sou · GWB341 · 2008-04-23 00:00:00 — För att effektivi- sera lagföringen av människohandelsbrottet och därmed samman- hängande brottslighet anser vi att det finns ett behov av att utreda om det fortsättningsvis bör uppställas ett krav på dubbel straffbar- 1TP PT Redogörelsen baserar sig huvudsakligen på prop. 2004/04: 45 s. 125 f., Brottsbalkskommentaren, Del I, s. 2:1 f., och Jareborg, , m.fl., Svensk internationell straffprocessrätt. het beträffande grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § . Frå- gan omfattas inte av vårt uppdrag och bör därför ses över i ett annat sammanhang. De bestämmelser som reglerar den svenska straffrättsliga doms- rätten finns i 2 kap. där det stadgas om tillämplighe- ten av svensk lag. Av 2 kap. 4 § framgår att ett brott ska anses vara begånget där den brottsliga handlingen företogs. Om ett brott består av flera led, såsom människohandelsbrottet, innebär en tillämpning av regeln att brottet ska anses vara begånget i riket om någon del av den brottsliga gärningen ägt rum här. Ett brott kan vidare enligt 2 kap. 4 § anses begånget här om brottet fullbordats i . Beträffande försök till brott ska en sådan gärning anses begången såväl där försökshandlingen företogs som där det avsedda brottet skulle ha fullbordats. Genomförandet av ett människohandelsförfarande inbegriper oftast ett flertal gärningsmän som vidtar olika åtgärder. När så är fallet anses varje medverkandes brott begånget såväl där hans hand- lingar företogs som där det brott till vilket han medverkat blev fullbordat. Om någon utomlands anstiftar annan att utföra ett människohandelsbrott i kan alltså också anstiftaren anses ha begått brottet här. Samma sak bör gälla i de fall där någon utomlands lämnar medhjälp till annan att utföra ett brott i . Vad däremot gäller förberedelse, stämpling och underlåtenhet att avslöja brott kan sådana brott inte anses vara förövade i bara för att det planerade brottet skulle utföras eller fullbordas I 2 kap. 1 § stadgas om vad som gäller för svensk domstols kompetens för brott som förövats i . I bestämmel- sen uttalas att de brott som begåtts här ska bedömas enligt svensk lag och vid svensk domstol. Enligt 1 § gäller detta också om det är ovisst om ett brott förövats utom eller inom riket. För att svensk domstol ska anses ha kompetens att döma för den sistnämnda kategorin av brott krävs dock att det finns skäl att anta att brottet är begånget i . Av 2 kap. 2 § framgår vad som gäller som huvudre- gel beträffande brott som begåtts utom riket. I 2 § första stycket anges att sådana brott bedöms efter svensk lag och vid svensk dom- stol under förutsättning att brottet begåtts av svensk medborgare. Enligt bestämmelsen jämställs med svensk medborgare också 2TP PT Prop. 1998/99:70 s. 7 f. utlänning med hemvist i , utlänning utan hemvist i som efter brottet blivit svensk medborgare eller flyttat till eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare som finns här i riket samt annan utlänning som finns här om det enligt svensk lag för brottet kan följa fängelse . För att det ska vara möjligt att här lagföra vissa personer som inte är svenska medborgare eller har hemvist här krävs enligt 2 kap. 2 § första stycket alltså att gärningsmännen faktiskt finns i . I 2 kap. 2 § andra stycket anges att regeln i första stycket inte gäller om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Bestämmelsen innebär att det som huvudregel enligt 2 kap. 2 § gäller ett krav på dubbel straffbarhet i Sve- rige för brott som begåtts utomlands. Frågan om gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten ska bedömas enligt de bestämmelser i den lagen som gäller när den svenska domen meddelas. Svensk domstol har dock också att vid lagföring av brott som begåtts utomlands beakta innehållet i lagen på gärningsorten för gärningen. Ansvar ska inte i något fall dömas ut om gärningen var straffri enligt den lag som gällde på gärningsorten när gärningen förövades. Det nu sagda gäller oavsett om gärningen till följd av lagändringar kommit att bli straffbar enligt de bestämmelser i gärningsortens lag som gällde vid tiden för lagföringen i . Svensk domstol ska vid en bedöm- ning av om kravet på dubbel straffbarhet kan anses vara uppfyllt dessutom beakta gärningslandets preskriptionsbestämmelser och de ändringar i det landets strafflagstiftning som skett efter det att brottet begicks. I enlighet med 2 kap. 2 § tredje stycket ska dom- stolen vid bestämmandet av påföljden respektera det straffmaxi- mum för brottet som gäller enligt lagen på gärningsorten. Om brottet enligt lagen på gärningsorten bara kan föranleda böter, kan svensk domstol alltså inte bestämma påföljden till villkorlig dom, skyddstillsyn eller fängelse. Enligt 2 kap. 2 § fjärde stycket ska kravet i andra stycket på dubbel straffbarhet och tredje stycket om begränsningen som gäller för straffmätning och påföljdsval i inte gälla för brott som avses i 6 kap. 1-6 §§, 8 § tredje stycket och 12 § brotts- balken eller för försök till sådana brott om brottet begåtts mot en person som inte har fyllt . I 2 kap 3 § anges åtta fall som ligger under svensk straffrättslig jurisdiktion, oavsett innehållet i lagen på gärningsorten. De fall som räknas upp utgör alltså undantag från regeln om dubbel straff- barhet i 2 kap. 2 § andra stycket vid lagföring av brott i som begåtts utomlands. I 3 § anges att kravet på dubbel straffbarhet bl.a. inte ska gälla om brottet förövats på svenskt far- tyg eller luftfartyg, om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabo- tage eller försök till sådana brott, om brottet är folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor, osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller om det lindrigaste straffet som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse eller därutöver. Den sistnämnda delen av bestämmelsen omfattar t.ex. människorov enligt 4 kap. 1 § , grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 § och grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § . Utöver de brott som undantas från kravet på dubbel straffbarhet för brott som begåtts utomlands finns undantag även i viss special- lagstiftning. Ett uttryckligt undantag från kravet på dubbel straff- barhet görs t.ex. i 3 § lagen med förbud mot könsstympning (1982:316). I bestämmelsen sägs att den som begått brott enligt lagen döms vid svensk domstol oberoende av bestämmelserna i 2 kap. 2 eller 3 §§ . Undantaget innebär att köns- stympning anses vara ett brott som kan bestraffas enligt svensk lag om ingreppet gjorts i en stat där könsstympning är tillåten. Också försök, förberedelse och stämpling samt underlåtenhet att avslöja sådant brott är straffbart i , trots att kravet på dubbel straff- barhet inte är uppfyllt enligt 2 kap. 2 § andra stycket . Enligt uttalanden i förarbetena till 3 § sagda lag motiverades undantagsbestämmelsen av behovet av att effektivt kunna lagföra den typ av allvarlig brottslighet som straffbeläggs i lagen. I förar- betena framhålls också att det fick anses otillfredsställande, bl.a. mot bakgrund av åtaganden enligt FN:s konvention om barnets rättigheter, att kriminaliseringen av könsstympningen skulle kunna kringgås genom att ingreppet ägde rum i ett land där detta var tillåtet.TPF3FPT 3TP PT Prop. 1998/99:70 s. 7 f. 5.2Tidigare diskussioner om kravet på dubbel straffbarhet för människohandelsbrott Frågan om huruvida det bör uppställas krav på dubbel straffbarhet beträffande människohandel har diskuterats i ett flertal samman- hang. Redan i samband med att föreslog att det skulle införas ett särskilt brott i om människo- handel för sexuella ändamål diskuterades huruvida kravet på dubbel straffbarhet borde gälla för brottet. Kommittén lämnade ett lagför- slag som innebar att 2 kap. 3 § skulle kompletteras med ett undantag för människohandel för sexuella ändamål och försök till brott i den utsträckning det aktuella brottet skulle komma att vara straffbart på försöksstadiet. Förslaget motiverades bl.a. med att brottet var av internationell karaktär och att de nuva- rande reglerna om dubbel straffbarhet i 2 kap. därför inte i tillräcklig grad utsträckte kompetens att döma över sådana brott begångna utom riket.TPF4FPT Också i det lagstiftningsärende som ledde till att bestämmelsen i 4 kap. 1 a § fick sin nuvarande utformning diskutera- des huruvida människohandel skulle omfattas av kravet i 2 kap. 2 § andra stycket . Diskussionen tog emellertid uteslu- tande sikte på om den nuvarande regleringen i 2 kap. 2 § andra stycket uppfyllde åtaganden enligt EU:s rambeslut av om bekämpande av människohandel (2002/629/RIF). I propositionen konstaterades att det inte krävdes några lagändringar för att tillgodose de åtaganden som angavs i rambeslutet angående domsrätt.TPF5FPT Slutligen diskuterade också Internationella straffrättsutred- ningen frågor kring svensk domsrätt. Utredningen hade bl.a. till uppgift att göra en allmän översyn av bestämmelserna i 2 kap. . I utredningens betänkande föreslogs att 2 kap. ska få en ny lydelse. Av förslaget i den delen framgick bl.a. att människohandel och de osjälvständiga former av detta brott som straffbelagts skulle undantas från kravet på dubbel straffbarhet för brott begångna utomlands. Det sistnämnda försla- get har remitterats och bereds inom Regeringskans- 4TP PT Sexualbrotten, Ett ökat skydd för den sexuella integriteten och angränsande frågor (SOU 2001:14) s. 514 f. 5TP PT Prop. 2003/04:111 s.33 f. 6TP PT Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) s. 183 f. I detta sammanhang bör också nämnas de förslag som lämnas i regeringens proposition, En ny sexualbrottslagstiftning. I proposi- tionen diskuterades i vilken omfattning kravet på dubbel straffbar- het borde gälla för vissa sexualbrott. Det uttalades därvid att ett slopande av kravet för vissa sexualbrott inte stred mot några åta- ganden i internationella instrument och att det fanns en internatio- nell samsyn när det gällde det förkastliga i och allvarliga med sexu- ella utnyttjanden av barn. Därefter konstaterades att en extraterri- toriell lagstiftning fyllde en viktig funktion i kampen mot sådan brottslighet. Utifrån dessa principiella ställningstaganden ansågs goda skäl tala för ett slopande av kravet på dubbel straffbarhet för bl.a. brotten våldtäkt mot barn, sexuellt övergrepp mot barn, våld- täkt, sexuellt tvång, koppleri och grovt koppleri.TPF7FPT I propositionen uttalades att det till följd av att de brott som omfattades av förslaget inte var av universell karaktär framstod som alltför långtgående att placera en undantagsregel för de aktuella sexualbrotten i 2 kap. 3 § . Regeln kom slutligen att placeras i 2 kap. 2 § fjärde stycket brottsbalken.TPF8FPT Förslag: Människohandelsbrottet är ett mycket allvarligt brott som är av internationell och gränsöverskridande karaktär. För att skapa ett effektivt straffrättsligt skydd mot människohandel bör kravet i 2 kap. 2 § andra stycket på dubbel straffbarhet för brott begångna utomlands inte gälla för männi- skohandel eller de osjälvständiga brottsformerna vid människo- handel. Som framgått gäller enligt svensk lag som huvudregel att svensk domstol inte är behörig att döma över brott som har begåtts utan- för , om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gär- ningsorten. Som skäl för att ett krav på dubbel straffbarhet ska fin- nas bruka anföras att det står i överensstämmelse med den folk- rättsliga non-interventionsprincipen; stater ska inte lägga sig i var- 7TP PT Prop. 2004/05:45 s. 125 f. 8TP PT Prop. 2004/05:45 s. 125 f. andras inre angelägenheter. Vidare tillfredsställer det kravet på rättssäkerhet och visar respekt för individens frihet och grund- läggande mänskliga rättigheter. En individ bör enligt detta synsätt kunna utnyttja de friheter som ges på det territorium där han eller hon befinner sig. Det har också ifrågasatts om det kan anses stå i överensstämmelse med den straffrättsliga legalitetsprincipen att bestraffa en gärning som är straffri enligt lagen på gärningsorten. Som framgått har emellertid i lagstiftningen i flera fall undantag gjorts från kravet på dubbel straffbarhet. Exempelvis kan av natur- liga skäl något sådant krav inte gälla för brott som riktar sig mot som stat och inte heller för brott som enligt allmän folkrätt får lagföras enligt den s.k. universalitetsprincipen, dvs. oberoende av vem som har begått dem eller var de begåtts. har också genom internationella överenskommelser i vissa fall förpliktat sig att inte uppställa något krav på dubbel straffbarhet för de brott som omfattas av överenskommelsen. Men även i andra fall har huvudregeln om krav på dubbel straffbarhet ansetts böra vika. De internationella instrument som innehåller en reglering av handel med människor uttrycker en gemensam internationellt godtagen samsyn om att handel med människor är en cynisk och förkastlig företeelse som innebär en djupgående och långvarig kränkning av de grundläggande rättigheterna till frid och frihet. Genom införandet av bestämmelsen i 4 kap. 1 a § har också nationellt markerat att handel med människor ska betraktas som ett allvarligt fridskränkningsbrott med högt straff- värde. Det internationella arbetet med frågorna, som också kontinuerligt deltar i och påverkar, har inneburit att frågor om människohandel internationellt ges hög prioritet. Att kunna beivra människohandel såväl när brottet anses begånget i som när det anses begånget utomlands utgör en viktig del i den internatio- nella kampen mot människohandel. Enligt de uppgifter som vi fått från RKP är människohandel en typ av brottslighet som ständigt förändras i syfte att försvåra för polisen att upptäcka och utreda. De människohandelsförfaranden som varit vanligast i har varit sådana att kravet på dubbel straffbarhet i 2 kap. 2 § andra stycket inte aktualiserats. har polisen i sitt spaningsarbete emellertid kunnat konstatera att förfarandena utformas på sätt som inte är möjliga att utreda och lagföra i . Utifrån den interna- grundsyn som gäller för beivrande av människohandel kan det inte anses tillfredsställande att det framledes kan finnas en risk för att människohandel planeras och organiseras på ett sätt som innebär att brottet inte kan bestraffas i . Det kan inte heller anses förenligt med strävan att skapa ett effektivt skydd mot män- niskohandel att svenska medborgare i vissa fall kan undgå straffan- svar för gärningar som begås i länder där människohandel inte är straffbar. Vid en diskussion kring kravet på dubbel straffbarhet för män- niskohandelsbrott bör också särskilt nämnas de ändringar som genomförts beträffande vissa sexualbrott. I det lagstiftningsärendet uttalas att kravet på dubbel straffbarhet enligt 2 kap. 2 § andra stycket inte bör gälla för koppleri och grovt koppleri avseende barn, vilket nu också framgår av den nämnda bestämmel- sen.TPF9FPT I de fall av människohandel som lagförts i har offren varit under och utnyttjats i situationer som utgjort koppleri eller grovt koppleri. Att under sådana förutsättningar behålla kra- vet på dubbel straffbarhet för människohandel skulle leda till en inkonsekvens som medför en risk för att tillämpningen av männi- skohandelsbrottet försvåras. För att slopa kravet på dubbel straffbarhet talar också att i bl.a. FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet och Palermoprotokollet åtagit sig att utlämna eller lagföra personer som gör sig skyldiga till människohandel. De brott som nämns i konventionen och protokollet är sådana att de enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott kan medföra utlämning. kan dock inte utlämna svenska medborgare till stater utan- för EU eller . I sådana fall kan lagföringen i stället ske i Sve- rige. Enligt vår bedömning talar människohandelsbrottets karaktär, men också internationella åtaganden i syfte att bekämpa människohandel, för att slopa kravet på dubbel straffbarhet så att svensk jurisdiktion ska föreligga för utomlands begångna brott. Också de osjälvständiga brottsformerna avseende människohandel bör omfattas av en sådan undantagsbestämmelse, vilket är av stor vikt eftersom just de förfarandena i många fall kan utgöra en grundläggande förutsättning för att offren riskerar att utnyttjas. Med en sådan lösning skulle t.ex. rekrytering av offer som sker utomlands kunna bestraffas som medhjälp till människohandel i . 9TP PT Prop. 2004/05:45 s. 128. En undantagsbestämmelse i 2 kap. beträffande människohandel kan lämpligen föras in i 2 kap. 2 eller 3 § brotts- balken. I 3 § beskrivs brott av över vilka svensk domstol kan döma oavsett den anknytning till som beskrivits inledningsvis i avsnittet. Människohandel är ett brott som prioriterats internationellt vad gäller brottsförebyggande och brottbekämpande arbete. Utvecklingen har sin förklaring i att brottet i allt större utsträckning begås av organisationer som begår brott över grän- serna. Även om brottet inte kan sägas vara univer- sellt i strikt mening bör det likställas med den kategori av brott som nämns i 3 §. Därtill kommer att former av människohandels- brottet är sådana att de redan nu utgör brott som skulle kunna bedömas som universella. Så är t.ex. fallet med slaveri. Enligt vår mening bör undantagsbestämmelsen i 2 kap. beträf- fande människohandel till följd av det här sagda föras in i 2 kap. 3 § . För en sådan lösning talar även det förhållandet att Palermoprotokollet ålägger en stat att tillse att den har jurisdiktion också i fall då ett brott begås mot en medborgare i den staten, vil- ket med en tillämpning av 2 kap. 2 § inte i alla sådana fall torde vara möjligt. Det förtjänar att tilläggas att det vid den åtalsprövning som alltid ska ske enligt 2 kap. 5 § naturligtvis måste göras en bedömning enligt 2 kap. 7 § brottsbal- ken av frågan om ett åtal är förenligt med folkrätten. 5.3.2Beaktande av utländsk brottmålsdom (ne bis in idem) Förslag: Det bör i 2 kap. 5 a § göras ett undantag från principen ne bis in idem för människohandel och de osjälvständiga brottsformerna vid människohandel, vilket inne- bär att en dom som meddelats i en annan stat inte innebär hin- der mot ny lagföring i . När en dom i brottmål har vunnit laga kraft, får enligt 30 kap. 9 § frågan om den tilltalades ansvar för gärning som har prövats genom domen inte på nytt tas upp till prövning. Denna regel avspeglar den i processrätten allmänt antagna orubblighets- principen som uttrycks i den latinska sentensen ne bis in idem, ej två gånger i samma sak. Regeln i 30 kap. 9 § gäller emellertid endast verkan av en tidigare svensk brottmålsdom. Grundinställningen var länge att domstolsavgöranden i en stat var- ken positivt eller negativt binder en domstol i en annan stat. För straffprocessens vidkommande skulle det innebära att en dom i brottmål som har meddelats av en domstol i en annan stat inte utgör hinder mot att inleda lagföring i av samma gärning. gäller emellertid orubblighetsprincipen i stor utsträckning även utländska domstolars avgöranden. I samband med tillträde till europeiska konvention om brottmålsdoms internationella rättsverkningar infördes en bestämmelse i 2 kap. 5 a § BrB som innebär att en utländsk brottmålsdom i många fall utgör hinder för att här i landet lagföra den dömde för samma gärning som har prövats genom den utländska domen. Paragrafen har därefter ändrats i samband med tillträdandet av ytterligare konventioner om straffrättsliga frågor. Enligt paragrafens första stycke får en person inte lagföras i Sve- rige för en gärning som har prövats genom en lagakraftvunnen dom som har meddelats i en annan stat om domen har meddelats i den stat gärningen begåtts eller i en stat som har tillträtt någon av de internationella överenskommelser som räkna upp i paragrafens fjärde stycke. Detta gäller om den tilltalade har frikänts från ansvar, om han förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts, om ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställighet pågår, eller om ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i en främ- mande staten. I paragrafens andra stycke anges vissa undantag från första stycket. Undantagen gäller inte om lagföringen i den främmande staten har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan den tilltalade har utlämnats från för lagföring. Med den begränsningen omfattar undantagen brott som avses i 2 kap. 1 eller 3 § punkterna 4, 6 eller 7. En utländsk dom har således inte res judicata-verkan, om brottet har begåtts i (1 §). Detsamma gäller brott som har begåtts utomlands mot svenskt intresse (3 § punkten 4). Dessa båda undantag har uttryckligt stöd i brottmåls- domskonventionen (art. 53). Undantaget gällande brott som har begåtts i inskränks dock genom bestämmelsen i paragrafens femte stycke. Där anges att i fråga om brott, som har begåtts delvis i och delvis också inom en medlemsstat i EU där den tidi- gare domen har meddelats, ska första stycket tillämpas – dvs. res judicata-verkan ska inträda – om gärningen omfattas av vissa i fjärde stycket angivna överenskommelser eller om domen har med- delats av en stat som har tillträtt eller Europeiska konventionen om förbud mot dubbel lagföring. Vad beträffar de brott som omfattas av 3 § punkten 6 (internationella brott) kan enligt internationella överenskommelser vara förpliktigat att bestraffa sådana brott oberoende av var och av vem de har begåtts. Detta har ansetts innebära att inte heller kan godta en utländsk dom varigenom någon har frikänts därför att en sådan gärning är straffri enligt lagen i den stat där domen medde- lats. Möjligheten att med bortseende från en tidigare utländsk dom döma för brott som har begåtts utom riket och för vilka det lägsta straffet är fängelse (3 § punkten 7) har inget stöd i brottmålsdomskonventionen och gjorde därför vid tillträ- dandet förbehåll mot konventionen i detta hänseende. Som skäl för undantaget anfördes i förarbetena att det skulle vara direkt stötande att behöva godta en utländsk dom, varigenom t.ex. en svensk medborgare har frikänts för ett mycket grovt brott, exempelvis mord, eller har ådömts en enligt svensk uppfattning orimligt lindrig påföljd, om detta skett på grund av sådana ovid- kommande hänsyn som offrets ras eller liknande omständigheter. Enligt tredje stycket i 2 kap. 5 a § krävs åtalsförordnande i de fall lagföring utomlands inte hindrar lagföring i . Bestämmelser om en tidigare utländsk dom som processhinder finns även i lagstiftning utanför . Enligt 13 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribuna- lerna för brott mot internationell humanitär rätt får åtal inte väckas i för en viss gärning, om ansvar för denna gärning redan har prövats vid någon av de båda FN-tribunalerna. En bestämmelse med motsvarande innehåll finns i 16 § lagen (2002:329) om samar- bete med . I vårt uppdrag ingår att skapa en effektiv lagstiftning mot män- niskohandelsbrott. I den delen av uppdraget ingår enligt vår mening att skapa en lagstiftning som oberoende av var brottet begås på ett kraftfullt sätt motverkar människohandel. Liksom vad gäller de grövre brott som i 2 kap. 5 a § andra stycket undantas från principen ne bis in idem, kan det uppkomma situ- ationer som är stötande om den principen skulle gälla för männi- skohandelsbrottet i 4 kap. 1 a § eller för de osjälvstän- diga formerna vid det brottet. Så skulle exempelvis vara fallet om en person varit offer för människohandel och gärningsmannen för en handling som utgjort ett led i det brottet döms till en mycket lind- rig påföljd i ett annat land. Förslaget om att slopa kravet på dubbel straffbarhet bör därför enligt vår mening förenas med ett undantag i 2 kap. 5 a § andra stycket beträffande människohan- delsbrottet. Förslag: För att skapa ett effektivt straffrättsligt skydd mot till- låtande av barnäktenskap bör kravet i 2 kap. 2 § andra stycket på dubbel straffbarhet för brott begångna utom- lands inte gälla för det brottet. Det finns inte i något internationellt instrument någon förpliktelse att slopa kravet på dubbel straffbarhet för brott som innebär att barn gifts bort .