sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman som biträder en polismyndighet eller ska, innan förundersökning om brott har hunnit inledas, ha rätt att –hålla förhör och vidta annan åtgärd i syfte att utreda brottet om åtgärden inte kan skjutas upp utan olägenhet (23 kap. 3 § tredje stycket ), –ta med någon till förhör (23 kap. 8 § ), och –gripa någon som det finns skäl att anhålla, om beslut om anhållande inte kan avvaktas (24 kap. 7 § första stycket rätte- gångsbalken). För att verkställa en sådan tjänsteåtgärd ska en kustbevak- ningstjänsteman ha rätt att preja, borda och, i vissa fall, inbringa fartyg till hamn. På begäran av en åklagare eller annan förundersökningsledare ska en kustbevakningstjänsteman kunna vidta en viss förunder- sökningsåtgärd. En sådan åtgärd kan dock aldrig gå utöver vad en kustbevakningstjänsteman har självständig rätt att göra. Det är enligt vår mening rimligt att en kustbevakningstjänstemans rätt att på begäran bistå en annan brottsbekämpande myndighet omfattar samtliga s.k. primärutredningsåtgärder och också ger tjänstemannen rätt att ingripa med sådana medel som krävs för att genomföra dem. Detta innebär att tjänstemannen, innan förunder- sökning har hunnit inledas, inom det indirekta ansvarsområdet ska ha rätt att –hålla förhör och vidta annan åtgärd i syfte att utreda brottet om åtgärden inte kan skjutas upp utan olägenhet (23 kap. 3 § tredje stycket ), –ta med någon till förhör (23 kap. 8 § ), och framtida roll i brottsbekämpningen – gripa någon som det finns skäl att anhålla, om beslut om an- hållande inte kan avvaktas (24 kap. 7 § första stycket rättegångs- balken). För att kunna genomföra en sådan åtgärd bör en kustbevaknings- tjänsteman ha rätt att preja och borda ett fartyg och, om det uppen- bart behövs för att åtgärden ska kunna vidtas, inbringa fartyget till hamn. I de fall där kontakten med behörig myndighet leder till att förundersökning inleds aktualiseras i stället frågan om biträde i förundersökningen. Regleringen bör nämligen, som tidigare nämnts, utformas så att åklagare och annan förundersökningsledare kan begära biträde av en kustbevakningstjänsteman med en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det bedöms vara lämp- ligt att anförtro uppgiften till denne. Den enda begränsning som bör gälla för biträde i dessa fall bör enligt vår mening vara att åt- gärden i fråga ska ligga inom ramen för vad en kustbevaknings- tjänsteman har rätt att göra enligt den nya lagen eller annan lagstift- ning, som bildar den yttersta ramen för kustbevakningstjänste- mannens befogenheter. Biträde kan därför inte omfatta åtgärder som enbart en polisman, en tulltjänsteman eller en åklagare har laglig rätt att utföra. Slutligen bör den nya regleringen utformas så, att en kustbevak- ningstjänsteman undantagsvis, i akuta situationer, får ingripa omedel- bart med vissa åtgärder av nu angivet slag, även om tjänstemannen inte har hunnit kontakta den behöriga myndigheten och kunnat inhämta dess synpunkter på behovet av biträde. Det vi då tänker på är de tvångsmedel som varje medborgare får använda, nämligen att under vissa förutsättningar med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket gripa någon samt att i samband härmed ta föremål i beslag. Vi föreslår att det införs en särskild regel som gör det möjligt för en kustbevakningstjänsteman att, under vissa särskilt angivna omständigheter, i tjänsten genomföra gripande och beslag, även om den huvudansvariga myndigheten inte har hunnit kontaktas. Vi återkommer till de närmare detaljerna i avsnitten 18.4 och 18.6. framtida roll i brottsbekämpningen 17.7.4Saklig avgränsning av verksamheten som biträde åt annan myndighet Vårt förslag: Det finns inget praktiskt behov av en saklig av- gränsning av verksamheten som biträde åt en annan myndighet. Biträdet ska därför kunna omfatta alla typer av brott. Vår bedömning: Det ska även fortsättningsvis vara en uppgift för polisen att ingripa mot allvarligare brottslighet som begås till sjöss. Polis eller åklagare ska emellertid även i en mer komplice- rad brottsutredning kunna anlita eller en kust- bevakningstjänsteman som biträde för en särskild uppgift. Det är, som vi tidigare konstaterat, inte realistiskt att Kustbevak- ningen ska kunna ingripa mot alla typer av brott som begås inom det geografiska område där verkar. Ombord på färjor som bedriver nöjeskryssningar är det t.ex. inte ovanligt med brott som misshandel, våldtäkt, stöld och rån. I dessa fall är det närmast en slump att brottet begås ombord på ett fartyg. Ombord på kommersiella fartyg kan i princip alla typer av brott förekomma, exempelvis sexuella trakasserier mellan personalen, stöld, försking- ring, våldsbrott av olika slag, skattebrott och barnpornografibrott. En kustbevakningstjänsteman är generellt sett inte utbildad för att hantera sådana brott och besitter normalt inte den kompetens som krävs för att t.ex. leda komplicerade förhör och göra brottsplats- undersökningar. Vår avsikt är inte att förändra detta. Kompetensen att hantera alla typer av brott ska även upprätthållas av polisen och åklagarväsendet. kan polisen eller åklagare ibland behöva biträde av eller en kustbevakningstjänsteman med en sär- skild uppgift även i en mer komplicerad brottsutredning. Ett exem- pel kan vara att säkra bevisning. Ett annat kan vara att genomföra ett för brottsutredningen perifert förhör. Det är mot den bak- grunden mindre lämpligt att avgränsa biträdesrollen och Kust- bevakningens indirekta verksamhetsområde till enbart vissa brotts- typer. Vi ser inte heller något egentligt behov av att uttryckligen ange vilka brott som omfattas av biträdesrollen. Sådan verksamhet ska därför enligt vår mening omfatta alla typer av brott. Det får i stället ankomma på den som begär biträde att avgöra om uppgiften i fråga bör utföras av eller en kustbevaknings- framtida roll i brottsbekämpningen Denna lösning ligger helt i linje med förundersök- ningsledarens rätt att begära biträde enligt . 17.7.5Ska ha rätt att neka till en begäran om biträde? Vårt förslag: ska ha rätt att neka till en be- gäran om biträde. Detta ska dock inte gälla en begäran av åklagare om biträde i en förundersökning. uppgift att biträda andra myndigheter väcker frågan om ska ha rätt att i det enskilda fallet neka till en begäran om biträde. I en akut situation, där enbart Kust- bevakningen finns på plats, anser vi att det skulle vara olyckligt om skulle säga nej till en annan myndighets begäran om biträde. Detta gäller även när biträde begärs i en förundersökning. Sannolikheten att en rätt att neka biträde skulle utnyttjas i sådana fall är enligt vår mening liten. När en begäran om biträde avser planerad verksamhet, t.ex. vid ett större tillslag, kan det däremot finnas större anledning att tro att , på grund av t.ex. resursbrist eller av planerings- skäl, i något fall inte anser sig ha möjlighet att medverka. Vi har emellertid svårt att se att annat än undantagsvis skulle förvägra begärt biträde. bör det finnas ett ut- rymme för myndigheten att kunna neka till en begäran, eftersom den måste kunna planera och styra den egna verksamheten. Det kan t.ex. vara nödvändigt att neka biträde om resurserna behövs för ett räddningstjänstuppdrag, eftersom ett sådant uppdrag har högsta prioritet. Det får inte heller växa fram en ordning som innebär att myndighetens biträde begärs mer eller mindre slentrianmässigt och att andra myndigheter anpassar sina verksamheter efter det. Mot den bakgrunden anser vi att det är rimligt att ges möjlighet att neka till en begäran om biträde, då närmast vad gäller den planerade verksamheten. Inom ett område bör det dock inte finnas någon möjlighet att vägra biträde, nämligen om en åklagare begär biträde med en för- undersökning. Eftersom åklagarväsendet – om man undantar Eko- brottsmyndigheten – inte har någon egen organisation för brotts- utredning, är åklagaren beroende av andra myndigheters biträde. framtida roll i brottsbekämpningen Varken polisen eller kan neka att ge åklagaren biträde i förundersökningar. Det är därför rimligt att inte heller Kustbevak- ningen ska kunna neka till en sådan begäran. På samma sätt som är fallet enligt LKP bör således och en kustbevak- ningstjänsteman vara skyldiga att biträda åklagare i en förunder- sökning som leds av denne. Detta bör gälla oavsett vilket brott det är fråga om. 18Rätten att ingripa i den brotts– bekämpande verksamheten Vi har i avsnitt 15 bl.a. konstaterat att det krävs en ny författnings- reglering och en mer enhetlig befogenhetsreglering. Vi har också i flera sammanhang pekat på att det finns anledning att överväga omfattningen av en kustbevakningstjänstemans rätt att ingripa och vilken typ av befogenheter som krävs för att kunna bedriva ett effektivt och ändamålsenligt arbete som på bästa sätt både tar tillvara deras resurser och kunskap och avlastar andra brottsbekämpande myndigheter arbete. Sådana överväganden förutsätter en balans mellan å ena sidan behovet av att kunna ingripa och å andra sidan skyddet för den enskildes fri- och rättigheter. I avsnitt 17 har vi utvecklat vår syn på hur brottsbekämpande verksamhet bör utformas och före- slagit att den delas in i ett direkt verksamhetsområde, som innefattar självständiga brottsbekämpande uppgifter, och ett indirekt verksam- hetsområde som inrymmer latenta uppgifter för att i ett enskilt fall biträda en annan myndighet. Våra förslag inne- bär att ges rätt att inleda och – i fråga om brott av enkel beskaffenhet – bedriva förundersökning. Med utgångspunkt i framtida brottsbekämp- ande verksamhet går vi i detta avsnitt närmare in på tjänstemännens befogenheter vid brottsbekämpning. Avsnittet disponeras så att vi inledningsvis tar ställning till om det behövs några nya regler för förundersökningsledare (avsnitt 18.2). Vi behand- lar därefter förhör och andra åtgärder som en kustbevaknings- tjänsteman ska kunna vidta innan en förundersökning har hunnit inledas, dvs. primärutredning (avsnitt 18.3). Vi redovisar vidare vilka tvångsmedel som kan aktualiseras i en kustbevakningstjänstemans tjänsteutövning och i vilken utsträckning tjänstemannen ska ha rätt Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten att tillgripa sådana åtgärder (avsnitten 18.4–18.13). Slutligen behandlar vi rapporteringsskyldighet och rapporteftergift (avsnitt 18.14). Vår bedömning: Det behövs inte några nya regler för förunder- sökningsledare inom . Deras befogenheter följer direkt av . Rollen som förundersökningsledare regleras i framför allt rätte- gångsbalken och förundersökningskungörelsen. Där anges vilka skyldigheter en förundersökningsledare har och vilka typer av beslut som denne får fatta inom ramen för uppgiften att bedriva förundersökning. Regleringen är i princip densamma oavsett om det är en åklagare eller någon inom polisen, eller Kust- bevakningen som är förundersökningsledare. En åklagare som leder en förundersökning har dock rätt att besluta i betydligt fler frågor än andra förundersökningsledare, eftersom vissa typer av beslut endast får fattas av åklagare. Våra förslag i avsnitt 17 innebär att i betydligt större utsträckning än nu ska kunna inleda och bedriva förunder- sökning. Det aktualiserar frågan om det krävs någon ny reglering med anledning av detta. Enligt vår mening är så inte fallet. Kust- bevakningen har redan rätt att inleda och bedriva förundersökning för vissa brott mot vattenföroreningslagen. Reglerna i vattenföro- reningslagen hänvisar till den generella lagstiftningen i rättegångs- balken, vilket har fungerat väl. Det är således tillräckligt att i den nya lagen hänvisa till bestämmelser. En sådan hänvisning får också anses omfatta de förordningar som har utfär- dats med stöd av bemyndiganden i aktuella kapitel i rättegångs- balken, exempelvis förundersökningskungörelsen, om inget annat sägs. Vår utgångspunkt är att en förundersökningsledare inom Kust- bevakningen i princip bör ha samma rättigheter som varje annan förundersökningsledare som inte är åklagare. Detta innebär att den som utses till förundersökningsledare bl.a. – ska fatta ett formellt beslut om förundersökningen, Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten –har ansvar för förundersökningen i dess helhet, ska ge nöd- vändiga instruktioner för utredningsarbetet och se till att arbetet bedrivs snabbt och objektivt, –får besluta om hämtning till förhör, –ska pröva om ett beslag som beslutats av en kustbevaknings- tjänsteman ska bestå, och –ska tillse att erforderlig dokumentation över förundersök- ningen sammanställs och att det underlag som överlämnas till åkla- gare för beslut uppfyller kraven. När det gäller förundersökningsledarnas verksamhet kan Kust- bevakningen utfärda allmänna råd. Någon allmän föreskriftsrätt på området bör myndigheten inte ha. Riksåklagaren har en generell rätt att utfärda föreskrifter inom sitt verksamhetsområde, medan och endast får utfärda föreskrifter med stöd av särskilt bemyndigande. Detsamma bör gälla för Kust- bevakningen. Här finns anledning att betona att det förhållandet att Kustbe- vakningen får rätt att inleda förundersökning i fler typer av ärenden än nu inte nödvändigtvis innebär att myndigheten kommer att ut- nyttja denna rätt fullt ut. För det första har , på samma sätt som polisen och , alltid rätt att i ett enskilt fall lämna över en förundersökning till åklagare. Ett sådant över- lämnande kan ske när som helst under handläggningen. Åklagare har dessutom en obetingad rätt att överta förundersökningsledningen, oavsett om det finns någon misstänkt eller inte. För det andra är det rimligt att anta att successivt kommer att bygga upp sin erfarenhet av att bedriva förundersökning inom nya områden. Man kan därför räkna med att man stegvis kan ta sig an fler för- undersökningar. I vilken utsträckning möjligheten att bedriva för- undersökning utnyttjas kan också komma att påverkas av storleken på myndighetens resurser, både tillgången till personal som kan genomföra förundersökningar och möjligheten att utbilda personalen. Som vi har redovisat i avsnitt 10.2 får en polisman vidta vissa utred- ningsåtgärder på eget ansvar i det absoluta inledningsstadiet av en utredning när förundersökning ännu inte har hunnit inledas, dvs. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten innan behörig person har informerats (23 kap. 3 § tredje stycket ). En polisman som ingriper mot ett brott eller av annan anledning kommer till platsen för ett brott, eller som tar upp en brottsanmälan, får alltså vidta vissa utredningsåtgärder trots att något beslut i förundersökningsfrågan inte har meddelats. Syftet är att utredningen om möjligt ska färdigställas direkt på platsen och att vidtagna åtgärder därefter ska anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet (3 a § förundersökningskungörelsen). Tanken med bestämmelserna om primärutredning är de stora vinster som ligger i att en utredning kan genomföras i direkt anslutning till brottet. Med primärutredning avses just sådana grundläggande åtgärder som vidtas för att säkra bevisning.TPF1FPT Att åtgärder vidtas innan en förundersökning har hunnit inledas betyder emellertid inte att den misstänkte har ett sämre skydd än under förundersökning. Principerna för hur en förundersökning ska bedrivas ska tillämpas även vid primärutredning. Detta innebär att bl.a. objektivitetsprincipen (23 kap. 4 § ) och kravet på dokumentation (23 kap. 21 § ) gör sig lika starkt gällande i en primärutredning. Som vi har påpekat i avsnitt 10.2 ger bestämmelsen om primär- utredning ingen rätt att använda tvångsmedel och det har heller inte varit lagstiftarens avsikt att tvångsmedel ska få användas i detta skede. Det är emellertid inte ovanligt att gripande är en av de första åtgärderna, men i sådana fall anses förundersökning ha inletts genom åtgärden, om en behörig tjänsteman gjort ingripandet. Vi återkommer till gripande i avsnitt 18.4. Andra utredningsåtgärder som kan aktualiseras är främst förhör, brottsplatsundersökning och beslag av bevisföremål. Beslag kan i vissa fall aktualiseras utan att förundersökning har inletts. Detta tvångsmedel får nämligen an- vändas inom ramen för en s.k. förenklad brottsutredning enligt 23 kap. 22 § . Många av de brott som en kustbevak- ningstjänsteman ingriper mot är av det slaget att regeln om förenklad utredning kan tillämpas. I vilken utsträckning beslag får tillgripas anges i 27 kap. . 1TP PT och , Förundersökning, 3 uppl. 2005, s. 226. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten 18.3.2Förhör och andra primärutredningsåtgärder Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman får, innan förunder- sökning har hunnit inledas, i samma utsträckning som en polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Åtgärderna ska anmälas till den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. För att kunna klara upp ett brott är det ofta av avgörande betydelse att omständigheterna kring brottet klarläggs i så nära anslutning till detta som möjligt. Ett mycket viktigt inslag i en förundersökning är att hålla förhör med misstänkt, vittnen och målsägande. Huvud- delen av en förundersökning består normalt av förhör. Med stöd av nuvarande bestämmelser har en tjänsteman vid Kust- bevakningen samma rätt som en polisman att genomföra primär- utredning när ett ingripande sker med stöd av 2 § LKP. Vidare har en kustbevakningstjänsteman motsvarande befogenhet vid brott mot smugglingslagen (20 §). Primärutredning gör det möjligt att utreda ett brott direkt på platsen. Ett flertal av de brott som Kust- bevakningen beivrar kan normalt utredas direkt på platsen. En generell regel som ger en kustbevakningstjänsteman rätt att genom- föra primärutredning anser vi vara nödvändig för en effektiv verk- samhet. Denna ordning gäller redan och det är naturligt att ha mot- svarande reglering om en kustbevakningstjänsteman, som vi före- slår, får en självständig rätt att ingripa mot fler brott än . I den nya lagen ska således tas in en bestämmelse om en kust- bevakningstjänstemans rätt att vidta primärutredningsåtgärder. 18.3.3Medtagande och hämtning till förhör m.m. Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska ha samma rätt som en polisman att ta med någon till förhör. Åtgärden ska skyndsamt anmälas till den som har rätt att leda förundersök- ningen. En kustbevakningstjänsteman ska också ha samma rätt som en polisman att hämta någon till förhör. Vår bedömning: En kustbevakningstjänsteman ska inte ges rätt att besluta om vitesföreläggande vid kallelse till förhör. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten Bestämmelserna om hämtning och medtagande till förhör i 23 kap. räknas inte formellt till de straffprocessuella tvångsmedlen, men innebär en inskränkning i rörelsefriheten och därmed en tvångsåtgärd. En kustbevakningstjänsteman har enligt LKP och smugglings- lagen samma rätt som en polisman att med stöd av 23 kap. 8 § medta personer till förhör. I omedelbar anslutning till ett brott får en polisman ta med en person till förhör, även om behörig tjänsteman inte har hunnit fatta beslut om att förunder- sökning ska inledas (23 kap. 8 § tredje stycket). Medtagande till förhör är en åtgärd som syftar till att omgående kunna genomföra ett förhör på annan plats än på brottsplatsen och kan bl.a. avse situationer där det saknas förutsättningar att gripa vederbörande. Misstankarna mot den person som ska höras kanske är för svaga eller brottets straffvärde för lågt för att ett gripande ska vara möjligt. Även målsägande eller vittnen kan behöva tas med till ett förhör på annan plats. Åtgärden förutsätter emellertid att ett förhör på platsen inte kan ge tillräcklig information.TPF2FPT Medtagande till förhör är ett viktigt inslag i den brottsbekämpande verksamheten och tillgodoser möjligheten att snabbt kunna säkra bevisning. Vi anser att det av effektivitetsskäl är nödvändigt att en kustbevakningstjänsteman även i fortsättningen har samma rätt som en polisman att fatta sådana beslut. Vi ser inga nackdelar ur rätts- säkerhetssynpunkt eftersom det är en ordning som har tilllämpats . Vad som föreskrivs i 23 kap. 8 § om en polismans rätt att ålägga någon att följa med till förhör och att, om förhörspersonen vägrar, ta med denne till förhör ska därför enligt vår mening gälla även fortsättningsvis för en kustbevaknings- tjänsteman vid brott som omfattas av det direkta verksamhets- området. Rätten att hämta till förhör aktualiseras, till skillnad från med- tagande till förhör, inte i omedelbar anslutning till brottet och förutsätter att en förundersökning pågår. Förutsättningarna för att kunna hämta någon till förhör regleras i 23 kap. 7 § rättegångs- balken. Ett beslut om hämtning kan under vissa förutsättningar aktualiseras om en person som har kallats till förhör inte inställer sig, eller, utan föregående kallelse, om den som ska hämtas riskerar att försvåra utredningen om han får kännedom om förhöret. Slut- ligen kan hämtning också beslutas om åtgärden är av synnerlig vikt 2TP PT För en utförligare genomgång, se s. 149 ff. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten Den sistnämnda typen av hämtning används oftast när det brådskar med ett förhör eller när flera personer ska för- höras . I likhet med vad vi har konstaterat ovan i fråga om medtagande till förhör anser vi att rätten att hämta till förhör också bör gälla generellt. En sådan ordning är nödvändig, eftersom Kustbevak- ningen föreslås få rätt att inleda och i mål av enkel beskaffenhet bedriva förundersökning. Beslut om hämtning till förhör fattas normalt av förundersökningsledaren, men lämnar ett visst utrymme för att polismän ska kunna besluta om hämtning. En kustbevakningstjänsteman har denna rätt enligt 11 kap. 4 § vattenföroreningslagen. Alltså innebär inte heller rätten att hämta till förhör någon ny befogenhet. Sammanfattningsvis föreslår vi att en kustbevakningstjänsteman ges samma rätt som en polisman att enligt 23 kap. 7 § rättegångs- balken besluta om hämtning till förhör. I sammanhanget har vi också övervägt om man bör införa en regel som ger en förhörsledare hos samma rätt som en polisman att besluta om vitesföreläggande enligt 23 kap. 6 a § vid kallelse till förhör. Vi anser emellertid att rätten att besluta i sådana frågor ska förbehållas förundersöknings- ledare eller åklagare. Skälen för detta är flera. Ett är att rätten att använda vite är relativt ny och inte har fått något praktiskt genomslag. Det saknas därmed rättspraxis på området. Ett annat tungt vägande skäl är att de ställningstaganden som måste göras inför ett föreläggande är komplicerade. Vi anser inte att det är rim- ligt att utvidga en kustbevakningstjänstemans befogen- heter i detta avseende och avstår därför från att lägga fram ett sådant förslag. Däremot kan självfallet en förundersökningsledare vid i samma utsträckning som andra förunder- sökningsledare besluta om vitesföreläggande vid kallelse till förhör. 18.4Gripande och hävande av ett beslut om gripande Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska ha samma rätt som en polisman att i brådskande fall gripa en person som är misstänkt för ett brott som ingår i det direkta verksamhets- området. Åtgärden ska skyndsamt anmälas till åklagaren. Den rätt och de skyldigheter i förhållande till den gripne som följer Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten av ska gälla för en kustbevakningstjänsteman i samma utsträckning som för en polisman, samt för Kustbevak- ningen i samma utsträckning som för en polismyndighet. Gripande, som regleras i 24 kap. 7 § första stycket , är ett självständigt tvångsmedel. I paragrafen föreskrivs att om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fallTPF3FPT gripa honom eller henne även utan anhållningsbeslut. Åtgärden innebär ett faktiskt frihetsberövande och syftar till att säkerställa att en miss- tänkt person inte hinner avlägsna sig innan åklagaren har hunnit ta ställning i anhållningsfrågan.TPF4FPT Förutsättningarna för gripande som myndighetsåtgärd har beskrivits översiktligt i avsnitt 10.3.1.