna före- ningsverksamheten utifrån tre övergripande frågeställningar. 66TP PT SFS 1999:1177, Förordning om statsbidrag till idrottsverksamhet. 67TP PT , Folkrörelserna och folket – med utblick mot framtiden (1990). SOU 2008:59 Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö studerades i vilken utsträckning som ungdomar generellt ansåg sig ha ett inflytande över sin egen tränings- och tävlingsverksamhet. Därefter studerades om de haft eller blivit erbjudna ledareuppdrag. Slutligen undersöktes om ungdomarna varit eller erbjudits plats sina föreningars styrelser eller i någon arbetsgrupp. Vid den inledande frågan framkom att en stor majoritet, , inte upplevde sig ha ett stort inflytande över sin tränings- och tävlingsverksamhet. Detta kan framstå som nedslå- ende. Intressant nog tillade dock att de var nöjda inflytandenivån medan endast en liten del, att de önskade ett betydligt större Vid frågan om ledareuppdrag framkom att hade varit ledare. En lika stor andel hävdade dessutom att de aldrig tillfrågats om att bli ledare. visade emellertid ett intresse. Slutligen framkom att endast ett fåtal, , var eller hade varit invalda i sina föreningars styrelser eller ingått i olika arbetsgrupper. Av övriga var det få () som blivit tillfrågade.TPF69FPT I RF:s kartläggning av ungdomars tävlings- och motionsvanor framkom ett delvis annorlunda resultat. På en direkt fråga om de unga ansåg sig få vara med och bestämma över sin egen tränings- eller tävlingsverksamhet svarade en majoritet, , positivt. Lika många sade sig dessutom vara intresserade av att ut- öva ett inflytande. Inte oväntat framkom även att den upplevda bestämmandenivån ökade med stigande ålder. Mer förvånande var dock att flickor i allmänhet ansåg sig få bestämma mer än pojkar (mot ).TPF70FPT När frågan omformulerades till att gälla inflytande i den egna föreningen blev svaret inte lika positivt. Då svarade endast en dryg tredjedel () att man ansåg sig ha ett inflytande. Nästan lika många () svarade nej. Slutligen återstod som inte ansåg sig veta om de hade ett inflytande eller ej – något som i sig antyder att många ungdomar inte är särskilt intresserade av att påverka den egna föreningens verksamhet.TPF71FPT I frågor om förtroendeuppdrag bekräftade RF:s data i huvudsak Trondmans resultat. Mycket få ungdomar – – sade sig till- 68TP PT Trondman, s. 78. 69TP PT Ibid., s. 79–80. 70TP PT Ungdomars tävlings- och motionsvanor, s. 17, 40–41. 71TP PT Ibid., s. 17, 48. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö höra en kommitté eller projektgrupp i den egna föreningen. Detta motsvarande ungefär andelen ungdomar som sade sig vara intresserade av sådant () och andelen som tillfrågats (). Än färre sade sig ha ett styrelseuppdrag (). Dessutom framkom en viss minskning i andelen ungdomar som blivit erbjuda att ingå i kommittéer eller styrelser. Det var något vanligare att flickor än pojkar erbjöds sådana förtroendeuppdrag.TPF72FPT Även i frågor rörande ledareuppdrag framkom något bekym- mersamma resultat. Ungefär en av fem ungdomar sade sig ha gått en ledareutbildning – vilket innebar en viss ökning . Betydligt fler, mer än var tredje person, sade sig dock vara intresse- rad av en sådan utbildning som endast var tionde () utan utbildning hade blivit tillfrågad. Det senare innebar dessutom en minskning jämfört . Vid frågan om faktiska ledareuppdrag framkom att sade sig ha sådan erfarenhet (något som delvis förklaras av att även domare- uppdrag definierades som ett ledareuppdrag). Men medan var fjärde ungdom sade sig vara intresserad av att bli tränare eller ledare i den egna föreningen uppgav att de fått en sådan för- frågan. Det senare innebar en halvering jämfört med 1998.TPF73FPT I jämförelse med statens idrottspolitiska mål och riktlinjerna i Idrotten vill indikerar resultatet att idrottsrörelsen inte i större utsträckning lyckats göra ungdomarna delaktiga i verksamheten. Därtill har idrotten tappat en påfallande stor grupp av presumtiva framtida idrottsledare. Denna grupp verkar även ha ökat . Det kanske mest intressanta resultatet är emellertid att så många inte upplever det som särskilt problematiskt med ett lågt inflytande över sitt idrottande. Detta talar för att många ungdomar har en påtagligt instrumentell syn på sin egen idrotts- verksamhet. De är där för att idrotta och ha roligt – och trivs för- hållandevis bra med att andra (tränare och ledare) organiserar och utformar verksamheten. Därmed förstärks bilden av ungdoms- idrotten som en relativt skollik miljö, organiserad och styrd av vuxna. 72TP PT Ibid., s. 44, 47. 73TP PT Ibid., s. 49–54. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö 7.6Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö: sammanfattande analys Detta kapitel har presenterat forskning om barn- och ungdoms- idrotten som uppfostringsmiljö. Att sammanfatta forskarnas resultat, synpunkter och perspektiv i några korta rader är ingen enkel uppgift. Det finns dock skäl att lyfta fram åtminstone tre generella slutsatser. En första slutsats är att föreningsidrotten har en anmärkningsvärt stark ställning i de ungas liv. Idrotten intresserar och aktiverar – både som verksamhet och nöjesform. Ingen annan frivilligaktivitet kan jämföras med idrottens förmåga att locka barn och ungdomar till en aktiv fritid. Det s.k. inflödet (det vill säga de som börjar att föreningsidrotta) är närmast häpnadsväckande: mer än åtta av tio ungdomar har åtminstone tillhört en idrottsförening. Därtill verkar förutsättningarna vara goda för barn och ungdomar att pröva på olika idrotter och således finna en eller ett par aktiviteter som de är beredda att fortsätta med. Parallellt med att barnidrot- ten övergår i ungdomsidrott börjar föreningarna att tappa med- lemmar. Avhoppen ökar därefter i takt med stigande ålder. Även om det är naturligt att ungdomar utvecklar nya eller ändrade intres- sen kan man fråga sig varför så många väljer att lämna sina idrotts- föreningar? Att påfallande många av dessa avhoppare behåller ett stort idrottsintresse – och kan tänka sig att börja föreningsidrotta igen – gör inte fråga mindre relevant. Det innebär nämligen, som Trondman formulerat saken, att efterfrågan på föreningsidrott är stor bland just de unga som efterfrågas av föreningsidrotten.TPF74FPT En andra slutsats är att det finns yttre samhälleliga faktorer som styr de ungas val att idrotta – och i vilka former. På aggregerad nivå är det tydligt att aspekter som kön, socioekonomi, etnicitet, famil- jeförhållanden, utbildning, geografi alltjämnt inverkar på barn och ungdomars delaktighet i föreningsidrotten. Lite tillspetsat är mönstret att pojkar idrottar mer än flickor och att rika idrottar mer än fattiga. Att strukturella samhälliga ojämlikheter återspeglas inom idrotten liksom på andra samhällsområden är måhända inte särskilt förvånande. Det vittnar dock om att idrottens tillgänglighet alltjämnt är ojämnt fördelat och att mycket arbete återstår innan 74TP PT Trondman, s. 213. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö föreningsidrotten realiserat sitt mål om idrott åt alla. Jämställd- hets- och integrationsaspekter inom föreningsidrotten vidareut- vecklas i nästa kapitel. En tredje slutsats är att det råder en tydlig diskrepans mellan idrottsrörelsens vision om den goda barn- och ungdomsidrotten och forskarsamfundets bild av idrottens praktik. Annorlunda uttryckt är det skillnad mellan vad idrotten vill och vad den faktiskt gör. Problematiken kan enkelt tydliggöras med begreppsparet före- ningsfostran och tävlingsfostran. Enligt Idrotten vill är båda dessa aspekter omistliga inslag i all föreningsidrott. Däremot måste bety- delsen och balansen mellan dessa uppfostringsformer skilja sig åt i olika ålders- och utvecklingsfaser. I barnidrotten ska förenings- fostran vara det klart överordnade målet. Verksamheten ska göras lekfull, allsidig och bygga på barnens egna behov och förutsätt- ningar. Först därefter, i ungdomsidrotten, ska tävlingsfostran suc- cessivt ges ökat spelrum – men endast under förutsättning att verk- samheten stimulerar långsiktig idrottslig utveckling, och mot- verkar utslagning. I forskarnas beskrivningar av barn- och ungdomsidrotten blir bilden en annan. Huvudintrycket är istället att tävlingsfostran redan i barnidrotten utgör en dominerande logik. Och detta får konse- kvenser för idrotten som uppfostringsmiljö. Resultatet blir en verksamhet där allvar och disciplin är överordnat lek och sponta- nitet. Det blir en verksamhet där selektion och rangordning tidigt accepteras som självklara principer i syfte att främja prestationer och resultat. Hur ska forskarnas analyser tolkas? Hävdar de att all barn- och ungdomsidrott är liktydig med tävlingshets, toppning och utslag- ning? Är elitsatsningar i redan unga år snarare regel än undantag? Nej, det vore att misstolka forskarnas slutsatser. Den extrema jakt på unga talanger som bedrivs i vissa elitföreningar och som röner massmedial uppmärksamhet hör förhoppningsvis till ovan- ligheterna. Detta är viktigt att understryka. Däremot visar de många forskningsresultaten sammantaget att även den vanliga barn- och ungdomsidrotten har problem att hantera spänningen mel- lan tävlings- och föreningsfostran. Att ungdomar födda tidigt är överrepresenterade i vissa lagidrotters talangsatsningar innebär de facto en premiering av fysisk mognad. Att brist på tid utgör ett vanligt åberopat skäl till avhopp indikerar en verksamhet som förutsätter ett sådant engagemang och en så hög närvaro att det kan bli svårt att förena idrottandet med andra fritidsintressen. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö många unga uppfattar det som oproblematiskt med ett lågt infly- tande över sin idrottsverksamhet vittnar om en förhållandevis vux- enstyrd, skollik idrottsmiljö och en instrumentell syn på det egna idrottandet. Exemplen kan göras fler. De innebär inte nödvändigt- vis att all barn- och ungdomsidrott kan likställas med elitism och utslagning. Däremot indikerar det en verksamhet som snarare styrs av idrottens behov än av den idrottandes intressen. Ett tydligt exempel på följden av en allt för stark tävlingsfostran ger i sin utvärdering av ungdomsidrotten i relation till statens idrottspolitik. I ett avslutande resonemang om vilka ungdomar som väljer att stanna kvar i idrotten och vilka som hop- par av, påpekar att idrottens kärnlogik (tävlingsfost- ran) inte samspelar särskilt bra med den idrottspolitiska ambitio- nen att erbjuda en bred folkhälso- och folkrörelseinriktad verk- samhet till så många som möjligt. Problemet är att de s.k. avhop- parna i stor utsträckning kännetecknas av att de 1) tilldelar idrotten mindre betydelse än de som stannar kvar 2) har ett svagare socialt nätverk av föreningsidrottande vänner och familjemedlemmar 3) ser målet med idrotten snarare som rekreation än prestation 4) har sämre förutsättningar att leverera högkvalitativa idrottsprestationer (eftersom de inte har tränat och tävlat lika mycket som sina mer idrottsaktiva kamrater). tillägger dock Trondman att avhopparna är påfallande positiva till föreningsidrotten i allmänhet och att de gärna skulle vilja fortsätta i någon form. Dessvärre är det senare emellertid i praktiken svårt eftersom det utbud som före- ningsidrotten tillhandahåller tenderar att styras av just idrottens kärnlogik, det vill säga en verksamhet som (i takt med utövarnas stigande ålder) blir alltmer tränings- och tävlingsintensiv, tids- konsumerande, kravfylld i termer av individuell prestationsut- veckling, selekterande och exkluderande, ledd av män som för- kroppsligar idrottens kärnlogik och ointresserad av breddad verk- samhet.TPF75FPT Om idrottsrörelsen har en ambition av att minska avhop- pen och locka nya ungdomar till föreningsidrottens skara, måste således nya verksamheter utformas som helt eller delvis bryter med idrottens kärnlogik.TPF76FPT 75TP PT Ibid., s. 225. 76TP PT Ibid., s. 227. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö Annars blir det som när idrottsundervisningen är som sämst i skolan – en symbios mellan idrottslärarens idrottsintresse och de lagidrottande pojkarnas (och ibland flickornas) förväntningar på att spela boll. De övriga blir ett problem som verkar omöjliga att rädda därför att den ansvarige läraren inte ser symbiosens logik och sin egen idrottsliga etnocentrism.TPF77FPT 7.6.2Att skapa balans mellan förenings- och tävlingsfostran: några enkla verksamhetsprinciper I den organiserade idrotten, med dess starka betoning på det prak- tiska utövandet och där tävlandet ofta utgör verksamhetens mått- stock, kan föreningsfostran framstå som något sekundärt, yttre och påklistrat. Men det stämmer inte. De föreningar som förmår att balansera förenings- och tävlingsfostran är tvärtom de som får bäst förutsättningar att även uppnå goda och uthålliga framgångar rent idrotts- och resultatmässigt. Förklaringen är dessutom både intui- tiv och enkel: i de allra flesta fall är det först när de unga lämnar ungdomsidrotten som de är fullvuxna och fullärda. Det är därmed först då som det går att bedöma deras reella talang. På så sätt råder det ingen motsättning mellan förenings- och tävlingsfostran – eller mellan statens och idrottsrörelsens mål. I detta avslutande avsnitt omformuleras kapitlets slutsatser till ett antal enkla verksamhetsprinciper. De föreningar och ledare som följer dessa (närmast självklara) tumregler skapar inte bara en posi- tiv föreningsmiljö. De utformar även en verksamhet som både främjar föreningsdemokratiska principer och tävlingsidrottens mål att utveckla många och högpresterande seniora elitidrottsutövare. Låt så många som möjligt vara med Att idrottsrörelsen ska behålla så många som möjligt av sina aktiva barn och ungdomar är ett självklart önskemål från samhällets sida. Det är även en grundförutsättning för att idrotten ska uppnå sina egna mål. Förklaringen är både intuitiv och självklar: ju fler ungdomar som trivs, stannar kvar och får tid att mogna inom sin idrott – desto större blir urvalet av potentiella talanger till en senior elitverksamhet. 77TP PT Ibid., s. 228. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö Låt varje individ utvecklas utifrån sina egna, unika förutsättningar Det är först när de unga lämnar ungdomsverksamheten, vid nitton- tjugoårsåldern, som de ska vara fullärda, färdigvuxna och redo att konkurrera på lika villkor. Vägarna dit är dock lika många som det finns individer. Som föreningsledare eller tränare gäller det således att alltid ha is i magen, tänka långsiktigt och att ha grundinställ- ningen att varje individ kan bli den bäste tills dess att motsatsen är bevisad. De aktiva bör dessutom göras delaktiga i sin utvecklings- process. Det barn vars idrottande är utifrånstyrt – av föräldrar eller ledare – kommer sannolikt inte att vara kvar i verksamheten särskilt . Varje individ ska i sin utveckling endast jämföras med sig själv Vilka resultat gjorde du ? Vilka resultat har du gjort och vilka resultat vill du åstadkomma ? Att jämföra ung- domar med varandra (istället för att bedöma deras individuella utveckling) är alltid detsamma som att jämföra äpplen med päron. Lika okonstruktivt är det att söka talanger bland ungdomar före genomgången pubertet eftersom det med stor sannolikhet kommer att gynna de fysiskt mest utvecklade i laget eller träningsgruppen. Fysisk mognad har inget med talang att göra. Därtill är fysisk mog- nad den i stort sett enda egenskap som en person inte kan förändra genom träning. Inte förvånande är det således sällan de som var bäst i elva–tolvårsåldern som också är bäst . Låt kampmomentet i tävlingen vara överordnad resultatet Tävlingen är en självklar ingrediens i mycket av idrottsrörelsens mångfacetterade verksamhet. Utan tävlingens spänningsmoment skulle många idrottsaktiviteter mista sin mening. Troligtvis skulle även många av dagens idrottsaktiva barn och ungdomar förlora intresse för att idrotta om deras träning aldrig utmynnade i täv- lingar och matcher där deras inövade tekniker och färdigheter fick omsättas i praktisk handling. Problemet är dock inte själva täv- landet – kampen, allvaret och lusten att vinna – utan det starka fokus på resultat och prestationer som ofta följer i tävlandets spår. Ett sätt att synliggöra detta är att jämföra föreningsidrotten med spontanidrotten. I den goda spontanidrotten eftersträvas vanligtvis Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö så jämna lag som möjligt, annars förlorar tävlingen sin mening. Alla som vill får dessutom vara med och delta utifrån sina egna förut- sättningar. Det viktigaste är inte att kora en segrare när matchen är över utan kampen och glädjen i stunden. I spontanidrotten är såle- des tävlingsmomentet centralt – men utan den rangordning, speci- alisering och selektion som lätt följer av föreningsidrottens allt för starka betoning av tävlingsfostran. Ge alla en bra grenspecifik utbildning