sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Eftersom , i likhet med , inte om- fattas av bestämmelserna i får regleringen ingen omedelbar inverkan på myndighetens verksamhet. Indirekt berörs emellertid även , eftersom en förundersökning mot den som inte har fyllt bör lämnas över till åklagare. Enligt 3 § LUL ska en förundersökning mot någon som är alltid ledas av åklagare, om den unge är skäligen misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse . I de fallen är det så- ledes ett direkt krav på att utredningen ska lämnas över till polisen eller till åklagare. Vidare gäller generellt att förundersökningar mot underåriga ska ledas av en åklagare eller en polisman som är särskilt lämpad för uppgiften (2 § LUL). Har den unge tidigare gjort sig skyldig till brott, ska om möjligt samma polisman eller åklagare leda utredningen. De enda fall där det kan vara motiverat att Kust- bevakningen inte överlämnar ett ärende, är om det rör sig om brott som kan beivras genom ordningsbot. Av regleringen följer vidare bl.a. att en kustbevakningstjänste- man som efter ett förhör får klart för sig att den hörda personen är bör lämna över ärendet till polisen eller till åklagare, som får ta ställning till om en utredning enligt LUL ska inledas. Den stränga syn som råder vid användning av tvångsmedel mot misstänkta under måste alltid beaktas. Reglerna om tvångs- medel mot underåriga finns i 35 och 36 §§ LUL. Om någon, som är , begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han eller hon gripas av envar (35 §). Denna bestämmelse är direkt tillämplig på en kustbevakningstjänsteman. Beslag, husrannsakan och kroppsvisitation enligt rättegångs- balken får användas mot en misstänkt under om förutsätt- ningarna i övrigt är uppfyllda och det finns särskilda skäl. Vidare kan barn också bl.a. hämtas till förhör och kvarhållas efter förhör (36 §). Däremot kan de inte anhållas eller häktas. Kroppsbesiktning av barn är inte heller tillåten, utom vid brott mot smugglingslagen. Enligt smugglingslagen kan ytlig kroppsbesiktning göras även på barn . befogenheter när myndigheten självständigt bekämpar brott Åtgärder efter ett gripande Paragrafen reglerar skyldighet att följa rätte- gångsbalkens bestämmelser om en gripen persons rättigheter och skyldigheter, när myndigheten leder en förundersökning. Bestäm- melsen tar främst sikte på skyldigheten att häva felaktiga gripan- den, men gäller även i fråga om behandlingen av den frihets- berövade och underrättelser till bl.a. närstående. Bestämmelsen innebär bl.a. att en kustbevakningstjänstemans beslut om gripande ska hävas av om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande och beslutet inte har hävts av den tjänsteman som fattat det. Innan åklagaren har hunnit underrättas om frihetsberövandet får beslutet om gripande hävas av , men endast om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande (jfr 24 kap. 8 § tredje stycket , se även prop. 1996/97:175 s. 55 f.). Det krävs således starka skäl för en sådan åtgärd, t.ex. att det på grund av vittnesmål står klart att fel person har gripits eller att personen av misstag har gripits trots att denne är . Har gripandet anmälts till åklagare har myndigheten inte rätt att häva gripandet. Vidare ska skyldigheten att så snabbt som möjligt underrätta den gripne om skälen för gripandet iakttas. I fråga om behandlingen gäller bestämmelserna i lagen om behandlingen av häktade och Det får också anses ingå i myndighetens skyldigheter att kontrollera att åklagare underrättas om gripandet. ska, som huvudregel, närstående underrättas om grip- ande, se 24 kap. 21 a § . Vid s.k. envarsgripande inträder underrättelseskyldigheten när den gripne har överläm- nats till en polisman (se prop. 2007/08:47). Däremot anses det att någon underrättelse enligt lagen (1989:152) om underrättelse- skyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten normalt inte behöver lämnas vid korta frihetsberövanden. Någon underrättelse krävs inte om frihetsberövandet upphört innan det t.ex. varit möj- ligt att få tag på en viss närstående och inte heller om någon under- rättelse inte kunde lämnas med hänsyn till utredningsläget innan frihetsberövandet upphörde (a. prop. s. 24). Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.4. Hantering av beslagtagen egendom m.m. Paragrafen reglerar skyldighet att ta hand om beslagtagen egendom. En motsvarande bestämmelse för finns i 23 § smugglingslagen. Huvudregeln, som anges i första stycket är att ska förvara egendomen. I paragrafen anges dock två situationer som kan föranleda annan förvaring. Den första är om det finns sär- skilda regler i annan författning. Sådana regler finns, som framgår av andra stycket och till vilket vi återkommer nedan, i vapenlagen (1996:67). Den andra är om åklagaren bestämmer att egendomen ska förvaras av någon annan än . Åklagaren kan t.ex. besluta om särskild förvaring av vårdkrävande egendom eller själv ta hand om ett beslagtaget föremål som ska visas upp för rätten. Med åklagare avses här även tullåklagare. I de fall där förvarar det beslagtagna ska myn- digheten enligt 27 kap. 10 § tredje stycket se till att egendomen vårdas väl. I detta ligger bl.a. krav på att egendomen inte förvaras så att värdet på den minskar. I fråga om pengar anses det innebära att de ska sättas in på ett räntebärande konto, såvida det inte rör sig om ett bevisbeslag och pengarna utgör bevismedlet. Vidare ska myndigheten hålla noggrann tillsyn över det beslagtagna och se till att det inte byts ut eller förändras eller missbrukas på Detta ställer krav på sådan dokumentation över beslagtagna föremål att varje föremål kan spåras och kräver också regelbunden kontroll av att föremålen finns kvar. I 27 kap. 10 § första stycket öppnas möjlighet att lämna kvar ett beslagtaget föremål i innehavarens besittning, om detta kan ske utan fara och annars är lämpligt. Beslut i den frågan fattas av förundersökningsledaren. Även om ansvarar för förvaringen får myndig- heten överlämna åt annan att sköta den praktiska förvaringen av beslagtagen egendom. Det kan aktualiseras t.ex. vid insmuggling sjövägen av utrotningshotade djur. Det juridiska ansvaret för för- varingen (och eventuella skador som uppstår på det beslagtagna) ligger dock alltid kvar på i sådana fall. kan det av utredningstekniska skäl vara lämpligt att det beslagtagna godset finns på den ort där förundersökningen sker. Det kan då vara praktiskt att förvaringen sker hos exempelvis polis- myndigheten på orten (jfr prop. 1999/2000:124 s. 165). Detsamma kan vara fallet om beslag görs på en plats där inte har några lokaler och godset inte lämpligen kan transporteras. Som framgått ovan har dock ansvaret för förvaringen även om det beslagtagna förvaras utanför myndigheten, utom i de fall där beslutet har fattats av åklagaren. I andra stycket erinras om att de särskilda bestämmelserna i vapenlagen ska tillämpas även beträffande beslagtagen egendom. För kan det, på samma sätt som för polisen, bli aktuellt att förvara vapen som har tagits i beslag. Ett beslagtaget vapen måste antecknas i beslagsprotokoll. Om vapnet inte hanteras korrekt kan innehavet komma att betraktas som personligt och därmed omfattas av den generella tillståndsplikt som vapenlagen föreskriver även för skjutvapen som innehas av staten (se 1 kap. 8 § och 2 kap. 17–21 §§ vapenlagen). Som en yttersta konsekvens kan tjänstemannen då göra sig skyldig till vapenbrott genom att denne anses inneha det beslagtagna vapnet utan att ha rätt till det (se NJA 2006 s. 145). Bestämmelser om skjutvapen och ammunition som finns hos en polismyndighet finns bl.a. i förordningen (1996:31) om statliga myndigheters skjutvapen m.m. och i förordningen (2007:12) om hantering av skjutvapen och ammunition som lämnas in till en myn- dighet. Därutöver har gett ut föreskrifter och all- männa råd om polisens och andra statliga myndigheters förvar- ing och transport av skjutvapen och ammunition (RPSFS 2005:9, FAP 943-1). Vapen utgör exempel på föremål som kan vara lämp- ligare att förvara hos någon annan, i detta fall polisen. Den allmänna motiveringen till paragrafen finns i avsnitt 18.6. Paragrafen reglerar möjligheter att vidta åtgärder med sådan egendom som har tagits i beslag för framtida förverk- ande, utan att invänta att en dom eller ett beslut om förverkande vinner laga kraft. Åtgärderna omfattar enbart beslag i förverkande- syfte. Andra beslag ska hanteras enligt reglerna i . I första stycket finns bestämmelser om försäljning av den beslag- tagna egendomen. För försäljning krävs visserligen inte ett laga- kraftägande beslut om förverkande av den beslagtagna egendomen, men försäljning bör enbart komma i fråga när fortsatt förvaring av egendomen framstår som oförsvarlig. Första punkten kan tillämpas på exempelvis beslag av fisk eller andra s.k. färskvaror. Enligt 47 § fiskelagen ska dock livsduglig fisk om möjligt släppas tillbaka i vattnet. Andra punkten avser fall där förvaringen är förenad med alltför stora kostnader i relation till bl.a. varans värde och den tid som beslaget kan väntas bestå. Det kan t.ex. vara fråga om levande djur som kräver särskild vård eller föremål som kräver förvaring i sär- skild miljö för att inte förlora sitt värde. Tredje punkten reglerar förtida försäljning när det annars finns särskilda skäl, t.ex. om beslaget omfattar typiskt säsongsbetonade varor. Med stöd av andra stycket ges rätt att under de förutsättningar som anges i punkterna 1–3 i stället förstöra den beslagtagna egendomen. Bestämmelsen bör användas restriktivt. Förstörande kan aktualiseras exempelvis vid beslag av sällsynta levande växter som inte får föras in i landet. Det kan också vara fråga om särskilt vårdkrävande egendom som avses i första stycket och som inte heller får försäljas. Tredje stycket reglerar en ägares rätt till ersättning för en vara som har sålts enligt första stycket eller har förstörts enligt andra stycket och sedan inte blir förverkad. Ersättningen ska motsvara det som försäljningen har inbringat. Om varan i stället har för- störts, skall ersättningen bestämmas till skäligt belopp, dvs. närmast varans marknadsvärde då beslaget skedde. Ersättningsfrågorna ska prövas av . Om fel eller försummelse har förekommit vid tillämpningen av bestämmelsen kan den ersättningsberättigade begära skadestånd av staten och åberopa felaktig myndighetsutövning. Om förverkad egendom säljs utan beaktande av en bibehållen särskild rätt, ska ersättningsfrågan således i första hand bedömas enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Därmed har en skadelidande som regel rätt till skadestånd när en särskild rätt går förlorad. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.6. Paragrafen innehåller en erinran om att det finns särskilda bestäm- melser om hanteringen av beslagtagen egendom i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. I avsnitt 26.5 be- handlar vi vissa författningsändringar i den lagen. Verksamhetsområdets sakliga omfattning vid biträde åt annan myndighet Paragrafen reglerar den sakliga omfattningen av verksamhet som biträde åt annan myndighet. Myndighetens upp- drag att biträda en annan myndighet är latent. För att det ska aktualiseras krävs ett initiativ av en myndighet eller en tjänsteman i det enskilda fallet, om det inte är fråga om en situation som avses i 20 §. I vilka situationer en sådan biträdesroll kan aktualiseras anges i 18 och 19 §§. Allmänna överenskommelser mellan myndigheter om biträde med vissa uppgifter omfattas alltså inte av tillämpnings- området. När ingriper som biträde åt annan myndighet är verksamhetsområdet inte sakligt inskränkt, utan omfattar alla typer av brott. Detta framgår av formuleringen att myndigheten får ingripa även mot andra brott än dem som anges i bilagan. Upp- draget avgränsas genom det verksamhetsområde som gäller för den myndighet som begär biträde och den uppgift biträdet avser. Det ankommer på den som begär biträde att avgöra om det är lämpligt att uppgiften utförs av , som då agerar i den andra myndighetens ställe. Det innebär att som biträde åt en annan myndighet kan verka inom ett större verksamhetsom- råde än vad som är fallet om myndigheten ingriper på egen hand. Paragrafen ger inte myndigheten i sig några rättsliga befogen- heter. På samma sätt som i övrigt utövas de enskilda befogen- heterna i stället av den enskilde tjänstemannen. Däremot kan myn- digheten acceptera eller avslå en begäran om biträde (se 21 §). Det är således myndigheten som tar ställning till om man kan lämna biträde vid en planerad insats. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.7.4. Paragrafen anger hur en begäran om biträde kan aktualiseras. Det framgår av 19 § vilka befogenheter kustbevakningstjänstemannen har i de fall där biträde begärs innan förundersökning har inletts. Har förundersökning inletts avgör förundersökningsledaren vilka åtgärder som delegeras, jfr 26 §. Kustbevakningstjänstemannens biträde är händelsestyrt och be- gränsas till att gälla ett enskilt fall. Bestämmelsen medger inte att det träffas generella överenskommelser mellan myndigheter om att en kustbevakningstjänsteman får ingripa vid vissa brottstyper eller på vissa platser. Av första punkten följer att en kustbevakningstjänsteman får agera först efter det att insatsen i fråga har godkänts av den ansvariga myndigheten. Praktiskt kan detta hanteras så, att kustbevaknings- tjänstemannen via kommunikationsradion eller på annat sätt kon- taktar polisens vakthavande befäl, t.ex. om vid patrullering upptäcker en person som framför en stulen båt och ett ingripande inte kan avvaktas. Efter ett godkännande från polisens vakthavande befäl kan kustbevakningstjänstemannen vidta den åt- gärd som biträdet avser, så länge åtgärden i fråga har stöd i denna lag eller annan författning eller det är fråga om en åtgärd som inte behöver författningsstöd. Om situationen är så akut att besked från behörig myndighet inte kan avvaktas, får tjänstemannen överväga om det finns grund för att vidta någon av de åtgärder som anges i 20 §. I andra punkten regleras en kustbevakningstjänstemans rätt att ingripa när en polismyndighet eller har begärt biträde i ett enskilt fall. kan neka till en sådan begäran, vilket framgår av 21 §. Bestämmelsen kan aktualiseras som ett stöd åt i första hand polisen, t.ex. efter larm från allmänheten angående ett våldsamt slagsmål på en skärgårdsö. Ett annat exempel är att polisen behöver hjälp med att följa efter misstänkta rånare som har flytt i båt. Det kan även vara fråga om att har fått tips om pågående smuggling i fartyg och behöver hjälp av ett antal kust- bevakningstjänstemän för ingripande eller genomsökning av ut- rymmen. Punkten kan också tillämpas på planerade insatser, t.ex. om begär biträde av med ett kom- mande tillslag i en hamnanläggning eller ett större narkotikatillslag som omfattar genomsökning av ett helt fartyg. Andra punkten kan också tillämpas bl.a. om polisen har fått in en anmälan om en stulen båt och begär hjälp av med att söka reda på båten. Här är det fråga om ett enskilt fall, även om uppdraget, om båten inte anträffas direkt, kan spänna över flera arbetspass. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.7.1. I paragrafen regleras en kustbevakningstjänstemans grundläggande rättsliga befogenheter vid biträde åt annan myndighet. Enligt första stycket har en kustbevakningstjänsteman, innan för- undersökning har inletts, rätt att vidta primärutredningsåtgärder. Bestämmelsen är tillämplig i de fall där kontakten med behörig myndighet har utmynnat i en begäran om biträde, men där den som har beslutat på den huvudansvariga myndighetens vägnar inte är be- hörig att inleda förundersökning. Kustbevakningstjänstemannens rätt att ingripa är tidsbegränsad och gäller enbart fram till den tid- punkt när en behörig person fattar beslut i frågan om förunder- sökning ska inledas. Därefter kan biträde enligt 26 §, som reglerar biträde åt förundersökningsledare, aktualiseras. Kustbevakningstjänstemannens möjligheter att på begäran bistå en annan brottsbekämpande myndighet omfattar alla åtgärder som nämns i 3 och 4 §§ och ger också denne rätt att ingripa med de medel som krävs för att genomföra dem. I andra stycket hänvisas till att en kustbevakningstjänstemans biträde åt en förundersökningsledare regleras i 26 §. Den närmare innebörden av biträdesrollen framgår av kommentaren till den be- stämmelsen. Vilka verkställighetsåtgärder som får vidtas följer av 23–25 §§. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.7.2 I paragrafen öppnas möjlighet för en kustbevakningstjänsteman att som biträde åt annan myndighet gripa en person eller ta egendom i beslag, om beslut i frågan om biträde inte utan väsentlig olägenhet kan avvaktas. Första stycket utgör ett undantag från huvudregeln att ingripan- den mot sådana brott som ligger utanför bilagan till denna lag får ske först efter det att godkännande har inhämtats från den behöriga myndigheten. Paragrafen innebär att en kustbevakningstjänsteman som i brådskande fall behöver gripa en person, eller ta egendom i beslag, har rätt att göra detta. En grundläggande förutsättning är att ett beslut om biträde inte utan väsentlig olägenhet kan av- vaktas. Bestämmelsen är, som framgår av ordalydelsen, avsedd att tillämpas restriktivt. Syftet med den är framför allt att kustbe- vakningstjänstemän inte ska behöva falla tillbaka på rätten till envarsgripande, exempelvis om man påträffar en person vid en stulen båt men situationen inte är sådan att det är fråga om bar gärning. I ett sådant fall ska kustbevakningstjänstemannen kunna ingripa direkt och inte behöva låta gärningsmannen löpa och kon- takta polisen för att försäkra sig om huruvida man vill ha biträde med att söka efter denne. På motsvarande sätt ska en kustbe- vakningstjänsteman för polisens räkning kunna ta ett föremål i beslag som kan ha betydelse för utredning om brott, om det finns risk för att föremålet går förlorat om åtgärden inte vidtas genast. Det kan t.ex. vara fråga om föremål som påträffas på en brotts- plats på en avlägset belägen ö. De närmare förutsättningarna för att ingripa med stöd av be- stämmelsen regleras i 5 och 7 §§. Av andra stycket följer att åtgärden ska dokumenteras i enlighet med vad som närmare anges i 3 kap. 5 § (se kommentaren till den bestämmelsen). Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.7.3. Avslag på en begäran om biträde Paragrafen reglerar rätt att avslå en begäran om biträde. I första stycket regleras rätt att neka till en begäran om biträde från annan myndighet. Bestämmelsen tar fram- för allt sikte på biträde vid en planerad insats och avser främst de situationer där biträde åt en annan myndighet skulle inverka menligt på den egna verksamheten. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas med viss restriktivitet, särskilt vid ett hastigt uppkommet behov av biträde. Andra stycket innehåller en hänvisning till den paragraf som föreskriver att och en kustbevakningstjänsteman aldrig kan neka en åklagare biträde i en förundersökning. Bestäm- melsen kommenteras utförligare under 26 §. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 17.7.5. Paragrafen reglerar skyldigheten att till den huvudansvariga myn- digheten rapportera vilka åtgärder som har vidtagits. Den är tillämplig såväl på biträde som lämnas innan förundersökning har inletts som på biträde till en förundersökningsledare. En kustbevakningstjänstemannen ska genast rapportera till den ansvariga myndigheten vilka ingripanden som gjorts och resultatet av vidtagna åtgärder. Det är av central betydelse för den myndighet som har begärt biträde att den informeras om åtgär- derna. Med utgångspunkt i denna rapportering får den som begärt biträde besluta om vidare åtgärder. Även om biträdet inte har lett till något ingripande, t.ex. om en efterspanad båt inte har påträffats, förutsätts viss rapportering, nämligen av vilka åtgärder som vid- tagits, t.ex. vilket område man har sökt i. Gemensamma bestämmelser om verkställighetsåtgärder m.m. Preja, borda och inbringa fartyg till hamn Paragrafen reglerar en kustbevakningstjänstemans rätt att preja, borda och hålla kvar ett fartyg samt att inbringa detta till hamn för att verkställa en redan beslutad åtgärd. Den kan t.ex. aktualiseras i samband med oljeutsläppsbrott eller fiskebrott. Bestämmelsen motsvarar i stora delar 11 kap. 14 § vattenföroreningslagen och 4 § LKP. En likartad bestämmelse för den ordningshållande verksam- heten finns i 5 kap. 12 §. Rätten enligt första stycket att preja fartyg gäller såväl när kust- bevakningstjänstemannen ingriper inom myndighetens självstän- diga verksamhetsområde som när detta sker som biträde åt en annan myndighet. Bestämmelsen är en ren verkställighetsregel och förutsätter att det finns ett beslut av en behörig beslutsfattare om en utredningsåtgärd eller ett tvångsmedel av det slag som anges i paragrafen. Begreppet preja överensstämmer med terminologin i 6 kap. sjölagen och anknyter till de särskilda ansvarsreglerna för befäl- havare i 20 kap. 9 § sjölagen. Termen förekommer bl.a. också i 6 kap. tullagen. Begreppet kan sägas vara synonymt med termen stoppa. Borda är en internationellt vedertagen term som bl.a. före- kommer i havsrättskonventionen. I förhållande till utländska fartyg är rätten för annan än flaggstaten att borda sådana fartyg på det fria havet begränsad till fem fall (sjöröveri, slavhandel, otillåten utsänd- ning, saknad nationalitet samt saknad eller felaktigt använd flagg, se artikel 110 i konventionen). Av hänvisningen till 2 kap. 5 § framgår att denna begränsning alltid ska iakttas. Rätten att använda våld regleras i 3 kap. 2 § 5. Gemensamt för samtliga åtgärder som vidtas med stöd av denna bestämmelse är enligt andra stycket att en åtgärd som inte längre behövs ska upphöra. Det krävs således en fortlöpande bedömning av behovet av åtgärden. Rätten att hålla kvar ett fartyg enligt första stycket begränsas genom tredje stycket. Om det tar att genomföra den utredningsåtgärd som har föranlett ingripandet mot fartyget ska åtgärden prövas av en förman. Prövningen, som ska avse frågan om åtgärden ska bestå, får göras med utgångspunkt främst i proportionalitetsprincipen. Förmannen ska således inte pröva om det ursprungliga beslutet om ingripande mot fartyget var korrekt, utan enbart ta ställning till om ingripandet ska fortgå. Om kvar- hållandet beror på en åtgärd beslutad av åklagare, ska ett beslut att inte längre kvarhålla fartyget föregås av samråd med denne. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 18.12. Paragrafen reglerar en kustbevakningstjänstemans rätt att stoppa ett fartyg. Medan 23 § är avsedd att användas framför allt vid brott där även fartyget som sådant behöver undersökas, t.ex. vid olje- utsläpp, är denna paragraf avsedd att användas när stoppandet av fartyget enbart är ett medel för att kunna genomföra andra åtgär- der. Den motsvarar i huvudsak 22 § polislagen. I fyra punkter anges de närmare förutsättningarna för att stoppa fartyg. Vad som avses med fartyg har kommenterats under 1 kap. 2 §. I förhållande till utländska fartyg måste alltid beaktas att åt- gärden inte får strida mot allmänt folkrättsliga principer (se kom- mentaren till 2 kap. 5 §). Enligt första punkten får en kustbevakningstjänsteman stoppa ett fartyg om förutsättningarna för att inleda förundersökning är upp- fyllda och gärningsmannen finns på fartyget. Avsikten är att en kustbevakningstjänsteman ska kunna stoppa ett fartyg för att vidta sådana åtgärder som avses i 23 kap. 3 § tredje stycket rättegångs- balken, exempelvis hålla förhör med dem som färdas på fartyget. Paragrafen förutsätter att någon som färdas i fartyget har gjort sig skyldig till ett brott som antingen ingår i myndighetens självstän- diga uppdrag, dvs. som ingår i bilagan till lagen, eller som omfattas av ett uppdrag att i ett enskilt fall biträda en annan myndighet.