sou · GVB396 · 2008-01-01 00:00:00 — Gränsen mellan skatt och avgift berördes inte uttryckligen i dessa lagstiftningsärenden. Bestämmelsen i 5 § finansieringslag skulle eventuellt kunna vara att betrakta som en information om att regeringen eller den myndighet bestämmer meddelar verkställighetsföreskrifter. Sedan bemyndi- gandet lag lämnades har avgiftsmedlens användning kommit att utökas, utan att det i lagstiftningsärendena uttryckligen har diskuterats om det påverkar det lämnade norm- givningsbemyndigandet. Genom införandet av finansie- ringslag står det klart att behandlar betalningarna till Kärnavfallsfonden som avgifter och inte som skatt. Finansierings- lagen innehåller inte längre några bestämmelser om hur avgifternas storlek ska beräknas och av förarbetena framgår tydligt att riksda- gen avsett att lämna ifrån sig normgivningsmakt. Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? I lagen (1990:1332) om avgifter för miljöfarliga batterier har riks- dagen bemyndigat regeringen att meddela föreskrifter om avgifter som behövs för att täcka samhällets kostnader för att samla in och oskadliggöra batterier som är förbrukade eller inte längre används. Avgifterna avser enligt förordningen (1997:645) om batterier kost- nader för bortskaffande eller återvinning, insamling och kommu- nernas sortering av miljöfarliga batterier, nödvändig information och viss handläggning på . Den s.k. batterifon- dens (nr 465) intäkter kommer från importörer och tillverkare av miljöfarliga batterier. I samband med att regeringen tidigare hade begärt ett riksdags- bemyndigande för ett avgiftssystem för miljöfarliga batterier som innehöll kadmium och kvicksilver var frågan om huruvida en batte- riavgift är en skatt eller avgift aktuell. konstate- rade då med anledning av en motion att det efter RF:s ikraftträ- dande tillkommit en rad olika avgiftstyper där medver- kan inskränkt sig till ett bemyndigande enligt 8 kap. 9 § andra stycket RF. Utskottet ansåg att den i propositionen föreslagna pålagan på de miljöfarliga batterierna inte innebar något avsteg från den praxis som utvecklats i fråga om avgiftsmaktens tillämpning (JoU 1986/87:8 s. 13 f.). I förarbetena till lagen om avgifter för miljöfarliga batterier hänvisade departementschefen till den tidigare riksdagsbehandlingen och konstaterade att utskottet då hade ansett att pålagan rymdes inom ramen för avgiftsbegreppet enligt RF (prop. 1990/91:36 s. 10). Något yttrande från Lagrådet inhämtades inte. Avgifterna till Batterifonden har alltså ansetts i sin helhet vara belastande avgifter och inte skatter. Genom den nu upphävda bilskrotningslagen (1975:343) (nr 464) infördes ett skrotningspremiesystem. Skrotningspremiesystemet finansierades genom avgifter som togs ut på nya bilar och belastade således produktionen och importen av nya bilar. De inbetalade skrotningsavgifterna tillfördes en särskild fond, den s.k. bilskrot- ningsfonden (6 § bilskrotningslagen). Ur fondmedlen kunde även kommunerna få bidrag för att ta bort övergivna bilvrak eller upplag av bilvrak. Vidare kunde verksamhet för materialåtervinning av Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? delar från bl.a. personbilar få bidrag ur fonden. Enligt 10 § bilskrot- ningslagen bestämdes bilskrotningsavgiftens storlek av regeringen. Av propositionen framgår att denna bestämmelse var avsedd som ett bemyndigande för regeringen att bestämma skrotningsavgiftens storlek (prop. Något yttrande från Lagrådet inhämtades inte. Även avgifterna till Bilskrotningsfonden har således konstitu- tionellt ansetts vara belastande avgifter och inte skatter. Gemensamt för alla tre nu beskrivna fonder är som nämnts redan inledningsvis att det är innehavare, tillverkare, importörer m.fl. som åläggs att betala en avgift till en fond, från vilken det allmänna till- godogör sig ersättning för dess framtida utgifter för hantering av avfall m.m. De enskilda behöver alltså inte själva ordna med detta och slipper därigenom en kostnad. Det är rimligt att se detta som en motprestation. Vad som gör att man ändå kan känna en viss tve- kan för att fondavgifterna i sin helhet ska betraktas som avgifter och inte som punktskatter är att de används även för sådant som inte kan anses åligga tillverkare m.fl., nämligen forskning, informa- tion m.m. De belopp som utgår till sådana åtgärder torde dock vara försumbara i sammanhanget. Enligt ESV hanteras ersättningar till statliga fonder oftast inte som avgifter i årsredovisningen för staten och inte heller enligt av- giftsförordningen8. Det kan nämnas att avgiftsintäkter från alla dessa tre fonder i statsbudgeten redovisas på en inkomsttitel under rubriken som förs till fonder som finns under huvudrubri- ken Skatter m.m. Från de belastande avgifterna måste man skilja ut sanktionsavgif- terna som visserligen tas ut med stöd av föreskrifter enligt 8 kap. 3 § RF och kallas avgifter men som inte anses vara avgifter i RF:s mening. För dessa utgår inte någon motprestation. Det som ut- märker sanktionsavgifter är att de betalas till det allmänna och ut- gör en form av ekonomisk påföljd för överträdelse av särskilda författningsbestämmelser (prop. 1983/84:192 s. 9, se även s. 35) (se 8 A.a. s. 23 Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? vidare avsnitt 2.5). Sanktionsavgiften påminner om böter. Sank- tionsavgifter kan dock till skillnad från straffrättsliga påföljder på- föras både fysiska och juridiska personer. Sanktionsavgifterna intar en mellanställning mellan egentliga avgifter och brottspåföljder9. Som exempel kan nämnas miljösanktionsavgiften (nr 471). Den avgiften ska betalas av en näringsidkare som vid bedrivandet av näringsverksamheten bl.a. åsidosätter föreskrifter som har medde- lats enligt , påbörjar en tillståndspliktig verksamhet utan tillstånd eller åsidosätter tillstånd eller villkor enligt miljöbal- ken. Regeringen meddelar föreskrifter om de överträdelser för vilka miljösanktionsavgift ska betalas och om avgiftens storlek. Mark- nadsstörningsavgiften (nr 470) utgör ett annat exempel. Den är i sin uppbyggnad mycket lik en straffrättslig sanktion. Som ytterli- gare exempel kan nämnas särskilda avgifter enligt lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instru- ment (nr 58), sanktionsavgifter enligt arbetsmiljölagen (1977:60) (nr 99 a), socialtjänstlagen (2001:453) (nr 99 c) och (1987:10) (nr 99 d), överlastavgift (nr 99 b) och särskild avgift enligt 10 kap. 5–6a §§ radio- och TV-lagen (1996:844) (nr 429). Även vissa försenings-, dröjsmåls- och påminnelseavgifter torde vara att betrakta som sanktionsavgifter. Det beror dock på vad de avser och hur de är reglerade. Förseningsavgifter som betalas av aktiebolag som inte har lämnat in sin årsredovisning till enligt årsredovisningslagen (1995:1554) (nr 311) torde vara att anse som en sanktionsavgift. Detsamma gäller för- seningsavgift enligt ellagen (1997:857) (nr 472) som är konstruerad på motsvarande sätt. Den betalas av företag som bedriver nätverk- samhet och som inte har lämnat in årsrapport och revisorsintyg. Enligt lagen (2003:113) om elcertifikat ska den som var kvotpliktig enligt lagen ge in en slutlig deklaration till tillsyns- myndigheten när kvotplikten upphör. Om sådan deklaration inte lämnas i rätt tid ska den deklarationsskyldige betala en för- seningsavgift (285). Dessa förseningsavgifter är samtliga reglerade i lag. De förseningsavgifter till (nr 425, jfr 473) som avser t.ex. försenings-, krav- och påminnelseavgifter för böcker som har inlämnats för sent till eller påminnelseavgifter på kundfaktura bör dock vara att betrakta som frivilliga 9 , s. 81 f., jfr även , Stjernquist, s. 339 och , a.a., s. 85 Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? De utgör kostnader för något som den enskilde helt frivilligt har tagit i anspråk genom att låna böcker eller att köpa något mot faktura. I kartläggningen har ESV anmärkt att dessa intäkter borde ha bokförts som andra ersättningar enligt statsredo- visningen. har ifrågasatt om Centrala påminnelseavgifter (nr 415, jfr 474) vid försenad återbetalning av lån är en avgift i RF:s mening. Inga kostnader har beräknats för att hantera påminnelser. Avgiftsnivån är satt i förebyggande syfte för att förhindra för sena inbetalningar. Förseningsavgifter kan därför enligt snarare betraktas som en sanktion10. Påmin- nelseavgiften är dock bara en sida av ett i grunden gynnande11 regel- komplex som den enskilde tar i anspråk helt frivilligt. Den blir med ett sådant synsätt att betrakta som en frivillig avgift12. Vissa sanktionsavgifter redovisas i statsbudgeten på inkomsttitel under , medan andra redovisas på inkomsttitel under rubriken Under rubriken redovisas t.ex. konkurrensskadeavgift och överlastavgift (nr 99). Miljösanktionsavgift (nr 471) och de nyssnämnda för- seningsavgifterna enligt årsredovisningslagen (nr 311) redovisas i statsbudgeten på inkomsttitel under . Den som har tillstånd till vattenverksamhet ska enligt lagen (1982:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet be- tala en årlig bygdeavgift (nr 467). Avgiften fastställs av miljödom- stolen och uppbärs av . Bygdeavgiften ska användas dels för att förebygga eller minska sådana skador av vattenverk- samheten eller anläggningar för denna som inte har ersatts på annat sätt och för att gottgöra sådana skador, dels för att tillgodose all- männa ändamål för den bygd som berörs av vattenverksamheten eller anläggningar för denna (6 kap. 1 § lagen med särskilda be- stämmelser om vattenverksamhet). Särskilda kostnader för miljö- domstolen som är förenade med ärendets utredning och avgörande 10RiR 2004:17 s. 21 12Holmberg, Stjernquist, s. 335 f. och B. Broomé, C. , StvT 1976 s. 39 f. Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? ska också betalas av avgiften (5 § tredje stycket förordningen [1998:928] om bygde- och fiskeavgifter). En reglering av motsvarande karaktär finns i lagen (1971:850) med anledning av gränsälvsöverenskommelsen mellan och (nr 466). Om byggande i vatten medför väsentlig ändring av vattenförhållandena eller eljest är av betydande omfattning eller ingripande beskaffenhet, kan enligt 3 kap. artikel 10 i bilagan för företaget bestämmas skyldighet att utge viss årlig avgift. Denna avgift ska användas till förebyggande eller minskande av skada eller olägenhet, som vållas genom företa- get och ej är av beskaffenhet att ersättning därför utgår, eller till gottgörelse för sådan skada eller olägenhet eller för tillgodoseende av annat ändamål beträffande den bygd som berörs av förslaget. Storleken av avgiften ska fastställas med skäligt beaktande å ena sidan av den fördel som vinns genom företaget och å andra sidan av den skada och olägenhet som uppkommer därav, men får inte sättas högre än av den beräknade årliga nettonyttan av företa- get. Allmän och särskild fiskeavgift Miljödomstolen, eller tillsynsmyndigheten kan ålägga den som har tillstånd till vattenverksamhet att betala en särskild avgift (nr 468) för främjande av fisket i det vatten som berörs av vattenverksamheten eller inom något angränsande vattenområde. Avgiften kan fastställas som en engångsavgift eller som en årlig avgift (6 kap. 5 § lagen med särskilda bestämmelser om vattenverk- samhet). Avgiften betalas till . eller läns- styrelsen bestämmer hur särskilda avgifter för främjande av fisket ska användas (10 § första stycket förordningen om bygde- och fiskeavgifter). Om vattenverksamhet eller anläggningar för denna kan antas skada fisket eller kommer att orsaka en inte obetydlig ändring i de naturliga vattenståndsförhållandena, ska den som har tillstånd till vattenverksamheten betala en årlig allmän fiskeavgift (nr 468) för främjande av fiske inom landet. Allmän fiskeavgift bestäms av miljödomstolen (6 kap. 6 § lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet). Avgiften betalas till . Allmän fiskeavgift används för att bekosta forskning och utveckling inom Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? fiskevården (10 § andra stycket förordningen om bygde- och fiske- avgifter). Det kan finnas skäl att påpeka att de allmänna och särskilda fiskeavgifterna till sina uppbyggnad skiljer sig från den tidigare föreslagna fiskevårdsavgiften som av Lagrådet bedömdes rättsligt kunna betraktas som en avgift (jfr avsnitt 2.3.2). Bygdeavgiften och fiskeavgifterna betalas av enskilda till det all- männa. Det utgår dock inte någon motprestation till den betalande. Avgifterna kommer inte heller den näringsgren som belastas med avgiften till del. Det är alltså inte heller fråga om några närings- reglerande avgifter. Avgifterna förutsätter inte att man har brutit mot någon föreskrift. Det är alltså inte heller fråga om sank- tionsavgifter. Avgifterna utgår inte på grund av någon skadestånds- grundande handling eller inträffad skada (däremot risk för skada i fråga om fiskeavgifterna) utan ska kompensera för en allmänt negativ påverkan. Det är därför inte heller riktigt att betrakta dessa avgifter som skadestånd. Liksom för flera statliga fonder är syftet att genom avgiftsfinansieringen möjliggöra att negativa skade- verkningar åtgärdas. Såväl bygde- som den allmänna fiskeavgiften tas ut efter avgifts- enheter och avgiftsklasser som framgår av lagen. De aktuella avgif- terna används för ändamål som typiskt sett är skattefinansierade. Det ligger nära till hands att tänka sig en alternativ ordning med en skatt för den som bedriver vattenverksamhet och att staten sedan lämnar bidrag till de områden som påverkas av vattenverksamheten. De nu ifrågavarande penningprestationerna står därför skatterna nära och har av i konstitutionellt hänseende behandlats som sådana. Miljöavgiften på utsläpp av kväveoxider vid energiproduktion (nr 469) som i kartläggningen också tagits upp under rubriken och kompensationsavgifter torde vara att hänföra till kate- gorin näringsreglerande avgifter (se avsnitt 2.3.2 och 5.3.4). Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? Arbetslöshetsförsäkringen kompenserar för viss del av inkomst- bortfallet vid arbetslöshet. Arbetslöshetsförsäkringen består enligt 4 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring av två delar: en grundförsäkring och en frivillig inkomstbortfallsförsäkring. Ersättning från grundförsäkringen betalas ut till den som inte är medlem i någon arbetslöshetskassa eller inte har varit medlem till- räckligt länge, men som uppfyller ett arbetsvillkor. Ersättning en- ligt grundförsäkringen är inte baserad på tidigare förvärvsinkomst utan utgår i form av ett grundbelopp som regeringen fastställer. Ersättning från den frivilliga inkomstbortfallsförsäkringen be- talas ut till den som är medlem i en arbetslöshetskassa och uppfyl- ler medlems- och arbetsvillkor i form av dagpenning. Storleken på dagpenning enligt inkomstbortfallsförsäkringen beror på den in- komst den arbetslöse hade innan han blev arbetslös. En arbetslöshetskassa ska enligt 41 § lagen (1997:239) om ar- betslöshetskassor ta ut medlemsavgifter som i förening med andra inkomster får antas täcka kassans förvaltningskostnader, betalning av finansieringsavgift och förhöjd finansieringsavgift samt övriga utgifter. Arbetslöshetskassorna är enligt 48 § lagen om arbetslöshetskas- sor skyldiga att betala så kallade finansieringsavgifter och förhöjda finansieringsavgifter till staten för att bekosta en del av de statliga utgifterna för arbetslöshetsersättningen. Beräkningsgrunderna för dessa avgifter framgår av lagen. Finansieringsavgiften motsvarar av den genom- snittliga dagpenningen i respektive kassa. Den förhöjda finansie- ringsavgiften är differentierad så att kassornas relativa utbetalning per medlem får genomslag i den förhöjda finansieringsavgiften. Den ska dock inte vara mer än per icke arbetslös medlem och månad (prop. 2006/07:15 s. 32). Avgifterna får tillsammans högst motsvara vad kassan har ut- betalat i dagpenning enligt inkomstbortfallsförsäkringen. Genom denna begränsningsregel undviks risken för att insatsen för en arbetslöshetskassa blir större än utfallet, vilket enligt Lagrådet hade inneburit att finansieringssystemet också innehållit en beskatt- ningsdel (prop. 2006/07:15 s. 6770). I gengäld har arbetslöshetskassorna enligt 93 § samma lag rätt till statsbidrag för den ersättning som betalas ut i ersättning till arbetslösa medlemmar. Åren 2005 motsvarade statsbidraget cirka Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? av ersättningen från arbetslöshetsförsäkringen (prop. 2006/07:15 s. 29). Efter införandet av den nya förhöjda finansie- ringsavgiften är dock den andel som finansieras genom statsbidrag betydligt lägre. Finansieringsavgifterna tas i kartläggningen upp under rubriken avgifter/ersättningar (nr 480). De redovisas på inkomsttitel under rubriken avgifter i statsbudgeten. I årsre- dovisningen för staten redovisas de dock i kategorin Andra ersätt- ningar och inte som offentligrättslig avgift. Att en arbetslöshetskassa är berättigad till bidrag genom att betala en finansieringsavgift är snarare ett led i en fördelnings- politik än att se som en motprestation. Arbetslöshetsförsäkringen utgör som helhet ett i förhållande till enskild gynnande transfere- ringssystem. Systemet åstadkommer att medel tillskjuts till arbets- löshetskassorna. Det är svårt att se finansieringsavgifterna vare sig som skatt eller belastande avgift. De är en av komponenterna i ett statsbidragssystem och innebär inte att kassorna slutligt drabbas av någon pålaga. 5.4.5Avgifter som erläggs av det allmänna Föreskrifter om avgifter som enbart innebär ett åliggande för någon annan än en enskild, t.ex. en kommun eller en myndighet, omfattas inte av 8 kap. 3 § RF och utgör således inte en belastande avgift. Det förekommer emellertid att inkomster från avgifter som erläggs av det allmänna redovisas som belastande avgifter i stats- budgeten. Avgifter i statens internbank inkomster från avgifter i statens internbank (nr 114) redovisas på inkomsttitel under rubriken liga avgifter och budgeteras i regleringsbrevet för såsom inkomster från avgifter i offentligrättslig verksamhet (Fi2005/1477 [delvis]). Avdelningen statens internbank erbjuder statliga myndigheter lån och placeringsmöjligheter utan att subven- tionera myndigheterna och svarar för det statliga betalnings- Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? I kartläggningen har ESV anmärkt att denna avgift inte är någon offentligrättslig avgift. Ersättning för undersökningar i utredningar av faderskap och rättsintyg I kartläggningen ingår också den ersättning som socialnämnderna betalar till för undersökningar i utredningar av faderskap (nr 259). Denna ersättning erläggs av det allmänna och omfattas därför inte av 8 kap. 3 § RF. Om en undersökning enligt lagen (1958:642) om blodunder- sökning m.m. vid utredning av faderskap inte har utförts på an- modan av en socialnämnd utan på grund av domstols förordnande ska kostnaden också betalas av allmänna medel och betalningen omfattas därför inte heller i detta fall av 8 kap. 3 § RF. I kartläggningen tas också upp den ersättning som myndigheter som har beslutat att inhämta rättsintyg betalar till Rättsmedicinal- verket (nr 260). Eftersom denna ersättning således ska betalas av det allmänna omfattas den inte heller av 8 kap. 3 § RF. I kartlägg- ningen har det också anmärkts att ersättningen är inomstatlig. För del hanteras dock ersättningarna för undersökningar i utredningar av faderskap och rättsintyg på olika sätt. Verkets inkomster som hänför sig till undersökningar i faderskapsutredningar, som betalas av socialnämnd, budgeteras i regleringsbrevet för som inkomster från avgifts- belagd offentligrättslig verksamhet medan inkomsterna för rätts- intyg, som betalas av de brottsutredande myndigheterna, bud- geteras som uppdragsverksamhet. Ersättning för bevakning av penningtransporter Kartläggningen omfattar även sådan ersättning som utgår för polis- bevakning av värdetransporter som sker på uppdrag av (nr 240). Ersättningen betalas av och omfattas således inte av 8 kap. 3 § RF. ESV har i kartläggningen konstaterat att er- sättningen är inomstatlig. Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? De s.k. garantiavgifterna tas ut för kreditgarantier och utställnings- garantier. En kreditgaranti kan sägas motsvara ett statligt borgens- åtagande, medan en utställningsgaranti motsvarar en statlig försäk- ring. Enligt 14 och 15 §§ lagen (1996:1059) om statsbudgeten (budgetla- gen) får regeringen ställa ut kreditgarantier och göra andra liknande åtaganden för det ändamål och med högst det belopp som riksda- gen bestämmer. En avgift ska tas ut som motsvarar statens ekono- miska risk och övriga kostnader för åtagandet, om inte beslutar annat (nr 113, 115, 247 och 441). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer beslutar om avgiften stor- lek. Avgifterna ska täcka förväntade förluster på garantierna. Garantiverksamheten blir på så sätt självfinansierad på lång sikt. Staten har garantiåtaganden i form av insättningsgaranti och investerarskydd, garantier om tillförsel av kapital, exportgarantier och u-kreditgarantier, andra slags kreditgarantier samt pensions- garantier (skr. 2006/07:101 s. 173). Garantisystem som medger t.ex. exportgarantier, u-kredit- garantier och kreditgarantier för lån för bostadsbyggande är gyn- nande för den enskilde. Ingen är tvingad att ta garantimöjligheterna i anspråk och staten har inte något monopol på att ställa ut garan- tier. De avgifter som låntagaren ska betala för att komma i åtnju- tande av garantin kan – till skillnad från avgifterna för den statliga insättningsgarantin (se avsnitt 5.3.4) – inte betraktas som belas- tande avgifter. I förhållande till den enskilde krävs således inte någon reglering i lag. En annan sak är att det är som beviljar anslag till de medel som behövs när garantierna måste infrias. Regeringen kan alltså inte åta sig att utställa garantier utan att ha förankrat det hos . har visserligen i 15 § budgetlagen lämnat ett bemyndigande för regeringen att bestämma avgifterna, vilket leder tankarna till att det är fråga om en be- lastande avgift. Detta kan dock inte anses vara något bemyndigande med stöd av 8 kap. 3 § RF. Vad visar kartläggningen av belastande avgifter? En utställningsgaranti (nr 433) kan sägas motsvara en statlig för- säkring. Enligt 1 § förordningen (1998:200) om statliga utställ- ningsgarantier kan den som anordnar en tillfällig utställning i få en statlig garanti som täcker skada på eller förlust av föremål. Också systemet med försäkringsliknande utställnings- garantier är således gynnande. För att försäkringstagaren ska få del av försäkringen följer att denne måste betala en avgift som mot- svarar risken och statens kostnader. Den som anordnar utställ- ningen kan också välja att teckna en annan försäkring. Avgiften för utställningsgarantin måste vara att betrakta som en frivillig avgift. () förvaltar och dri- ver det av staten ägda stamnätet, som utgör stommen i det svenska elnätet13. Avgifterna till har varit föremål för regeringens och överväganden (jfr även avsnitt 4.2). påpekade vid sin granskning att ESV tidigare hade klassificerat Svenska kraftnäts nättariffer och balansersätt- ningar (nr 481 och 482) som tvingande, men att dessa avgifter i ESV:s publikation Avgifter 2003 inte längre klassificerades som tvingande utan som intäkter i uppdragsverksamhet. Enligt Riks- revisionen hade ESV gjort ändringen efter kontakter med Svenska kraftnät14. pekade också på att 2003 hade bemyndigats att ta ut två nya avgifter: dels avgiften för registrering av överlåtelse av elcertifikat, dels avgiften för att utfärda s.k. ur- sprungsgarantier till producenter som producerar förnybar el. Trots att dessa avgifter enligt förarbetena var belastande redovisa- des de som intäkter i uppdragsverksamhet15. föreslog att regeringen skulle pröva om Svenska kraftnäts nätavgifter och balansersättningar är tvingande eller ej och återkomma till med ett förtydligande. föreslog också att Svenska kraftnäts avgifter för elcertifikat och 13RiR 2004:17 s. 27 Vad visar kartläggningen av belastande avgifter?