sou · GVB37 · 2008-01-01 00:00:00 — Sammanträde enligt den lagen hålls av en lantmäterimyndighet för utredande av äganderätt till fast egendom och kungörs på samma sätt som ett lagfartssammanträde (jfr avsnitt 8.2.2). Då det i förvaltningslagen inte finns några bestämmelser om offentlighet och sekretess kan det inte heller anses finnas hinder mot att en eller flera utomstående får närvara vid ett sammanträde hos inskrivningsmyndigheten (jfr , Offentlig förvaltning i arbete, 2:a uppl. 2004, s. 124). Mot angiven bakgrund, och eftersom det inte är fråga om en domstolsprövning vid inskrivningsmyndighetens handläggning (jfr prop. 1998/99:41 s. 26 f. och 56), talar övervägande skäl mot att införa en särskild reglering om offentlighet och ordning vid sammanträde i 19 kap. jordabalken till följd av att hänvisningen till 21 § 1 st. ärendelagen utmönstras. 22§ ärendelagen – om parts rätt att få del av uppgifter I 22 § ärendelagen finns bestämmelser om kommunicering av processmaterialet. Här kan nämnas att det i paragrafen anges att undantag får göras från kommuniceringsskyldigheten om avgöran- det inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får kännedom om uppgiften. I förvaltningslagen regleras kommunikationsplikten i 17 §. Tillämpningsområdet för stadgandet är begränsat till myndighets- utövning mot någon enskild. Paragrafen får dock, såvitt nu är av intresse, i allt väsentligt anses motsvara den i ärendelagen. Som tidigare nämnts torde det vidare endast i mycket särpräglade fall uppkomma ett egentligt partsförhållande i ett inskrivningsärende. a. med tanke på detta får den kommunikationsskyldighet som följer av 17 § förvaltningslagen anses vara tillräcklig. Det förhållan- det att 17 § förvaltningslagen blir tillämpligt i stället för 22 § ärendelagen kan inte heller antas komma att få någon inverkan på dagens handläggningsrutiner. 23–25 §§ ärendelagen – om bevisning Regleringen i 23–25 §§ ärendelagen innehåller i huvudsak hänvisningar till vissa uppräknade bestämmelser i 35, 36 och 38–40 kap. om bevisning. I förvaltningslagen saknas någon motsvarande reglering. Klart är att det i ett inskrivningsärende som avser lagfart eller nyttjanderätt måste åberopas någon form av handling till stöd för ansökan. Redan med tanke på detta kan naturligtvis sägas att handläggningen av inskrivningsärenden i flertalet fall innefattar en bevisprövning. Av större betydelse i sammanhanget är dock att prövningen i ett inskrivningsärende i allt väsentligt är formell. Som nämnts tidigare skall inskrivningsmyndigheten som regel utgå från de förhållanden i sak som framgår av handlingarna. Den möjlighet som finns att företa en mera materiell prövning enligt 19 kap. 16 § jordabalken har också varit avsedd att endast göra det möjligt att konstatera om tvist förekommer eller inte. Syftet med denna reglering har inte varit att göra det möjligt att ta fram utredning om förekommande tvistefrågor. Om det råder tvist om sökandens rätt får inskrivningsmyndigheten förelägga sökan- den att väcka talan vid domstol (jfr avsnitt 8.2.2). Något beaktansvärt behov av en generell tillämplig detaljerad reglering om bevisning kan mot angiven bakgrund inte anses finnas. Övervägande skäl talar därför mot att införa en ny reglering i 19 kap. jordabalken till följd av att hänvisningen till 23–25 §§ ärendelagen slopas. Vad gäller lagfartssammanträde kan dock konstateras att syftet med ett sådant sammanträde är att utreda äganderätten till en fastighet. Med tanke på detta, och då beslut i inskrivningsärenden normalt har en central betydelse för den allmänna omsättningen, bör de nuvarande möjligheterna att få till stånd en tillförlitlig utredning behållas i sak. Det förhållandet att t. ex. vittnesförhör under ed vid lagfartssammanträden inte torde vara vanligt före- kommande bör här inte tillmätas någon avgörande betydelse. Det får mot angiven bakgrund anses befogat att i 20 kap. jordabalken införa en särskild reglering om bevisupptagning i ärenden om lagfartssammanträden. För att åstadkomma detta torde det dock inte vara lämpligt att föreskriva att förvaltningsprocess- lagen (1971:291) skall tillämpas (jfr , Förvaltnings- processlagen m.m. En kommentar, 5:e uppl. 2005, s. 241 f.). Regleringen bör i stället utformas efter förebild av de bestämmelser som finns i 28 § lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom total- försvaret, m.m. och i 26 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Detta innebär att i princip bestämmelser om bevisupptagning utom huvudförhandling skall tillämpas. Av regleringen bör framgå att inskrivningsmyndigheten skall ansöka om förhör med ett vittne eller en sakkunnig under ed hos tingsrätt, om sådant förhör bör hållas. Motsvarande bör gälla om någon bör föreläggas att förete en skriftlig handling eller ett föremål som bevis. Det bör alltså vila på inskrivningsmyndigheten att med hänsyn till sitt utredningsansvar ta ställning till om det är behövligt med en ansökan (jfr vad som ovan anförts under rubriken 12 § ärendelagen – om utredningen av ärendet). Vad gäller forumfrågan får det anses vara ändamålsenligt att tillämpa samma ordning som skall gälla ifråga om överklagande av inskrivningsmyndighetens beslut i inskrivningsärenden (jfr avsnitt 8.2.7). Med andra ord bör det föreskrivas att inskrivnings- myndigheten skall lämna in ansökan till den tingsrätt inom vars domkrets fastigheten är belägen. Om det finns lagliga förutsättningar för åtgärden skall tings- rätten bifalla ansökan. I enlighet med vad som konstaterats ovan bör bestämmelser om bevisupptagning utom huvudförhandling tillämpas i fråga om åtgärden. Eftersom det inte kan bli fråga om huvudförhandling kommer dock bestämmelserna i 38 kap. 6 § och 39 kap. 2 § inte vara tillämpliga. Av regleringen bör härutöver framgå att inskrivningsmyndigheten och sökanden skall kallas till förhör med ett vittne eller en sak- kunnig och ges tillfälle att ställa frågor. Företrädaren för inskriv- ningsmyndigheten bör under rättens ledning ha hand om den närmare utfrågningen. Det förhållandet att sökanden uteblivit bör, med tanke på vad som gäller beträffande lagfartssammanträde, inte utgöra hinder mot att förhöret genomförs. Tingsrättens roll vid bevisupptagningen skall således vara att se till att regler iakttas. Genom den nu föreslagna ordningen skall tingsrätten även upprätta ett protokoll över förhöret med vittnet eller den sakkunnige och överlämna det till inskrivningsmyndigheten. Om det är fråga om en skriftlig handling eller ett föremål bör tingsrätten med tillämpning av 38 kap. 5 § och 39 kap. 5 § kunna föreskriva att dessa skall lämnas ut direkt till inskrivningsmyndigheten (jfr prop. 1998/99:35 s. 119). Det som inskrivningsmyndigheten får del av genom tings- rättens försorg kommer sedan att utgöra en del av utredningen i ärendet om lagfartssammanträde. Vad gäller själva lagfartssammanträdet bör detta av naturliga skäl hållas efter att tingsrätten uppfyllt sina skyldigheter i anledning av ansökan om bevisupptagning. Härigenom kommer inskrivnings- myndigheten att få goda möjligheter att göra en samlad bedömning av utredningen om äganderätten till fastigheten. Det bör tilläggas att den nu föreslagna ordningen givetvis inte syftar till att slopa andra möjligheter som inskrivningsmyndigheten har att införskaffa upplysningar i ett ärende om lagfartssammanträde. Sålunda bör inskrivningsmyndigheten, liksom , få höra personer upplysningsvis och hålla syn på fastigheten. Slutligen kan konstateras att det förhållandet att en del åtgärder enligt förslaget skall vidtas av en tingsrätt i stället för inskrivnings- myndigheten inte i sig bör motivera att sökandens nuvarande ansvar för kostnader reduceras (jfr prop. 1975/76: 21 s. 54 f.). bör därför föreskrivas att sökanden även skall betala kostnaderna för åtgärderna vid tingsrätten. 27 § ärendelagen – om beslut Genom hänvisningen till 27 § ärendelagen regleras vad som får läggas till grund för ett avgörande och inskrivningsmyndighetens bundenhet vid yrkanden. Förvaltningslagen saknar bestämmelser som motsvarar de i 27 § ärendelagen. Behovet av en särskild reglering i 19 kap. jordabalken bör ses i belysning av att sökanden i ett inskrivningsärende inte har någon processuell rätt att begränsa inskrivningsmyndighetens prövning av ett yrkande om exempelvis lagfart. Som tidigare anförts är pröv- ningen också i allt väsentligt formell i den meningen att inskriv- ningsmyndigheten som regel skall utgå från de förhållanden i sak som framgår av ingivna handlingar. Detta innebär i sin tur att sökanden på förhand vet vad som kommer att ligga till grund för den slutliga prövningen i inskrivningsärendet. Det förhållandet att det under vissa angivna förutsättningar kan bli aktuellt för inskrivningsmyndigheten att enligt 19 kap. 16 § jordabalken höra annan än sökanden bör inte i sig tillmätas någon betydelse i sammanhanget. Syftet med denna möjlighet är som sagt inte att ta fram utredning om förekommande tvistefrågor (jfr avsnitt 8.2.2). Vad gäller inskrivningsärenden föranledda av lagfartssammanträden finns det vidare en bestämmelse i 20 kap. 13 § jordabalken om vad som får läggas till grund för prövningen. Något behov av att komplettera denna bestämmelse kan inte anses finnas. Mot angiven bakgrund får det bedömas saknas tillräckliga skäl för att i 19 kap. jordabalken införa någon ny reglering till följd av att hänvisningen till bestämmelserna i 27 § ärendelagen slopas. Denna bedömning kan inte heller anses komma att medföra någon förändring av förutsättningarna för inskrivningsmyndighetens handläggning. 43 § ärendelagen – om straff och vite I fråga om straff hänvisas i 43 § ärendelagen till 9 kap. 5 och 6 §§ . Därav följer att om någon stör ordningen vid ett sammanträde eller annars muntligen eller skriftligen uttalar sig otillbörligt, kan penningböter utdömas. Samma straff kan även utdömas om någon bryter mot ett yppandeförbud. Med hänsyn till att inskrivningsmyndigheten inte är någon domstol kan de ifrågavarande hänvisningarna till inte anses vara nödvändiga. Det kan således inte anses finnas behov av att i denna del införa någon ny reglering i 19 kap. jordabalken till följd av att hänvisningen till 43 § ärendelagen utmönstras. Vad sedan gäller vite hänvisas det i 43 § ärendelagen till bestämmelserna i 9 kap. 7–9 §§ . Genom hänvis- ningarna ges bl. a. en befogenhet att avstå från att kalla med vites- påföljd vid delgivning utomlands. Det uppställs även, när det gäller sammanträdesfall, begränsningar av möjligheterna att förelägga ungdomar vite. Nämnas kan också att det genom hänvisningarna slås fast att staten inte får föreläggas vite. För inskrivningsmyndighetens del finns det flera bestämmelser i 19–21 kap. jordabalken som anger att myndigheten får förelägga vite (jfr 19 kap. 14, 17 och 21 §§, 20 kap. 3 och 11 §§ samt 21 kap. 1 §). Den omständigheten att inskrivningsmyndigheten inte längre skall vara organisatoriskt knuten till en tingsrätt torde inte i sig utgöra något hinder mot att myndigheten även får döma ut förelagt vite. Av 6 § 2 st. lagen (1985:206) om viten följer att frågor om utdömande av viten som har förelagts part eller annan till full- görande av en skyldighet i en rättegång eller i annat motsvarande förfarande får prövas utan särskild ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläggandet. handlägg- ning får anses vara att klassificera som ett sådant annat motsvaran- de förfarande (jfr prop. 2000/01:88 s. 45). Oavsett detta kan det dock vara lämpligt att inskrivningsmyndighetens ifrågavarande befogenhet även kommer till uttryck i 19 kap. jordabalken. Vid en jämförelse med annan lagstiftning kan konstateras att det t. ex. i 2 kap. 22 § lagen (2003:528) om företagsinteckning finns särskilt föreskrivet att vite döms ut av inskrivningsmyndigheten. Utöver detta kan det dock inte anses befogat att i 19 kap. jordabalken införa någon ny reglering när hänvisningarna i 43 § ärendelagen till 9 kap. 7–9 §§ slopas. Detta skall bl. a. ses i belysning av att det för inskrivningsmyndighetens del inte finns några föreskrifter om att ett föreläggande skall förenas med vite. Myndigheten kan således själv bedöma om det är lämpligt med ett vitesföreläggande mot någon som vistas utomlands. Att införa en särskild reglering som endast tar sikte på att staten inte får föreläggas vite framstår vidare inte som motiverat (jfr Lavin, Viteslagstiftningen En kommentar, 1988, s. 32 ff. och prop. 1984/85:96 s. 99 f.) Om inte annat torde denna fråga mycket sällan ställas på sin spets. Med hänsyn till inskrivningsärendenas natur kan det inte heller anses finnas behov av särskild reglering beträf- fande ungdomar. De bestämmelser som finns i lagen om viten och den praxis som utvecklats i anledning av denna lagstiftning måste vid en samlad bedömning anses vara tillräckliga. 44 § 1 och 3 st. ärendelagen – om inkommande handlingar Av 44 § 1 st. ärendelagen framgår vilken dag en handling skall anses ha kommit in till inskrivningsmyndigheten. Av hänvisningen till 3 st. samma paragraf följer vidare att telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i original skall bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad handling, om det behövs. Har inskrivningsmyndigheten begärt en sådan bekräftelse men inte fått någon, får myndigheten bortse från meddelandet. Vad gäller 44 § 1 st. ärendelagen finns det en motsvarande bestämmelse i 10 § 1 st. förvaltningslagen. Vid en jämförelse mellan 44 § 3 st. ärendelagen och 10 § 3 st. förvaltningslagen kan dock konstateras att det finns vissa skillnader. I 10 § 3 st. förvaltnings- lagen föreskrivs att ett telegram eller annat meddelande som inte är underskrivet skall bekräftas av avsändaren genom en egenhändigt undertecknad handling, om myndigheten begär det. Någon uttrycklig reglering av vad som kan bli följden om en begärd bekräftelse uteblir finns inte heller. Inom förvaltningen anses emellertid allmänt gälla att om en begärd bekräftelse uteblir, så blir meddelandet att betrakta som en inkommen men inte under- tecknad handling. Det ankommer sedan på myndigheten att avgöra vilken verkan formfelet skall få (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 123). Med tanke på inskrivningsverksamhetens natur får det anses ligga ett stort värde i att det så långt som möjligt finns klara och tydliga bestämmelser i nu behandlat avseende. Enligt vad som framkommit under utredningen anser också en majoritet av inskrivningsmyndigheterna att det bör vara reglerat vad som kan bli följden om en begärd bekräftelse uteblir. Det får därför anses vara befogat att i 19 kap. jordabalken införa en särskild reglering som motsvarar vad som följer av 44 § 3 st. ärendelagen. Härutöver bör det även i 19 kapitlet jordabalken föreskrivas att 10 § 2 st. förvaltningslagen inte skall tillämpas vid handläggningen av inskrivningsärenden. Att göra ett undantag från detta stycke ligger i linje med vad som gäller och får anses vara motiverat med hänsyn till intresset av att inskrivningsmyndigheten utan särskilda undersökningar skall kunna avsluta en pågående inskriv- ningsdag. 45 § ärendelagen – om hinder mot inställelse Av hänvisningen till 45 § ärendelagen följer att den som kallats till ett sammanträde men inte kan inställa sig skall anmäla det till inskrivningsmyndigheten. Vidare föreskrivs att 32 kap. 6-8 §§ skall tillämpas i fråga om laga förfall. Förvaltningslagen saknar någon motsvarande reglering. Sam- tidigt får det anses stå klart att en sådan reglering kan ha betydelse inom inskrivningsverksamheten. Exempelvis kan frågan om en ansökan skall avvisas på grund av att sökanden uteblivit från ett sammanträde enligt 19 kap. 16 § jordabalken uppkomma. I för- arbetena till nya jordabalken finns också uttalanden från lag- beredningen, vilka inte avvisats av departementschefen, om att bestämmelserna i 32 kap. bör vara tillämpliga i detta fall (jfr prop. 1970:20 Del B s. 508 ff.). Mot angiven bakgrund talar övervägande skäl för att i 19 kap. jordabalken införa en särskild reglering som motsvarar den i 45 § ärendelagen. 46 § ärendelagen – om delgivning Av hänvisningen till 46 § ärendelagen följer att inskrivnings- myndigheten får använda delgivning om den skall underrätta någon om innehållet i en handling eller om något annat. Delgivning skall enligt paragrafen användas, om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske, men i övrigt bara tillgripas om det behövs med hänsyn till omständigheterna. I förvaltningslagen saknas någon direkt motsvarighet till 46 § ärendelagen. När det gäller bestämmelser om kallelse, föreläggande och underrättelse följer dock av övergångsbestämmelserna till delgivningslagen (1970:428) att den lagen är tillämplig, om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen framgår att delgivning bör ske. I detta sammanhang finns också anledning, med tanke på de bestämmelser i 19–21 kap. jordabalken som anger att vite får föreläggas, att framhålla att det i 2 § lagen (1985:206) om viten föreskrivs att ett vitesförläggande skall delges adressaten. Det framstår mot angiven bakgrund som svårt att motivera varför det i 19 kap. jordabalken skall införas en särskild reglering om delgivning. i belysning av övergångsbestämmelserna till delgivningslagen (1979:428) kan det t. ex. inte anses råda någon tvekan om att inskrivningsmyndigheten enligt 20 kap. 8 § jordabalken kan delge en överlåtare ett föreläggande om att väcka talan vid domstol om han anser att sökandens förvärv är ogiltigt. Sammantaget kan det inte anses befogat att införa någon ny reglering om delgivning till följd av att hänvisningen till 46 § ärendelagen slopas. Någon nämnvärd betydelse torde detta inte heller komma att få för inskrivningsmyndighetens handläggning av inskrivningsärenden. 47 § ärendelagen – om ombud och biträde I 47 § ärendelagen föreskrivs att den som är part får anlita ombud eller biträde. Vidare föreskrivs att, i fråga om ombud och biträde, 12 kap. 2–5 §§ och 6 § 2 st. samt, i fråga om fullmakt, 12 kap. 8–19 §§ skall tillämpas. Enligt 47 § ärendelagen behöver dock en skriftlig fullmakt inte företes annat än om inskrivningsmyndigheten anser att det behövs. Vad gäller förvaltningslagen finns bestämmelser om ombud och biträde i 9 §. Av paragrafen framgår att den som för talan i ett ärende får anlita ombud eller biträde, men att myndigheten kan begära personlig medverkan av den som har ombud. En myndighet får vidare under vissa angivna förutsättningar avvisa ett ombud eller biträde. I paragrafen regleras även hur myndighetens beslut får överklagas. Vid en jämförelse kan konstateras att regleringen i ärendelagen, till följd av hänvisningarna till , är klart mer detaljerad än den i förvaltningslagen. I förvaltningslagen saknas sålunda regler om ombuds fullmakt och behörighet samt närmare regler om vem som kan uppträda som ombud eller biträde. Avsaknaden av närmare bestämmelser i nu nämnda avseenden har i förarbetena ansetts kunna kompenseras med analog tillämp- ning av 49 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) och med tillämp- ning av allmänna grundsatser om ombud och fullmakt (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 107 ff. och , Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, 5:e uppl. 2005, s. 432 f.). När det gäller inskrivningsverksamheten kan det naturligtvis sättas ifråga om det behövs en sådan detaljerad reglering beträffande ombud och biträde som följer av 47 § ärendelagen. I praktiken är det vanligaste att banker och mäklare agerar som ingivare av ansökningar som sökanden själv har undertecknat. I flertalet av de inskrivningsärenden där det förekommer ombud torde det inte heller anses vara behövligt att begära att denne företer någon fullmakt. Här finns emellertid anledning att fästa vikt vid den centrala betydelse beslut i inskrivningsärenden normalt har för den allmänna omsättningen. i belysning av detta får det anses ligga ett stort värde i att det finns en detaljerad reglering beträffande ombud och biträde som inskrivningsmyndigheten vid behov kan falla tillbaks på. I annan lagstiftning har det inte heller ansetts möta hinder mot att tillämpa bestämmelser i 12 kap. trots att förvaltningslagen annars är tillämplig på förfarandet hos förvaltningsmyndigheten (jfr 4 kap. 13 § fastighetsbildningslagen [1970:988] och prop. 1970:30 s. 638). Övervägande skäl talar därför för att det i 19 kap. jordabalken bör införas en ny bestämmelse vad gäller ombud och biträde. Den nya bestämmelsen bör utformas med ledning av 47 § ärendelagen. Detta innebär bl. a. att man inte kommer att behöva visa upp en skriftlig fullmakt annat än om inskrivningsmyndig- heten anser att det behövs. Härigenom behålls vidare kravet på att ombudet eller biträdet, till skillnad mot vad som gäller enligt förvaltningslagen (jfr RÅ 1981 1:72), skall vara en fysisk person. Någon hänvisning till 12 kap. 3 och 4 §§ bör dock inte tas med. Dessa paragrafer tar uteslutande sikte på sådana befattningshavare som inte kommer att arbeta inom inskrivnings- myndigheten. Det kan inte heller, bl. a. med tanke på inskrivnings- ärendenas karaktär, anses finnas tillräckliga skäl för att i 19 kap. jordabalken införa en motsvarande reglering beträffande inskriv- ningshandläggare. Det bör vidare inte tas med någon hänvisning till 12 kap. 5 § och 6 § 2 st. . Frågan om avvisning av ombud eller biträde på grund av oskicklighet m.m. bör i stället regleras särskilt i den nya bestämmelsen. Regleringen bör utformas i enlighet med vad som följer av 9 § 2 st. förvaltningslagen. På detta sätt undviks att inskrivningsmyndigheten får befogenhet att förklara ett ombud eller ett biträde obehörigt eller tills vidare. Eftersom det är fråga om en ingripande åtgärd som ofta är svår att bedöma kan det inte anses lämpligt att inskrivningsmyndigheten får en sådan befogenhet. Som en jämförelse kan nämnas att Kronofogde- myndigheten enligt 2 kap. 6 § utsökningsbalken inte har medgetts rätt att förklara ett ombud eller ett biträde obehörigt eller tills vidare. 48 § ärendelagen – om tolk och översättning av handlingar I 48 § ärendelagen föreskrivs att ifråga om tolk och översättning av handlingar tillämpas 5 kap. 6–8 §§ och 33 kap. 9 § . Vid en jämförelse kan konstateras att förvaltningslagen upptar en särskild reglering om tolk i 8 §. I den paragrafen anges att när en myndighet har att göra med någon som inte behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad, bör myndigheten anlita tolk. Med tolk i förvaltningslagen avses även den som gör en skriftlig översättning (jfr prop. 1985/86:80 s. 27). Det kan emellertid konstateras att det i förvaltningslagen, till skillnad från rättegångs- balken, inte finns någon reglering om avläggande av ed, vilka kvali- fikationer en tolk skall ha och ersättning till tolk. Skillnaderna mellan ärendelagen och förvaltningslagen i nu aktuellt avseende bör dock inte tillmätas någon större betydelse. Det får anses ligga i sakens natur att inskrivningsmyndigheten skall se till att tolken är tillräckligt kvalificerad och i övrigt lämplig för uppgiften. Generellt sett förekommer det inte heller någon edsavläggelse vid förvaltningsmyndigheter. Det får vidare anses uppenbart att tolken skall få skälig ersättning av inskrivnings- myndigheten för uppdraget. Ersättningen bör, liksom i den övriga förvaltningen, kunna avse såväl arvode som ersättning för kostna- der och tidsspillan (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 101 ff.). Sammanfattningsvis kan det inte anses finnas behov av att i 19 kap. jordabalken införa någon särskild reglering om tolk och översättning av handlingar. Förutsättningarna för inskrivnings- myndighetens handläggning kan inte heller anses bli förändrade i någon beaktansvärd grad på grund av denna bedömning. 8.2.5Hänvisningarna i 19 kap. 16 § jordabalken förslag: Det skall införas en ny reglering i 19 kap. 16 § jordabalken som i sak motsvarar vad som, till följd av hänvisningarna till lagen (1996:242) om domstolsärenden, gäller .