sou · GVB313 · 2008-01-01 00:00:00 — Även i skogsmark tar skötseln till stor del sikte på det rörliga friluftslivet och består bland annat i att bygga parkeringsplatser, vindskydd och bryggor samt bygga och markera leder. Därutöver läggs mycket arbete på informationsskyltar, trycksaker och guidning. Andra betydelsefulla skötselåtgärder är slåtter av ängsmark och bete på naturbetesmarker och hagmarker. Dessa åtgärder genomförs ofta av närboende lantbrukare och finansieras med miljöersättningar som bereds av men beslutas av . Betydande resurser avsätts också för att restaurera värdefulla odlingsmarker samt för att återställa eller nyskapa värdefulla naturmiljöer och livsmiljöer för skyddsvärda arter. En annan resurskrävande åtgärd är naturvårdsbränning. I skötseln av skyddade områden ingår även åtgärder för hotade arter inom dessa områden. Därutöver driver länsstyrelserna de 22 naturrum som äger runt om i landet. Man förvaltar också de runt 2 000 fastigheter om sammanlagt som äger. Detta arbete består i allt från att sköta arrenden och uthyrning till underhåll och investeringar. har avsatt till länsstyrelsernas skötsel av skyddade områden med mera. Denna ram är indelad i ett flertal block, vilka i sin tur, var för sig, fördelats mellan länen enligt olika fördelningsnycklar: Bidrag till särskilda åtgärder Bidrag till drift av naturrum Bidrag till det statliga ledsystemet samt bidrag till särskilda överenskommelser Bidrag till LIFE- och strukturfonds Bidrag till revidering av skötselplaner Bidrag till gränsutmarkering av skyddade Uppgifter med anknytning till regional utveckling Bidrag till uppföljning av bevarande Schablonmodellen beaktar såväl antalet skyddade objekt (vikt 0,5) som den sammanlagda arealen (0,1), arealen betes-, hag- och ängsmark (0,3) och antalet länsinvånare (0,1). Särskilda åtgärder avser större, prioriterade projekt som ej anses rymmas inom schablontilldelningen. Ett nytt inslag i av skyddade områden är Natura 2000, ett närverk av mest skyddsvärda naturområden. Natura 2000- områden finns i alla medlemsländer och ska hejda utrotningen av arter och livsmiljöer. De regleras av två olika direktiv – fågel- direktivet och habitatdirektivet . I det förra fallet fastställs skyddsområden direkt av regeringen, i det senare fallet av , efter förslag från regeringen. Ett omfattande urvalsarbete – i vilket länsstyrelserna har spelat en nyckelroll – har ägt rum och resulterat i att regeringen anmält inte mindre än 3 992 områden, med en sammanlagd yta av 2 eller en sjundedel av yta. Varje enskilt Natura 2000-område ska ha en egen bevarandeplan, som i detalj beskriver vad som ska skyddas samt hur och när det ska ske. Åtgärder som på ett betydande sätt påverkar miljön i ett Natura 2000-område kräver också tillstånd av , ibland även av regeringen. Även kan behöva höras innan tillstånd ges. Bevarandeplanen tas fram av i samverkan med markägare och andra berörda aktörer och myndigheter, ett arbete som ska vara avslutat . För detta arbete fick länsstyrelserna extra medel (totalt 2005) ur anslag 34:3. Länsstyrelserna ansvarar också för skötsel, skydd och tillsyn av Natura 2000-områden. har skötselmedel inbakats i schablonmodellen, som därigenom utökats . Uppgifter med anknytning till regional utveckling Regeringen har avsatt sammanlagt till lokal naturvård, att fördelas –2006 enligt förord- ningen (2003:598) om statligt bidrag till lokala naturvårdsprojekt. Satsningen syftar till att sätta in naturvården i sitt sammanhang genom att koppla naturvårdsinsatser till annan samhällsnytta. För att få bidrag ska projekten således gagna folkhälsa, integration, kunskapsuppbyggnad, friluftsliv och samverkan. Statsbidrag utgår till naturvårdsprojekt med högst av de bidragsberättigade kostnaderna inom kategorierna: kunskapsuppbyggnad (till exempel inventeringar och under- sökningar), framtagande av underlag (till exempel kommunala natur- vårdsprogram), processer kring områdesskydd (till exempel skötselplaner), vård och förvaltning av områden, restaurering av områden, samt information, folkbildning och annan kunskapsbildning. har fördelat de avsatta medlen mellan länsstyrelserna, som dels fått anslag för att administrera bidraget, dels en ram att fördela i statsbidrag. Den senare har till styrts av antalet kommuner i länet och till av länets befolk- ningsstorlek. har länsstyrelserna fått sammanlagt att fördela som statsbidrag och för sin egen administration (block 6). Statsbidragen har beslutats av respektive länsstyrelse och har lett till lokala projekt i merparten av kommuner, med såväl kommuner och landsting/regioner som föreningar, företag och privatpersoner som intressenter och medfinansiärer. Ett axplock av lokala naturvårdsprojekt presenteras i . Exempel på lokala naturvårdsprojekt 2004–2005 (Naturvårds- verket 2006). Åtgärdsprogram för hotade arter En viktig del i arbetet för biologisk mångfald består i att upprätta och genomföra åtgärdsprogram för hotade arter. Sådana program kan tas fram för enskilda arter, grupper av arter eller naturtyper. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Programmen har ett nationellt perspektiv, men föreslagna åtgärder kan vara koncentrerade till vissa landsdelar, beroende på utbredning och nödvändiga prioriteringar. Program upprättas dock inte för alla hotade arter, utan endast i de fall där man inte räknar med att andra typer av åtgärder är tillräckliga. Framtagande av åtgärdsprogram utgör delmål i sex av de 16 miljökvalitetsmålen och ska påbörjas , i ett fall . Målet är att 210 åtgärdsprogram ska ha börjat genomföras . Åtgärdsprogrammen fastställs av , som också, efter förslag från Artdatabanken, beslutar om att nya program ska utarbetas och befintliga program revideras. Det senare sker vanligen , vilket innebär att runt 50 nya och reviderade program behandlas . Detta arbete är normalt ansvar. Till följd av personalbrist utarbetas dock flertalet program av länsstyrelser, antingen av egen personal eller genom upphandlad extern kompetens. Detta arbete sker på uppdrag av och med finansiellt stöd från . Det färdiga programutkastet sänds ut på remiss till andra berörda länsstyrelser, kommuner, vattenmyn- digheter, Artdatabanken och övriga berörda myndigheter och organisationer. Efter att yttrandena sammanställts och inarbetats lämnas det färdiga förslaget till , som efter granskning och eventuella justeringar fastställer programmet. Huvuddelen av programmens åtgärder är lokala och regionala till sin karaktär och genomförs av respektive länsstyrelse. utför länsstyrelserna också vissa nationella åtgärder på upp- drag . Andra viktiga aktörer i åtgärdsarbetet är kommunerna, genom den fysiska planeringen, Agenda 21-arbete och naturvård, samt landstingen, som ägare och/eller finansiärer av stora naturområden, liksom , , och . Också enskilda fastighetsägare spelar en viktig roll. Arbetet med åtgärdsprogram finansieras genom anslag 34:3 i statsbudgeten, ur vilket avsatts 2006. Av dessa medel har huvuddelen – – fördelats mellan länsstyrelserna. Högst 20 miljoner av dessa medel får användas till koordinering, medel som fördelas mellan länen huvudsakligen efter arbetsbelastningen för den nationella koordineringen. Den regionala koordineringen ska i princip finansieras av eget myndighetsanslag, men kan i mån av ekonomiskt utrymme förstärkas med de nationella koordineringsmedlen. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Genomförandeåtgärderna ska så långt som möjligt införlivas i och finansieras genom andra verksamheter, så som kalkning och skötsel av skyddade områden, men även fiskevårdsåtgärder och EU- program. Därutöver kan länsstyrelserna ansöka om särskilda genomförandemedel som fördelas efter en schablon som utformat i samråd med länsstyrelserna. Av de som länsstyrelserna 2006 har erhållit för åtgärdsprogram ska användas för genom- förande av åtgärder, fördelat mellan länen med en variation från till . Exempel på åtgärder är åter- och nyskapande av livsmiljöer, uppfödning och utplantering, information och utbildning, inventering och studier för att förbättra kunskapsunderlaget, samt direkta ingripanden för att ändra konkurrensförhållanden mellan arter, exempelvis genom jakt. Friluftsliv och fysisk planering Regeringens skrivelse 2001/02:173 En samlad naturvårdspolitik ligger till grund för en växande statlig satsning på friluftsliv . Ett viktigt instrument i denna satsning är bildande och tillgängliggörande av naturreservat. Visserligen beräknas av medlen till naturreservat ha gått till tätortsnära friluftsområden, men i stort sett alla naturreservat är av intresse för friluftslivet. av bidragen till lokal naturvård (jfr denna rubrik ovan) uppskattas också ha anknytning till frilufts- liv. Av stor betydelse är även den kommunala översiktsplaneringen, som bland annat ska beakta de riksintressen som har pekat ut med stöd av 3 kap. 6 § i . ska samordna och tillvarata statliga intressen, som underlag för den kommunala fysiska planeringen, och kan under vissa omständigheter pröva kommunala planbeslut. De flesta kommuner har delegerad rätt att bevilja dispens från strandskyddet, men det är som beslutar om upphävande av strandskydd i detaljplan, efter framställan från berörd kommun. Det är även som beslutar om skoterförbundsområden. I propositionen 2004/05:150 Svenska miljömål – ett gemensamt uppdrag lyfter regeringen fram regionala landskapsstrategier som ett verktyg för att säkerställa biologisk mångfald. Uppgifter med anknytning till regional utveckling insikten att skog, jordbruksmark, vattendrag och bebyggda miljöer ofta utgör en mosaik, vars beståndsdelar är intimt beroende av varandra och därför måste hanteras som en helhet. Landskapsstrategierna kan således ses som en ansats till ett territoriellt perspektiv, som ett komplement till det dominerande sektorsperspektivet. Sju länsstyrelser har fått i uppdrag att utarbeta sådana landskapsstrategier, vilka – sedan de analyserats och utvärderats – ska ligga till grund för regeringens fortsatta arbete i frågan. För detta ändamål har 2006 avsatt som fördelas mellan länsstyrelserna i , , , , , och (Block 14). Därutöver utgår bidrag till länsvisa program för natur- och kulturturism med till fem länsstyrelser (Block 15). och ersättning för viltskador I propositionen 2000/01:57 Sammanhållen rovdjurspolitik presenterar regeringen åtgärder för att säkerställa att varg, björn, järv, lo och kungsörn långsiktigt ska finnas kvar i den svenska faunan. Som ett led i detta arbete genomförs kontinuerliga rovdjursinventeringar. har upprättat föreskrifter (NFS 2004:17 och 2004:18) för detta arbete, liksom en nationell databas, , där alla observationer ska registreras. Ansvariga för det operativa arbetet är dock respektive länsstyrelse. På varje länsstyrelse ska finnas en rovdjursansvarig samt fältpersonal som är ansvarig för kvalitetssäkringen. Fält- arbetets inriktning och omfattning varierar påtagligt mellan länsstyrelserna, beroende på rovdjursförekomst och om länet berörs av renskötsel. Det består i såväl spårning, boplatsbesök och annan direkt inventering som att följa upp allmänhetens observa- tioner och besiktiga fällda rovdjur, fallvilt, vilda bytesdjur och dödade eller skadade tamdjur. Det utförs av personal anställd på och/eller organisationer som samarbetar med, däribland representanter för samebyar. Var och en av de samarbetande organisationerna utser en inventeringssamordnare, men det är som svarar för kvalitetssäkring. Inventeringarna går ut på att fastställa förekomst och föryngring av de aktuella arterna. Uppgifter med anknytning till regional utveckling har avsatt för rovdjursinventering, medel som fördelas mellan länsstyrelserna efter en särskild fördelningsnyckel som: till styrs av dokumenterad rovdjursförekomst, till styrs av länets areal, till beror på om länet omfattas av renskötsel, samt till styrs av registreringen av inventerat område. Det innebär att två tredjedelar av medlen tillfaller de fem län som omfattas av renskötsel och att tilldelningen varierar starkt mellan länen, från (län) till (Norr- bottens län). av dessa medel går till länsstyrelsernas administration, en dryg miljon till utbildning och information, en och en halv miljon till andra organisationers fältarbete och resterande till länsstyrelsernas eget fältarbete. Regeringen har i Viltskadeförordningen (2001:724) beslutat att ska fördela medel för förebyggande av viltskador samt ersättning för uppkomna skador ur anslaget 42:5 (37,2006). Verksamheten bedrivs av respektive länsstyrelse. Länsstyrelserna inlämnar , efter förfrågan från en prognos för årets medelsbehov, för såväl skadeersättningar som förebyggande åtgärder och informationsinsatser. Med detta som stöd beviljar Naturvårds- verket bidrag till länsstyrelserna. Förnyade förfrågningar görs , som underlag för förnyad fördelning av resurser. Länsstyrelserna rapporterar fortlöpande om användningen av medel. För sälskador gäller särskilda regler. Från anslag 42:5 fördelar även ersättning till landets 51 samebyar för rovdjurskador på ren och för samebyarnas medverkan i inventeringsarbetet. har avsatts för detta. betraktas normalt inte som en del av naturvården, men beskrivs lika fullt här i och med den finansieras genom anslag 34:3 och har nära kopplingar till naturvården, såväl funktionellt som personellt. Uppgifter med anknytning till regional utveckling EG:s ramdirektiv för vatten antogs 2000 och omfattar både ytvatten och grundvatten. Det övergripande målet är att uppnå god vattenstatus – någon försämring av vattenkvaliteten tolereras inte. Genomförandet av direktivet består bland annat i att ta fram miljömål för vatten och utarbeta åtgärdsprogram, som ska vara klara . Som ett led i detta arbete har särskilda vattenmyndigheter skapats, indelade efter avrinningsområden och ej efter befintliga administrativa gränser. I har fem vattenmyndigheter bildats, ansvariga för var sitt vattendistrikt: 1.Bottenviken (förlagd till i ). 2.Bottenhavet (förlagd till i ). 3.Norra (förlagd till i ). 4.Södra (förlagd till i län). 5.Västerhavet (förlagd till i ). Vattenmyndigheternas grundläggande mål är att se till att miljö- målen för vatten uppnås. Dessa är författningsreglerade och har därmed en särskild ställning gentemot övriga miljömål. För varje vart och ett av de fem distrikten ska ett åtgärdsprogram upprättas, som vid sidan av obligatoriska insatser enligt artikel 11 i direktivet även kan innehålla frivilliga åtgärder. Vattenarbetet ska dokumenteras i förvaltningsplaner, en för vart och ett av landets 119 huvudavrinningsområden. Förvaltningsplanerna är vidare än åtgärdsprogrammet och ska spegla vattnets tillstånd, mål, åtgärder, övervakning och ekonomisk analys. Till skillnad från åtgärdspro- grammet är de dock inte bindande för kommuner och myndigheter. Såväl åtgärdsprogram som förvaltningsplan ska vara klara och fastställs av vattenmyndigheten. Åtgärderna ska vara operationella . Samtliga länsstyrelser är involverade i arbetet med vatten- direktivet. Som ett uttryck för detta har de som 2006 avsatt för ändamålet (block 11) fördelats med runt till var och en av vattenmyndigheterna och därutöver med mellan 0,7 och till var och en av de 21 länsstyrelserna. Genomförandet av förvaltningsplanerna berör ett stort antal kommuner, myndigheter, vattenvårdsförbund, företag och enskilda. Genomförandeansvaret vilar främst på kommuner och ett antal myndigheter. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Enligt ramdirektivet ska medlemsstaterna se till att prispolitiken för vatten ger vattenförbrukarna ett incitament till effektiv vattenanvändning, enligt principen att förorenaren betalar. omfattar också andra åtgärder som finansieras genom anslag 34:3 Åtgärder för biologisk mångfald. Exempel på sådana åtgärder är (delposter 2006): Skydd i marin miljö Extra medel, kvalitetshöjning kalkning Bildande av och limniska naturreservat Kalkning är ett av verktygen för att uppnå de nationella miljö- kvalitetsmålen Bara naturlig försurning och Levande sjöar och vattendrag. Den regleras i förordningen (1982:840) om statsbidrag till kalkning av sjöar och vattendrag. bör insatserna särskilt inriktas på områden av nationellt och regionalt intresse samt insatser för biologisk återställning. Kalkningsmedlens storlek samt återrapporteringskrav fastställs i regleringsbrev, som en delpost i anslag 34:3 Åtgärder för biologisk mångfald. Huvuddelen av anslagsposten disponeras av länsstyrelserna, som dock ej får använda medlen till administration av kalkningsanslaget; denna ska täckas av det ordinarie myndighetsanslaget. har fördelats mellan länsstyrelserna. /juni tillskriver verket länsstyrelserna med riktlinjer inför nästa års medelsanvändningar. Senast ska länsstyrelsernas ansökningar vara inne. Dessa sammanställs och bedöms av verket, som upprättar en preliminär fördelning som stäms av med respektive länsstyrelse. Beslut om fördelning tas av verket i januari–februari. kan respektive länsstyrelse rekvirera av den till- delade ramen. redovisar länsstyrelserna sina kalkningsinsatser under föregående bidragsår. justerar utifrån denna redovisning ramfördelningen, och kan respektive länsstyrelse rekvirera resterande del av ramen. ska länsstyrelserna lämna in ett halvårsbokslut. Möjlighet finns också att ansöka om utökad ram för oförutsedda Uppgifter med anknytning till regional utveckling händelser samt för tidigareläggning av kvalitetshöjande åtgärder och biologisk återställning. Själva kalkningen utförs av en huvudman, vanligen en kommun, men i vissa fall även av enskilda fastighetsägare, fiskevårds- föreningar etcetera. Statsbidrag beslutas av respektive länsstyrelse och utgår med högst av godkända kostnader. Sanering och återställning av förorenade områden Länsstyrelserna har systematiskt kartlagt förorenade områden och registrerat dem i riskklasser. Det sammanlagda antalet förorenade områden uppskattas till drygt 80 000, varav runt 1 500 är i riskklass 1 och runt 15 000 i riskklass 2. I stort sett alla riskklass 1-objekt anses vara identifierade och registrerade, och länsstyrelserna har en god överblick över problemets omfattning och utbredning. har därför 2004 givit ut nya riktlinjer för identifierings- och inventeringsverksamheten, med tydligare fokus på de mest problemtyngda branscherna. Grundregeln är att förorenaren ska betala saneringen. I många fall har dock den förorenande verksamheten upphört eller över- tagits av nya ägare efter det att föroreningen upphört. För att underlätta saneringsarbetet kan därför statsbidrag beviljas enligt förordningen (2004:100) om statsbidrag till åtgärder för utredning och efterbehandling av förorenade områden. Enligt förordningen ska bidrag främst avse förorenade områden som utgör ett direkt hot mot människors hälsa, naturområden med stora skyddsvärden eller objekt som medför betydande vattenföroreningar. Bidrag får utbetalas endast om ansvar enligt eller annan, äldre lag- stiftning inte kan utkrävas eller de ansvariga inte kan bekosta saneringen. Bidrag lämnas med högst av kostnaden och beslutas av . Statsbidraget finansieras genom anslag 34:4 Sanering av och åter- ställning av förorenade områden, till vilket anslagits 2006. Tillsammans med tidigare beslutade medel får användas . Anslaget består i två huvudposter, dels utredningsmedel, som i sin tur består av tre del- poster: Uppgifter med anknytning till regional utveckling MIFO-inventeringsmedeTPF67FPT, som täcker kostnaden för två inventerare per länsstyrelse (tre i och ). Inventerarna kartlägger och prioriterar förorenade områden i länet. Tillsynsbidrag lämnas med totalt (2006) till länsstyrelserna, för att driva på åtgärder där ansvar kan utkrävas och statligt bidrag inte lämnas. Utredningar av särskilt prioriterade objekt, för vilka länsstyrel- serna söker bidrag; 50–fördelas för detta ändamål. Resterande del av anslaget används som åtgärdsmedel. När ett objekt är färdigutrett ansöker om medel hos som bedömer ansvarsförhållanden, åtgärds- förslag, objektets prioritet med mera. har mindre än fem objekt fått bidrag, emedan de flesta objekt kostar 50– att sanera. Huvudman för åtgärdsprojektet är den aktuella kommunen, som tillsätter en styrgrupp och vanligen anlitar en erfaren extern projektledare. Själva saneringen utförs normalt av företag som upphandlas av projektledningen. är statens representant, som kontrollerar att projektet löper enligt plan och fungerar som förbindelselänk mellan kommun och . Medel avsätts också till kunskapsprogrammet Hållbar sanering, varigenom myndigheter, forskare och företag uppmuntras att påskynda kunskapsspridningen och utvecklingen inom området. Lokala investeringsprogram och klimatinvesteringsprogram Två betydelsefulla program i omställningen till ett mer hållbart samhälle är de lokala investeringsprogrammen (LIP) och dess efterföljare klimatinvesteringsprogrammen (KLIMP). 67TP PT Metodik för Inventering av Förorenade Områden (MIFO) framtagen av . Uppgifter med anknytning till regional utveckling SOU 2007:13 Lokala investeringsprogram (LIP) investeringsprogram (LIP), med huvudsyfte att påskynda omställningen till ett ekologiskt hållbart samhälle. LIP regleras i förordningen (1998:23) om statliga bidrag till lokala investeringsprogram. Landets kommuner har härigenom givits möjlighet att samla ur hållbarhetssynpunkt angelägna investeringar i investeringsprogram och söka stöd för dessa. Kommuner som avser att söka stöd ska först samråda med . Sedan lämnas ansökan till regeringen, liksom ett samrådsyttrande från . Länsstyrelserna ger också kommunerna råd och stöd i genomförandearbetet och granskar deras verksamhetsrapporter. Kommunen ska även samråda med innan slutrapporten skickas till . Totalt förväntas utbetalas till 211 program i 161 kommuner och två kommunalförbund och generera en total miljörelaterad investeringsvolym på . Omkring en tredjedel av medlen går till energiomställning och energieffektivisering. Trafik-, avfalls- och VA-åtgärder samt åtgärder för att bygga om och miljöanpassa bostäder och fastigheter har fått ungefär en tiondel vardera av bidraget. ska alla lokala investeringsprogram vara avslutade. hade drygt hälften av programmen slutredovisats, med sammanlagt 863 av uppskattningsvis 1 800 åtgärder. Hittillsvarande resultat överträffar genomgående de förväntade effekter som angivits i ansökningarna, och utvärdering av programmen pekar mot en hög bidragseffektivitet. Klimatinvesteringsprogram (KLIMP) Klimatinvesteringsprogrammen (KLIMP) bygger vidare på LIP:s arbetsmodell, men med fokus på investeringar som minskar utsläppen av växthusgaser, stärker det lokala klimatarbetet, samlar och sprider kunskaper och erfarenheter om klimatinvesteringar och på så sätt bidrar till att nå det svenska klimatmålet. Förutom kommuner kan även företag och andra aktörer söka bidrag ur KLIMP, som regleras i förordningen (2003:262) om Uppgifter med anknytning till regional utveckling statliga bidrag till klimatinvesteringsprogram. Där framgår att sökande ska samråda med innan ansökan om bidrag lämnas till , som beslutar om stöd. ska också, inom en månad från det att ansökan inlämnats, yttra sig över klimatinvesteringsprogrammet. Totalt har avsatt för perioden –2006 och ytterligare för perioden – 2008. Vid mitten av 2005 hade bidrag på beviljats till 47 investeringsprogram i kommuner, kommunalförbund, landsting och regioner i 18 län. Då hade av bidragen avsett energiprojekt, transporter och vardera avfall respektive information. Programmen löper och finansieras genom anslag 34:13 Stöd till klimatinvesteringar, till vilket anslogs i budgetpropositionen . Den centrala miljölagstiftningen är samlad i (1998.808). Den innehåller bland annat bestämmelser om tillsyn och tillståndsprövning. Varje kommun utövar enligt tillsyn inom områdena miljö- och hälsoskydd (utom tillståndspliktig verksamhet), hantering av kemiska produkter, avfallshantering samt hantering av biotekniska organismer. Därutöver anges i förordningen (1998:900) om tillsyn enligt operativt tillsynsansvar för ett 70-tal preciserade områden.