sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — Bland femåringarna är inskrivna i någon barnomsorgsform (i förskola, i familje- daghem och i fritidshem). Den kommunala barntill- synen är vanligast (av samtliga förskolebarn ). av förskolebarnen har barnomsorg i privat regi. För av barnen är det i stället en hemmavarande förälder som svarar för omvårdnaden. Barn i skolåldern går ofta till fritids- hem när skolan är slut. är en majoritet av barnen inskrivna i fritidshem (Barn och deras familjer 2005 s. 198 ff.). Samarbete mellan särlevande föräldrar genomför på uppdrag av Riksdag årliga undersökningar av svenska folkets levnadsförhållanden (). Undersökningarna genomförs som besöksintervjuer med ett slump- mässigt urval av befolkningen. Mellan 12 000 och 13 000 personer intervjuas . I en rapport som publicerades (Barns villkor – serien Levnadsförhållanden, rapport 110) finns en beskrivning av barnens familjer utifrån intervjuer med föräldrarna. Där återges uppgifter om samarbete mellan särlevande föräldrar till barn i åldern 7–. Följande framgår 2002–03 (se rapporten s. 23 och tillhörande tabeller baserade på undersökningarna av levnadsförhållanden [], . När särlevande föräldrar tillfrågas om hur de samarbetar och hur väl de kommer överens tycks svaren antyda att de flesta barn faktiskt har föräldrar som kommer väl överens. av föräldrarna anser att de kommer överens mycket bra, medan lika många be- skriver förhållandet som ganska bra. anser att de kommer överens varken bra eller dåligt. Av föräldrarna uppger att de kommer överens ganska dåligt och anser att det fungerar mycket dåligt. – Många särlevande för- äldrar har förhållandevis täta kontakter sinsemellan för att disku- tera frågor som rör barnet. av särlevande föräldrar upp- ger att de diskuterar frågor som rör barnet . beskriver att diskussioner förs ungefär en gång och anger att diskussionerna förs 1–. Det finns också föräldrar som uppger att de diskuterar frågor som rör barnet mer sällan () resp. aldrig (). Enligt rapporten synes samarbetet fungera allra bäst rörande de barn som bor växelvis lika mycket hos båda. Sämst tycks kontakten mellan barnets ursprungliga föräldrar fungera för de barn som lever med någon av sina föräldrar i en ombildad familj. Frågor om vårdnad och umgänge regleras i i lov nr. 387 af om forældremyndighed og samvær (forældremyndig- hedsloven, FML). Forældremyndighed (föräldramyndighet) mot- svarar det svenska begreppet vårdnad. Barn står under föräldramyndighet, såvida de inte har ingått äktenskap (1 §). Enligt huvudregeln har föräldrar som är gifta vid barnets födsel eller som därefter ingår äktenskap gemen- sam föräldramyndighet. Även ogifta föräldrar kan dock dela på föräldramyndigheten under vissa omständigheter, närmare bestämt om de avger en förklaring om att de tillsammans skall svara för om- sorgen om och ansvaret för barnet. Föräldrarna kan också genom avtal åstadkomma gemensam föräldramyndighet, något som dock kräver en anmälan till statsförvaltningen eller till domstol (4 §, 5 § första stycket och 6 §). Gemensam föräldramyndighet förutsätter att föräldrarna är överens. Föräldrarna kan således inte påtvingas ett sådant arrange- mang. I förarbetena till lagstiftningen konstateras att en ordning med innebörd att föräldrarna ges gemensam föräldramyndighet trots att de inte är överens härom skulle kräva en mer aktiv inbland- ning från domstolarna. Domstolsavgörandena skulle under sådana förhållanden behöva innehålla tämligen detaljerade föreskrifter rör- ande olika förhållanden, t.ex. barnets vistelse hos respektive för- älder och skolgång. Detta ansågs rimma illa med den danska inställ- ningen att myndigheterna i största möjliga utsträckning bör avstå från att blanda sig i barns personliga förhållanden. Lagstiftning som medgav sådana konstruktioner bedömdes inte vara en bra metod för att dämpa konflikter mellan föräldrarna och skapa ett gott samarbetsklimat i situationer då ett sådant klimat inte råder från första början och inte heller kan komma till stånd på frivillig väg (, Nordisk børneret II, 2003, s. 127 f.). Om föräldrarna inte lever tillsammans kan – i linje med vad som sagts – var och en av dem kräva att den gemensamma föräldra- myndigheten upphör. Så är också fallet om en av dem har för avsikt att upplösa samlevnaden (8 §). Föräldrarna kan genom avtal be- stämma vem av dem som ensam skall ha föräldramyndigheten. Av- talet skall anmälas för att få giltighet. Vid oenighet mellan för- äldrarna blir det rätten som avgör vem som skall ha föräldra- myndigheten, varvid barnets bästa skall bli föremål för särskilda hänsynstaganden (9 §). Om föräldrar har gemensam föräldramyndighet kan det på ministernivå beslutas att endast den ena föräldern interimistiskt skall ha föräldramyndigheten, närmare bestämt om det finns risk för att den andra föräldern skall föra barnet ut från landet och därigenom föregripa ett avgörande i föräldramyndighetsfrågan (23 §). Den eller de som innehar föräldramyndigheten svarar för om- sorgen om barnet och kan fatta beslut om barnets personliga för- hållanden med avstamp i barnets intressen och behov. Om för- äldrarna har gemensamt föräldramyndighetsansvar och oenighet föreligger om vem som ensam bör inneha föräldramyndigheten, skall båda lämna samtycke till att barnet lämnar landet eller till att barnets utlandsvistelser förlängs utöver vad som överenskommits eller förutsatts (1–3 §§). Några särskilda överväganden har inte gjorts i rörande frågan om vad en förälder som har barnet boende hos sig kan besluta om ensam när föräldrarna delar på föräldramyndigheten, men rättsläget synes vara sådant att den av föräldrarna som bor tillsammans med barnet ensam kan fatta beslut av vardaglig karaktär (jfr Danielsen s. 108). Civilretsdirektoratet har i ett kon- kret fall uttalat att den ena föräldern utan samtycke från den andra föräldern får låta barnet genomgå allmänna läkarundersökningar och behandlingar. Däremot kräver exempelvis större kirurgiska in- grepp eller kraftig medicinering samtycke även från den andra föräldern, liksom undersökningar som kräver icke obetydliga ingrepp. En barnpsykiatrisk undersökning, som var den åtgärd som Civilretsdirektoratet hade att ta ställning till, ansågs inte vara en sådan åtgärd som kunde vidtas utan samtycke från förälder med föräldramyndighet (Danielsen s. 107). Gemensam föräldramyndighet förutsätter alltså enighet mellan föräldrarna och möjligheter för dem att samarbeta i olika frågor. I förarbetena till lagstiftningen konstaterade det danska Justitie- ministeriet att det inte var lämpligt att myndigheterna löser kon- kreta tvistiga frågor som rör ett barn. Någon tvistlösningsmodell finns därför inte i den danska lagstiftningen i situationer då för- äldrarna delar på föräldramyndigheten. Som en direkt följd härav kan rätten således inte besluta om var ett barn skall bo (, Konsensus – förutsättning eller belastning för gemensamt föräldra- ansvar?, 2002, s. 35 ff.). skall erbjuda föräldrar och barn rådgivning och medling vid oenighet rörande bl.a. föräldramyndigheten. Syftet är att parterna skall hjälpas till konfliktlösning med hänsynstagande till vad som är bäst för barnet (29 §). Om en av (eller båda) föräldrarna är förhindrad att fatta beslut om barnets personliga förhållanden när föräldrarna har gemensam föräldramyndighet, kan statsförvaltningen bestämma vem som skall få utöva bestämmanderätten så länge förhindret fortgår. Detsamma gäller om det är endast den ena av föräldrarna som har föräldra- myndigheten och denne har förhinder (25 §). Den av föräldrarna som inte har föräldramyndigheten över barnet kan efter begäran få upplysningar om barnets förhållanden från skolor, institutioner, sociala myndigheter och sjukvårds- myndigheter. Informationsrätten gäller även i förhållande till privata sjukhus samt privatpraktiserande läkare och tandläkare. Föräldern kan dock förvägras upplysningar, om ett fullgörande av skyldig- heten kan skada barnet. Upplysningsskyldigheten omfattar inte hemliga upplysningar om den andra förälderns förhållanden. Den förälder som har föräldramyndigheten resp. någon av de myndig- heter eller organ som har upplysningsskyldighet kan också begära att statsförvaltningen i särskilda fall fråntar den upplysnings- berättigade föräldern rätten att bli orienterad om barnets för- hållanden (19 §). tillsattes en utredning, Udvalget om forældremyndig- hed, med uppgift att bl.a. ta ställning till om domstolarna skall kunna besluta att föräldrar skall ha fortsatt gemensam föräldramyndighet, trots att någon av dem vill ha ensam föräldramyndighet. Om utred- ningen ansåg att detta borde vara möjligt, skulle utredningen bl.a. överväga om myndigheterna skulle kunna fatta beslut i enskilda frågor, t.ex. i fråga om var barnet skall bo, om barnet skall få flytta inom landet eller till utlandet samt om skolgång, religion eller fritidsaktiviteter. publicerade utredningen sitt betänkande, Barnets perspektiv (Betænkning nr. 1475, 2006). En majoritet av utred- ningens ledamöter föreslog att domstol i särskilda fall borde kunna besluta om gemensam föräldramyndighet, trots att en av föräldrarna motsätter sig det, under förutsättning att det finns skäl att anta att föräldrarna kommer att kunna ha ett samarbete som går ut på att finna goda lösningar för barnet. Domstolen skulle enligt majoriteten av ledamöterna också kunna fatta beslut om barnets boende inom ramen för den gemensamma föräldramyndigheten, dvs. trots för- äldrarnas oenighet i frågan. Däremot ansågs det inte finnas någon anledning att låta domstol avgöra andra frågor i vilka föräldrarna är oeniga. Utredningen föreslog en särskild paragraf (3 § forældremyndig- hedsloven) med ramarna för beslutanderätten. Den som har barnet boende hos sig permanent skulle enligt paragrafen kunna bestämma i alla frågor som rör barnets dagliga liv, därutöver var barnet skall bo. I andra viktiga frågor skulle föräldrar som har gemensam för- äldramyndighet fatta beslut tillsammans (t.ex. i frågor som rör för- mynderskapet, ingripande medicinska ingrepp, val av skola, flyttning utomlands, val av namn, religiösa förhållanden, äktenskap och ut- färdande av pass). Den praktiska konsekvensen av förslaget angavs bli att den av föräldrarna som blir boendeförälder när föräldramyndigheten är delad ges behörighet att fatta samtliga beslut rörande barnet som inte är så betydelsefulla att båda föräldrarna måste delta i beslutet och som inte heller rör den direkta omsorgen om barnet i samband med att barnet umgås med den andra föräldern. Den sistnämnda kategorin av beslut skulle i stället fattas av umgängesföräldern ensam. antogs en ny lag – forældreansvarsloven – som tog sin utgångspunkt i den tidigare nämnda utredningens betänkande. Lagstiftningen träder i kraft och ersätter forældre- myndighedsloven. Lagen är resultatet av ett politiskt avtal mellan samtliga partier i . Avtalets syfte var att åstadkomma en grundläggande förändring på området – skall barnets rätt till båda föräldrarna sättas i främsta rummet vid alla avgöran- den, inte föräldrarnas rätt till barnet. Det bakomliggande lagför- slaget bygger på inställningen att föräldrar har ett ansvar för sina barn, även om föräldrarnas sammanlevnad har upphört. Till de stora förändringarna i den nya lagstiftningen hör att gemensam föräldramyndighet görs till huvudregel. Således kvarstår det gemensamma föräldraansvaret även efter att föräldrarna har skilt sig eller flyttat från varandra. Domstolen skall visserligen kunna upplösa föräldramyndigheten vid eventuell oenighet härom, men endast om det finns tungt vägande skäl (8 och 11 §§). Av central betydelse är enligt motiven till den nya lagstiftningen (se lovforslag L 133: Forslag til forældreansvarslov) om föräldrarna kan hantera sin eventuella konflikt på ett sätt som inte går ut över barnet. Om domstolen bedömer att föräldrarnas oenighet och kon- flikt i frågor som rör barnet eller samarbetet är så allvarlig att barnet blir lidande, skall en ändring kunna bli aktuell. Således skall det inte längre krävas att föräldrarna är överens i samtliga frågor om barnet för att de skall kunna ha gemensam föräldramyndighet. Oenighet i enstaka väsentliga frågor skall enligt förarbetena som utgångspunkt inte kunna leda till att föräldramyndigheten upplöses. Föräldrarna hänvisas i stället till att ta hjälp genom rådgivnings- och medlingsförfaranden i statsförvalt- ningens regi. När föräldrarna har gemensam föräldramyndighet krävs enligt den nya lagen (3 § första stycket) enighet om väsentliga beslut rör- ande barnets förhållanden. Dock skall den förälder som barnet bor hos kunna fatta beslut om övergripande förhållanden som rör barnets dagliga liv, däribland var barnet skall bo. I motiven till förslaget understryks skillnaden mellan dessa typer av beslut. Till de väsentliga besluten hör beslut om att barnet skall flytta till utlandet (hit räknas även och ), barnets religion och väsentliga sjukvårdsingrepp. I speciallagstift- ning finns därutöver regler på en rad områden som förutsätter ett gemensamt ställningstagande från föräldrarna, rörande t.ex. val av skola, utfärdande av pass, samtycke till äktenskap och namnval. Även andra beslut som rör barnets förhållanden i ett längre tids- perspektiv skall enligt motiven kräva ett gemensamt beslut. Beslut om övergripande förhållanden i barnets dagliga liv, som alltså boendeföräldern skall kunna ta på egen hand, kan enligt motiven gälla barnets förskola, men även frågor om barnets dagliga väl- befinnande hör hit (t.ex. om barnet skall få träffa skolpsykolog eller delta i en grupp för barn med frånskilda föräldrar). Tanken bakom bestämmelsen är att man bör undvika att det uppstår konflikter omkring barnet i vardagen till följd av att båda för- äldrarna skall delta i beslutsfattandet. – Därutöver skall, som också framgår av lagtexten, boendeföräldern även kunna bestämma var i landet barnet skall bo. I motiven anförs att båda föräldrarna var för sig enligt praxis får träffa många vardagliga beslut om barnet. Det kan gälla mat, kläder, sovtider och kamrater. Den förälder som finns närmast till hands anses ha behörighet att fatta beslutet ensam, alltså även den föräldramyndighetsinnehavare som barnet inte bor hos men som har rätt till umgänge. Detsamma gäller fritidsaktiviteter, i vart fall så länge det inte är fråga om riskfyllda sådana. Om någon av (eller båda) föräldramyndighetsinnehavarna på grund av förhinder inte kan fatta beslut om barnets personliga angelägenheter, kan statsförvaltningen utse någon som kan utöva denna uppgift (27 §). Domstolen skall kunna fatta beslut om vem som skall ha barnet boende hos sig i situationer då föräldrarna skall ha gemensam för- äldramyndighet. Detta har sin förklaring i att enighet inte längre krävs i alla frågor när föräldramyndigheten är gemensam. Dom- stolen skall också kunna besluta att barnet skall bo hos en förälder som bor i eller vill flytta till utlandet (även eller , 17 §). Föräldrar som skall flytta inom landet eller till utlandet skall före flyttningen meddela den andra föräldern (18 §), oavsett om föräldramyndigheten är gemensam eller inte. Även en umgängesförälder ges en sådan skyldighet. Avsikten härmed är att den förälder som inte flyttar skall få tillfälle att begära prövning av frågor om föräldramyndigheten över barnet, barnets boende eller möjligheterna att utöva umgänge med barnet. Därigenom kan man få till stånd en prövning av om flyttningen är i barnets intresse. Om föräldrarna har gemensam föräldramyndighet, men är de oense om vem som bör ha föräldramyndigheten över barnet, skall de båda ge sitt samtycke till att barnet lämnar landet eller uppehåller sig i utlandet än vad som ursprungligen bestämts (3 § andra stycket). Barnets rätt till umgänge med den förälder som det inte bor med kan vid oenighet mellan föräldrarna bestämmas av statsförvaltningen eller domstol (19–22 §§ och 37 §). En förälder som inte är föräldramyndighetsinnehavare skall – utöver vad som tidigare gällt i detta hänseende – få upplysningar om och även ha rätt att delta i sociala aktiviteter på barnets skola eller motsvarande (23 §, se särskild redogörelse i avsnitt 6.9.1). Den finska lagen angående vårdnad om barn och umgängesrätt (/361), vårdnadslagen, trädde 1984. Av lagen framgår att vårdnadshavare är barnets föräldrar eller de som anförtrotts vårdnaden om barnet. Liksom i upphör vårdnaden då barnet fyller eller om barnet ingår äktenskap (3 §). Är barnets föräldrar gifta med varandra när barnet föds, är de båda vårdnadshavare för barnet. Är föräldrarna inte gifta med varandra när barnet föds, är modern vårdnadshavare för barnet. Gifter föräldrarna sig, blir de båda vårdnadshavare för sitt barn (6 §). Vårdnadshavaren, som har till uppgift att trygga barnets utveck- ling och välfärd, har rätt att bestämma om barnets vård, uppfostran och bostadsort samt i övriga personliga angelägenheter. Det är vårdnadshavaren som företräder barnet i dess personliga angelägen- heter, om inte något annat anges i lag. Innan vårdnadshavaren fattar beslut i barnets personliga angelägenheter, skall han eller hon dock samtala om saken med barnet, om det med beaktande av barnets ålder och utveckling samt frågans natur är möjligt. Vid besluts- fattandet skall hänsyn tas till barnets åsikt och önskemål (4 §). När det gäller samarbetet mellan vårdnadshavarna är huvud- regeln att vårdnadshavarna ansvarar gemensamt för de uppgifter som hör till vårdnaden om barnet. De skall också fatta gemen- samma beslut som gäller barnet, om inte något annat är föreskrivet eller bestämt. Kan någon av vårdnadshavarna till följd av resa eller sjukdom eller annan orsak inte delta i beslut som gäller barnet och skulle dröjsmål med beslutet medföra olägenhet, är denne vårdnadshav- ares samtycke i saken inte nödvändigt. I ärenden som har avsevärd betydelse för barnets framtid kan vårdnadshavarna dock endast fatta beslut gemensamt, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver annat (5 §). Föräldrarna kan träffa olika skriftliga avtal med varandra, som sedermera måste föreläggas . Vid nämndens prövning skall barnets bästa och barnets egna önskemål beaktas. Ett sådant avtal kan gälla vårdnad eller umgängesrätt för barnet. Avtal som fastställts är verkställbara på samma sätt som lagakraftvunna domstolsbeslut (7–8 §§). Beslut om vårdnad och umgängesrätt kan naturligtvis också beslutas av domstol. Besluten i vårdnadsfrågorna kan ta sikte på att vårdnaden skall anförtros båda föräldrarna gemensamt eller den ena föräldern ensam, att barnet skall bo hos den ena av sina föräldrar (om föräldrarna inte bor tillsammans) eller att vårdnaden om barnet vid sidan av eller i stället för föräldrarna anförtros en eller flera personer som gett sitt samtycke till detta (9 § första stycket). Domstolen kan besluta om gemensam vårdnad också om båda för- äldrarna motsätter sig detta, även om utgångspunkten i förarbetena varit att ett sådant förordnande i regel kräver att föräldrarna är överens; i annat fall är det nämligen för det mesta inte troligt att föräldrarna på ett tillfredsställande sätt gemensamt kan verka som vårdnadshavare (1995:70, bilaga 4, s. 204). Härtill kommer att domstolen, då den avgör ärende som gäller vårdnaden, skall beakta barnets bästa och barnets egna önskemål (9 § fjärde stycket). Domstolen kan vid behov ge föreskrifter om vårdnadshavarens uppgifter, rättigheter och skyldigheter samt, om barnet har två eller flera vårdnadshavare, besluta om uppgiftsfördelningen mellan vård- nadshavarna (9 § tredje stycket – således kan föräldrarna inte åstad- komma t.ex. en viss fördelning genom att träffa avtal som seder- mera godkänns av socialnämnd). Vårdnaden kan fördelas i gemen- samma eller skilda ansvarsområden (Ryrstedt s. 23). Den konstruk- tion som därigenom uppstår har i litteraturen benämnts begränsad gemensam vårdnad. Besluten kan skräddarsys efter barnets behov. De frågor som vårdnadshavarna kan avgöra var för sig respektive de ställningstaganden som kräver enighet kan preciseras i beslutet. Domstolen kan emellertid inte fatta materiella beslut (Danielsen s. 113). De viktigaste frågorna som i praktiken blir föremål för beslut av detta slag gäller skolgång, förskoleverksamhet, hälso- och sjukvårds- angelägenheter, religion och namn. Uppgifter som utredningen tagit del av från yrkesverksamma jurister i visar att det även kan gälla frågor om barnets pass och fritidssysselsättning. I praxis finns flera exempel på konstruktioner i vilka den begränsade gemen- samma vårdnaden kommer till uttryck (Danielsen s. 114). Exem- pelvis kan den ena föräldern/vårdnadshavaren ges rätt att ensam fatta beslut om barnets bosättning, förskoleverksamhet, skolgång, pass och/eller trossamfund, varvid föräldrarna/vårdnadshavarna underförstått fattar beslut gemensamt i andra frågor där ett gemen- samt ställningstagande som regel krävs. En annan variant är att den ena vårdnadshavaren ges rätt att ensam besluta i de flesta frågor men med undantag av de nu nämnda frågorna om bosättning m.m. Den som fått en mer eller mindre begränsad del av vårdnaden kan ha fortsatt rätt att få tillgång till upplysningar från för- skola, skola, myndigheter och institutioner. Det förekommer att en vårdnadshavares enda rättighet inom ramen för vårdnaden är just informationsrätten, medan den andra föräldern har rätt att ensam besluta i alla frågor. Detta är enligt uppgifter som utredningen er- hållit lämpligt i särskilt svåra fall, eftersom informationsrätten inte förutsätter att vårdnadshavarna har god samarbetsförmåga eller ens har kontakt med varandra. För den vårdnadshavare som utövar alla andra rättigheter kan detta te sig opraktiskt, eftersom vårdnadshavaren måste uppvisa den dom som ger besked om hur bestämmanderätten är fördelad mellan vårdnadshavarna inför myndigheter och andra aktörer. I befolk- ningsregistret antecknas nämligen endast att vårdnaden är gemen- sam, trots att den andra vårdnadshavaren bara har en rätt till infor- mation (se i Rapport från Nordisk seminar om barnerett, TemaNord 2005:581, s. 35). Enligt ett avgörande i (HD 2003:7, dom ) kan domstol dock ge ett förordnande enligt vilket den förälder som fråntagits vårdnaden om barnet får utöva vårdnads- havarens rätt att av myndigheterna få uppgifter om barnet, om detta kan anses vara förenligt med barnets bästa. Därigenom kan en mer rättvisande bild av den faktiska vårdnadssituationen åstad- kommas. – Frågan om rätt till information för en förälder som inte är vårdnadshavare torde genom en analog tolkning av 9 § kunna väckas separat, dvs. utan samband med en prövning av vårdnadens fördelning. Den begränsade gemensamma vårdnaden ses av rättens aktörer som en kompromisslösning och ett medel för att nå förlikningar (se även s. 34). Domaren i målen intar en tämligen aktiv roll och undersöker vilka frågor som vållar problem mellan föräldrarna. Enligt de besked som utredningen erhållit från yrkes- verksamma jurister förekommer det aldrig att beslutanderätten för- delas mellan föräldrarna i ostridiga mål. Möjligheten att besluta om begränsad gemensam vårdnad har varit inbyggd i lagstiftningen , men det var först som uppmärksamhet fästes på att sådana beslut var lämpliga i fall då det inte kunde begäras att vårdnadshavarna skulle påtvingas ett samarbete. Därigenom kan de konfliktfyllda frågorna förläggas utanför den gemensamma vårdnaden (Kurki- s. 34) utnyttjas möjligheten tämligen ofta, men någon undersökning av i vilka sammanhang – och hur – finns inte tillgänglig. Behovet av en lösning med begränsad gemensam vårdnad torde generellt vara som störst när vårdnadshavarna bor på olika orter, men även i fall då det till följd av särskilda omständigheter inte går att fatta gemensamma beslut avseende barnet (s. 23 och Danielsen s. 113). Det finns två typfall för dessa skräddarsydda lösningar. Den ena är att föräldrarna visserligen samarbetar tämligen smidigt i frågor som gäller vårdnaden om barnet men utan att ha möjlighet att komma överens i någon eller några frågor. Det andra typfallet är att föräldrarna har en konfliktfylld relation (Kurki- s. 34).