sou · GVB365 · 2008-01-01 00:00:00 — Syftet är vidare att klarlägga i vad mån parterna är oense om åberopade sakförhål- landen samt vilka bevis som ska förebringas och vad som ska styrkas med varje bevis. Dessutom är syftet att klarlägga om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs för målets avgörande och om det finns förutsättningar för förlikning. När det gäller avgörandeskedet i tvistemål bygger rättegångs- balken på huvudregeln om att avgörandet kräver en huvudförhand- ling. Det finns dock i 42 kap. 18 § RB regler om att rätten i stället får avgöra målet utan sådan förhandling. Det gäller bl.a. avgöranden genom slutligt beslut, medgivna eller förlikta mål samt fall där någon huvudförhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna. Gällande regler innebär att en part har en ovillkorlig rätt att få en huvudförhandling till stånd om inte målet, utan att motparten behöver yttra sig, kan avgöras som uppenbart ogrundat eller genom att det avvisas utan sakpröv- ning. Detta överensstämmer med artikel 6 i , som ger en part rätt att bli hörd muntligen, om tvisten – som det heter – är både reell och seriös. För brottmålens del har förberedelsen inte samma centrala betydelse som den har för tvistemålen. Merparten av förberedelsearbetet sker för det mesta i form av en förundersökning. Enligt 23 kap. 2 § RB Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden ska det under förundersökningen utredas vem som kan misstänkas för ett brott och om tillräckliga skäl för åtal finns. Dessutom ska målet beredas på ett sådant sätt att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Den förberedelse som äger rum i brottmål är därför vanligtvis skriftlig. Om det finns sär- skilda skäl får dock rätten enligt 45 kap. 13 § RB hålla sammanträde med parter och andra som berörs. För brottmål gäller att en tingsrätt i princip alltid ska pröva sak- en vid en huvudförhandling. Den möjlighet som finns att avgöra tvistemål på handlingarna saknar motsvarighet för brottmålens del. Avvisnings- och avskrivningsbeslut kan dock meddelas utan huvud- förhandling. Dessutom kan rätten genast meddela dom i målet, bl.a. om en målsägande ansökt om stämning men framställningen inte innefattar laga skäl för åtalet eller om det annars är uppenbart ogrun- dat (47 kap. 5 § RB). Kan saken utredas tillfredsställande får emeller- tid många brottmål med stöd av 46 kap. 15 a § RB avgöras utan att den tilltalade har infunnit sig till huvudförhandlingen. Av omedelbarhetsprincipen följer att när huvudförhandling hållits får domen bara grundas på det som har förekommit vid förhand- lingen (17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB). Det är i princip endast det som sagts vid huvudförhandlingen som blir processmaterial. Om avgörandet inte sker efter huvudförhandling, ska det grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt förekommit i målet. Enligt muntlighetsprincipen får parter och andra vid förhand- lingen inte läsa från papper utan är skyldiga att använda sig av det talade ordet. Vissa handlingar, t.ex. skriftliga bevis, får dock läsas upp. En huvudförhandling ska enligt koncentrationsprincipen om möjligt fortgå i ett sammanhang (43 kap. 11 § och 46 kap. 11 § RB). Det finns dock vissa undantag. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden Ärendelagen (ÄL) är tillämplig vid handläggningen i tingsrätt, hov- rätt och av sådana rättsvårdsärenden som ska tas upp av tingsrätt och som inte ska handläggas enligt (1 § ÄL). Lagen bygger i många hänseenden på hänvisningar till rättegångs- balken. Balkens principer om muntlighet, omedelbarhet och koncen- tration behöver dock inte iakttas. Lagen har därmed större likheter med förvaltningsprocesslagen (1971:291) än med . I 3 § ÄL finns bestämmelser om domförhet, dvs. vilken samman- sättning tingsrätten och hovrätten ska ha vid handläggningen av ett ärende. Bestämmelserna om domförhet tar sikte på såväl den för- beredande handläggningen som själva avgörandet av ärendet. Huvudregeln är att tingsrätten är domför med en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet får tingsrätten dock bestå av tre sådana domare. I vissa ärenden ska i stället nämndemän delta i avgörandet. Detta framgår i så fall av respektive ärendes materiella lagstiftning, se t.ex. 20 kap. 1 § föräldra- balken. Lagmannen får förordna tingsnotarie, notariemeriterad be- redningsjurist och domstolssekreterare, som bedöms ha tillräcklig kunskap och erfarenhet, att på eget ansvar handlägga vissa typer av ärenden. Bestämmelser om detta finns i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion (tingsrättsinstruktionen). När det gäller hovrättens sammansättning i ärenden tillämpas regler för tvistemål. Enligt 12 § ÄL ska domstolen se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i ärendet. Genom frågor och påpekanden ska domstolen försöka avhjälpa otyd- ligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Denna skyldighet att vara verksam i syfte att berika processmaterialet brukar betecknas som domstolarnas materiella processledningsskyldighet. 1 Lagen trädde i kraft och ersatte lagen (1946:807) om handläggning av dom- stolsärenden. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden En motsvarande bestämmelse finns i förvaltningsprocesslagen (8 § FPL). I 13 § ÄL anges att förfarandet hos domstolen är skriftligt. Lagen har emellertid anpassats till de krav på muntlighet som följer av åtaganden enligt . Med få undantag ska domstolen enligt 14 § ÄL hålla sammanträde, om det begärs av en enskild part. De undantag som anges i bestämmelsen är om avgöran- det inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs. Ett ärende får enligt 22 § ÄL inte avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än parten. Det krävs också att parten har fått tillfälle att yttra sig över uppgiften. Motsvarande bestämmelser om kommuni- ceringsskyldighet finns i förvaltningslagen (FL) och förvaltnings- processlagen (FPL) (17 § FL och 18 § FPL). Undantag från kravet på kommunikation görs för sådana fall där avgörandet inte går parten emot, där uppgiften saknar betydelse eller där det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får kännedom om upp- giften innan domstolen avgör ärendet. Enligt 27 § ÄL ska domstolens beslut grundas på det som handling- arna innehåller och det som i övrigt har förekommit i ärendet (jfr 30 § FPL). Enligt förarbetena till lagen kan rätten och parterna i vissa fall i dispositiva ärenden bestämma att endast det som förekommit vid sammanträdet ska läggas till grund för avgörandet.2 Om ett ärende har inletts genom en ansökan eller ett överklagan- de, får det beslut genom vilket ärendet avgörs inte gå utöver det som yrkats (se 28 § ÄL och jfr 29 § FPL). När det finns särskilda skäl får dock domstolen även utan yrkande besluta till det bättre för en- skild part, om det inte är till nackdel för något motstående enskilt intresse. När en tingsrätt i ett ärende som inletts på annat sätt än genom över- klagande finner att ett beslut som den har meddelat är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan an- 1995/96:115 En ny lag om domstolsärenden, s. 168 Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden ledning ska domstolen ändra beslutet (34 § ÄL). Detta ska göras om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Denna omprövningsskyldighet gäller även om beslutet överklagas. Vid omprövning förfaller i vissa fall ett över- klagande. Motsvarande regler om omprövning finns i förvaltningslagen (28 § FL). Ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller henne emot (se 36 § ÄL och jfr 22 § FL). I de fall det är särskilt föreskrivet får hovrätten pröva ett överklagande endast om hovrätten har meddelat prövningstillstånd (39 § ÄL). Prövnings- tillstånd får meddelas endast om det är av vikt för ledning av rätts- tillämpningen att överklagandet prövas av högre domstol, anledning förekommer till ändring i det slut till vilket tingsrätten kommit eller det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet (jfr 49 kap. 14 § RB). Det primära tillämpningsområdet för kan sägas vara all rättskipning i klassisk mening, dvs. I mål som handläggs enligt balken är utgångspunkten regelmässigt ett rätts- förhållande som uppstått före processen och typiskt sett gäller det för domstol att ta ställning till vad som förekommit i förfluten tid.3 I mycket stor utsträckning måste parter och vittnen höras om vad som har förekommit. Ärendelagens primära tillämpnings- område är den frivilliga rättsvården. I en process i ett ärende ligger fokus i allmänhet inte på vad som redan förevarit. De flesta ärenden handläggs enligt ärendelagen, med det finns också många ärenden som handläggs enligt . kan det vara svårt att avgöra om eller ärendelagen ska tillämpas på ett visst fall.4 För många fall har lagstiftaren av tydlighetsskäl i anslutning till den materiella lagstiftningen uttryckligen angett att det är rättegångs- 2005/06:10 En effektivare prövning av hyres- och arrendeärenden 4Den följande texten, se , Kommentaren till , RB:3 ff. och , Lagen om domstolsärenden, En kommentar, andra upplagan, , s. 27 ff. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden balken eller ärendelagen som ska tillämpas. Som exempel kan nämnas att det i 16 kap. 2 § konkurslagen anges att i konkursärenden gäller bestämmelser om tvistemål i tillämpliga delar, om inte annat anges i lagen. I andra fall får vägledning hämtas på andra sätt i anslutning till den materiella lagstiftningen. Om det anges att någon får ansöka om stämning eller väcka talan är det klart att det är rättegångs- balkens bestämmelser som ska tillämpas. Detsamma gäller när det uttryckligen anges att det är ett mål. När ett förfarande inleds vid tingsrätten genom en officialprövning eller efter en anmälan är det klart att ärendelagen ska tillämpas. I de fall ett beslut av en förvalt- ningsmyndighet kan överklagas till tingsrätten bör också ärendelagen tillämpas. är nämligen inte konstruerad för över- klagande till tingsrätt. Rättsvårdsangelägenheter som ingår i eller har samband med en rättegång i tvistemål eller brottmål handläggs enligt . För de ärenden som angår straff eller annan med brott förenad påföljd är ärendelagen inte tillämplig. Av bestämmelserna till den materiella lagstiftningen eller av 19 § lagen (1946:804) om införan- de av ny rättegångsbalk (RP) framgår att det är bestämmelser som ska tillämpas. För vissa typer av mål och ärenden som handläggs vid allmän domstol finns särskilda bestämmelser. Dessa bestämmelser ersätter i större eller mindre omfattning reglerna i och ärende- lagen. Sådana särskilda bestämmelser finns i bl.a. (ÄktB), (FB), lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk5, sjölagen (1994:1009), patentlagen (1967:873)6, lagen (1994:371) om rättegång i arbetstvister (LRA)7, lagen (2002:599) om grupprättegång, skuldsaneringslagen (2006:548) och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare. 5Stockholms tingsrätt är ensamt behörig (exklusiv domstol) att pröva vissa upphovsrättsliga tvister, se 58 § upphovsrättslagen. 6Stockholms tingsrätt är ensam behörig (exklusiv domstol) att pröva vissa patenträttsliga tvister, se 65 § patentlagen. 7Vid arbetstvister finns en särskild instansordning som innebär att tingsrätten är första instans i vissa fall och Arbetsdomstolen i andra fall (se 1–3 §§ lagen (1974:371) om rätte- gången i arbetstvister). Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden Det saknas anledning att här redogöra för de särskilda bestäm- melserna. beslutade om vissa förändringar av processen i allmän domstol (se prop. 2004/05:131 En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol). I propositionen anges bl.a. att systemet med prövningstillstånd ska utvidgas till att omfatta flertalet slag tvistemål som överklagas från tingsrätt till hovrätt. I fråga om domstolsärenden beslutades att det ska införas ett gene- rellt krav på prövningstillstånd i hovrätt. En annan ändring är att förhör med vittnen och andra som huvudregel ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning (videoupptagning). Förändringar- na träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Regeringen har bestämt att merparten av de beslutade ändringarna, bl.a. kraven på prövningsstillstånd i hovrätt, skall träda i kraft (se förordningen [2007:636]om ikraft- trädande av lagen [2005:683]om ändring i och viss följdlagstiftning). Beträffande beslutet om ändring av dokumentation av muntlig bevisning har regeringen föreslagit en ny tidsbegränsad lag som möjliggör en testverksamhet med videoupptagning vid vissa domstolar (se prop. 2006/07:121 Dokumentation av muntlig bevis- ning genom ljud- och bildupptagning). Lagen ska enligt förslaget träda i kraft och gälla till utgången av . För att handlägga vissa typer av mål och ärenden har det ansetts att det krävs särskild fackkunskap och särskild erfarenhet.9 Kravet på kvalificerad och sakkunnig bedömning har tillgodosetts genom att det har inrättats specialdomstolar och genom att vissa domstolar har getts ensam behörighet att handlägga vissa mål- och ärendetyper (särskilda domstolar och särskilda tingsrätter). 8Enligt 10 kap. 17 § RB är allmän domstol inte behörig att pröva ett mål eller ärende som ska prövas av en specialdomstol, se även avsnitt 3.6. Kompetensfördelningen mellan allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol. 9Vid de allmänna domstolarna kan behovet av särskild fackkunskap i vissa fall tillgodoses genom att rätten anlitar en expert som särskild ledamot (1 kap. 8 § RB). Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden domstolar är och Arbetsdomstolen. Särskilda domstolar är exempelvis fastighetsdomstol och miljödomstol. Fastighetsdomstol och miljödomstol ingår i den allmänna under- rättsorganisationen. Regeringen utser vissa tingsrätter att vara fastig- hetsdomstol respektive miljödomstol.10 och Arbetsdomstolen är organisatoriskt fristående från de allmänna dom- stolarna. För handläggningen av mål och ärenden vid specialdomstolarna och de särskilda domstolarna finns särskilda bestämmelser (se 4 § första stycket RP). och ärendelagen har dock stor betydelse även för handläggningen där. Enligt 2 § lagen (1969:249) om domstolar i fastighetsmål gäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet om allmän domstol, om inte annat följer av den lagen eller annan författning. Även vid miljö- domstolarna är eller ärendelagen tillämplig om inte annat följer av eller annan lag (20 kap. 3 § ). Enligt lagen (1970:417) om m.m. är rättegångs- balken tillämplig i vissa delar. Även enligt 5 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister gäller för handläggningen vid Arbets- domstolen i tillämpliga delar det som i eller annan författning är föreskrivet om rättegången i dispositiva tvistemål, om inte annat följer av den lagen. De särskilda handläggningsreglerna kommer inte att beröras här. Sjörättsliga tvistemål och brottmål handläggs av särskilda tings- rätter (sjörättsdomstolar), som regeringen utser. Handläggningen sker enligt om inte särbestämmelser finns i sjölagen (1994:1009). Handläggningen av sjöförklaringar, vilka kan jämföras med bevisupptagningar, sker enligt ärendelagen (18 kap. 10 sjölagen). Även tryck- och yttrandefrihetsmål handläggs av särskilda tings- rätter. Enligt 11 kap. 3 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryck- frihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens område gäller i fråga om handläggningen av dessa mål, om inte annat följer av den lagen, tryckfrihetsförordningen eller yttrande- 10 Förordningen (1998:1323) om miljödomstolarnas domkretsar och KK (1971:549) om fastighetsdomstol. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden Förvaltningslagen (1986:223) (FL) är tillämplig vid förvaltnings- myndighets handläggning av ärenden.12 Lagen är i första hand in- riktad på handläggning i första instans, men den är även tillämplig i högre instans vid handläggning av överklagade beslut. Det finns vissa begränsningar i lagens tillämpningsområde i vissa myndigheters verksamhet (31–33 §§ FL). En del av lagens bestäm- melser gäller t.ex. inte i exekutiva verk- samhet och inte heller i polis-, åklagar-, och tullmyndighetens eller brottsbekämpande verksamhet. Förvaltningslagens tillämpningsområde begränsas vidare genom att lagen bara gäller subsidiärt, dvs. den gäller om inte en annan lag eller en förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från förvaltningslagen (3 § FL). Vissa regler i förvaltningslagen har ett vidare tillämpningsområde än lagen i övrigt. Det gäller reglerna om myndigheternas service- skyldighet och samverkan mellan myndigheter. Dessa regler ska tilläm- pas i all verksamhet hos förvaltningsmyndigheterna och inte bara i förhållande till parter och andra intressenter i ärenden. Det innebär att bestämmelserna är tillämpliga även i förhållande till medborgare i allmänhet och företrädare för massmedier. Förvaltningslagens syfte är att tillgodose den enskildes rättssäker- het vid kontakter med myndigheter. Lagen är utformad för att upp- rätthålla traditionella rättssäkerhetskrav, såsom opartiskhet och enhetlig bedömning och för att motverka långa handläggningstider. Vidare avser förvaltningslagen att säkerställa att myndigheterna läm- nar service åt allmänheten och att underlätta för den enskilde att ta till vara sin rätt. Förvaltningslagen värnar om de traditionella rätts- säkerhetskraven och vissa basregler på området slås fast i lagen. 11Lagen trädde i kraft och ersatte den äldre förvaltningslagen ((1971:290). 12Förvaltningslagen är även tillämplig vid domstolarnas handläggning av förvaltningsären- den. Som exempel kan nämnas ärenden om utlämnande av allmän handling och personal- administrativa ärenden. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden Lagen anger sålunda en minimistandard i fråga om handläggning av förvaltningsärenden.13 Av 4 § FL framgår att varje myndighet ska hjälpa enskilda att ta till vara sin rätt i förvaltningsärenden. Denna serviceskyldighet innebär att myndigheten ska lämna upplysningar, vägledning och råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verk- samhetsområde. Det kan gälla upplysningar om hur man gör en an- sökan, råd om vilka handlingar som bör bifogas m.m. Med enskilda menas inte bara enskilda individer, utan också företag, organisationer och andra privaträttsliga subjekt. Myndigheternas serviceskyldighet avser inte bara sådan hjälp som ligger på det formella planet. Myndigheterna ska också vägleda den enskilde genom att, allt efter omständigheterna, ta initiativ till ytter- ligare utredning, verka för att utredningen begränsas till vad som är nödvändigt, fästa den enskildes uppmärksamhet på att det finns ett annat, bättre sätt att nå det han eller hon eftersträvar osv. (vägled- ningsskyldighet).14 Som framgått är myndigheternas serviceskyldighet vidsträckt. Den är dock inte obegränsad.15 I bestämmelsen anges att hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frå- gans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksam- het. Förvaltningsmyndigheterna har ansetts ha ett grund- läggande ansvar för att deras ärenden blir tillräckligt utredda.16 Det finns visserligen ingen bestämmelse härom i förvaltningslagen, men lagen bygger på denna s.k. officialprincip. Principen innebär att myn- digheten ska leda utredningen och se till att nödvändigt material kommer in (jfr 8 § FPL och 12 § ÄL). 1985/86:80 Ny förvaltningslag, s. 1985/86:80 Ny förvaltningslag, s. 59 15Jfr – , Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 68. 1985/86:80 Ny förvaltningslag, s. 19 Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden Enligt 6 § FL ska varje myndighet lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Avsikten med bestämmel- sen är att förvaltningen ska vara effektiv och att det ska vara enkelt för enskilda att ha med myndigheter att göra. Bestämmelsen ger t.ex. stöd för samråd mellan myndigheter genom informella kon- takter, t.ex. per telefon och vid möten. 3.4.1.6Allmänna krav på handläggningen av ärenden En grundläggande tanke bakom förvaltningslagen är att varje ärende där det finns en enskild part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Detta kom- mer till uttryck i 7 § FL. I bestämmelsen klargörs att den enskildes intresse av enkelhet måste sträcka sig över myndighetsgränserna och även omfatta myndigheternas språk. Myndigheterna ska enligt bestämmelsen vid handläggningen av ärenden beakta möjligheten att själva inhämta upplysningar och yttranden från andra myndig- heter, om sådana behövs. Myndigheterna ska också sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. 3.4.1.7Handläggning av ärenden som avser myndighetsutövning Vissa bestämmelser i förvaltningslagen har begränsats till att gälla ärenden avseende myndighetsutövning mot enskilda. Från rätts- säkerhetssynpunkt har det ansetts angeläget med vissa grundläggande regler för denna typ av verksamhet, eftersom den för den enskilde ofta får stor betydelse. Med begreppet myndighetsutövning menas utövning av be- fogenhet att för enskild bestämma om förmån, rättighet, skyldig- het, disciplinär bestraffning eller annat jämförbart förhållande. De bestämmelser som bara gäller vid myndighetsutövning avser parters rätt att lämna uppgifter muntligt (14 § 1 stycket FL), anteck- ning av uppgifter (15 § FL), parters rätt att få ta del av uppgifter (16–17 §§ FL), beslutsfattares skyldighet att delta i omröstning (18 § FL), motivering av beslut (20 § FL), underrättelse om beslut Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden (21 § FL) och parters rätt att få yttra sig innan myndigheten rättar ett skrivfel eller liknande (26 § FL). Förvaltningsförfarandet är normalt skriftligt. Det finns dock enligt 14 § första stycket FL vid handläggningen av ett ärende för en enskild part möjlighet att lämna uppgifter muntligt, om det kan ske med hänsyn till arbetets normala gång. Med muntlig handläggning menas inte bara formliga muntliga förhandlingar, utan också infor- mella telefonkontakter och sammanträffanden. Myndigheten kan t.ex. inhämta kompletterande uppgifter i ärendet genom att ringa till en part i stället för att skriva till denne. Parters rätt att få ta del av uppgifter Enligt 16 § FL har en part rätt att få ta del av det som har tillförts ärendet, med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § sekretess- lagen (1980:100). Därutöver följer av 17 § FL att ett ärende inte får avgöras utan att parterna har underrättats om en uppgift, som har tillförts ärendet genom någon annan än parten själv och han eller hon har fått till- fälle att yttra sig över den. Som redogjorts för tidigare finns mot- svarande bestämmelse om kommuniceringsskyldighet i ärendelagen och förvaltningsprocesslagen (22 § ÄL och 18 § FPL). I vissa fall får myndigheten avgöra ett ärende utan att en uppgift har kommunicerats. Så kan ske om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon anledning är uppenbart obehövliga. Det vanligaste sättet för myndigheter att kommunicera med en part är genom skriftliga underrättelser. Det är emellertid inget som hindrar att underrättelsen sker helt formlöst, t.ex. genom ett telefon- samtal. En part behöver inte heller lämna sitt svar skriftligen, utan det räcker att han eller hon lämnar det muntligen per telefon. Domstols och myndighets handläggning av mål och ärenden Motivering av beslut och underrättelse om beslut Ett slutligt beslut ska enligt 20 § FL innehålla de skäl som har bestämt utgången (jfr 17 kap. 7 och 12 §§ RB samt 30 kap. 5 och 10 §§ RB).