sou · GWB399 · 2008-11-05 00:00:00 — 2005/06:38 s. 207 f. 20TP PT , Rättegång IV, s. 55 f. 21TP PT Fitger, , s. 35:17. 22TP PT , som ovan, s. 140. 23TP PT , som ovan, s. 87 f. Normalkravet vad avser bevisningens styrka i tvistemål sägs vara ett krav på att visst faktum är styrkt/visat.TPF24FPT Om det i ett tvistemål är svårt att lägga fram bevisning i fråga om vissa rekvisit sänks ofta beviskravet.TPF25FPT Det förekommer också att beviskravet för en part sätts lägre än visat med hänvisning till att motparten inte vidtagit särskilda bevisunderlättande åtgärder.TPF26FPT har i olika avgöranden avseende utomobliga- toriska skadestånd angett tillräcklig bevisning som övervägande sannolikt.TPF27FPT Särskilt om bevisfrågor inom försäkringsrätten Inom försäkringsrätten har bevisfrågor i praktiken en stor betyd- else. Försäkringsbolaget har i regel ingen särskild insyn i förhållan- dena hos försäkringstagaren och är i stor utsträckning beroende av uppgifter från försäkringstagarsidan. Frågan i sådana fall är vem som har bevisbördan och hur höga krav som ska ställas på dennes bevis- ning. Det kan verka naturligt att kräva bevisning från försäkrings- tagaren eftersom denne normalt har bäst möjligheter att skaffa fram utredning om händelseförloppet. Mot detta kan ställas synpunkter som tar sikte på konsumentens svagare ställning. En privatperson har i regel inte några större resurser att skaffa fram utredning, särskilt inte om den är av teknisk natur. Konsumenten är ofta beroende av sitt försäkringsskydd. Bevisreglerna kan variera rörande olika frågor i samband med skadereglering. Särskilt värdering av skadad egendom kan fordra särskild erfarenhet och kräva bedömning av sakkunniga. På grund av sådana varierande utredningsmöjligheter har man inom skade- ståndsrätten tillämpat växlande beviskrav rörande orsakssambandet mellan ett handlande på ansvarssidan och en inträffad skada. I vissa situationer krävs bara en övervägande sannolikhet för sambandet. 24TP PT , som ovan, s. 62 och t.ex. NJA 1993 s. 764. 25TP PT Fitger, som ovan, s. 35:21–35:24 och NJA 1977 s. 549 (testamente som påstods ha till- kommit i nödläge) samt NJA 1993 s. 764 (beviskravet för att vattenskada orsakats av kom- munalt spillvattennät). 26TP PT RH 2003:24 (sedan en man hyrt en videofilm från en uthyrare uppstod tvist mellan uthyraren och hyresmannen i frågan om videofilmen återlämnats, varvid beviskravet för hyresmannens invändning om att filmen återlämnats sattes till sannolikt). 27TP PT Se bl.a. NJA 1952 s. 104, övervägande skäl, NJA 1959 s. 318, mest sannolikt, NJA 1964 s. 177 och klart mera sannolikt, NJA 1977 s. 176, och NJA 1993 s. 764. för fram 32 kap. 3 § tredje stycket som ett exempel där det lindrande beviskravet lagfästs.TPF28FPT När det gäller rättspraxis på försäkringsrättens område kan kon- stateras att i flera fall har tagit ställning till bevis- frågor som uppkommit i samband med fastställande av försäkringens omfattning. Domstolen har tillämpat varierande beviskrav i olika situationer och även fäst vikt vid skillnaden mellan konsument- och företagsförsäkring. Som exempel kan nämnas några fall rörande motorfordonsförsäkring som tecknats av konsument. Försäkringen skulle gälla i dessa fall om de försäkrade bilarna tagits och brukats olovligen. framhöll att försäkringstagaren hade bevisbördan för att försäkringsfall förelåg men tillade att det ofta var omöjligt att föra full bevisning om att en bil hade tagits och brukats olovligen. Enligt domstolen var det därför motiverat med en lindring av beviskraven. Efter en avvägning av parternas intressen (bl.a. att premierna inte skulle bli oacceptabelt höga på grund av försäkringsbolagets risktagande) kom domstolen fram till formuler- ingen, att försäkringstagaren skulle anses ha fullgjort sin bevis- skyldighet om det vid en helhetsbedömning framstod som mer antagligt att försäkringsfall föreligger än att så inte är fallet. Härvid borde, menade domstolen, sådana brister i teknisk utredning som det varit möjligt och rimligt att avhjälpa normalt gå ut över försäkringsbolaget med hänsyn till konsumenters svårigheter att få fram sådan utredning.TPF29FPT Normalkravet i fråga om bevisningens styrka i tvistemål utgörs, som ovan konstaterats, av ett krav på att visst faktum är styrkt/visat. Såväl högre som lägre krav kan emellertid förekomma. I mål om skade- ståndsberäkning av sakskada kan ett särskilt lågt beviskrav tilläm- pas i fråga om förlusten och omfattningen. 28TP PT , Försäkringsavtalsrätt, 2006, s. 76. 29TP PT Jfr NJA 1984 s. 501 I och II. Skada får, som framgår av 35 kap. 5 § första meningen rättegångs- balken, i vissa fall uppskattas till skäligt belopp. Bestämmelsen har följande lydelse. Om det är fråga om uppskattning av en inträffad skada och full bevis- ning om skadan inte alls eller endast med svårighet kan föras, får rätten uppskatta skadan till skäligt belopp. Denna mening innebär att en viss bevislättnad kan tillåtas, om full bevisning rörande en skada inte alls eller endast med svårighet kan föras. Processlagberedningen förklaradeTPF30FPT att detta omfattar såväl de fall där med hänsyn till skadans natur utredningen angående skadans omfattning inte kan läggas fram som de fall där omfatt- ningen väl kan utredas men på grund av omständigheterna bevis- ning rörande skadans värdering inte kan föras eller skulle vara förenad med alltför stora svårigheter. Processlagberedningen fram- höll att när rätten bestämmer skadan till skäligt belopp innebär det inte att parten är befriad från skyldigheten att lägga fram den utredning som skäligen kan åstadkommas.TPF31FPT Det fordras någon form av sannolikhetsövervikt; det får i vart fall inte vara mer sanno- likt att skadan inte uppgår till det utdömda beloppet än att den gör det. Det bör framhållas att redan de allmänna principer som i rätts- praxis har antagits för beviskravets styrka i de fall där det är svårt att presentera bevisning kan ge en skadelidande en betydande bevis- lättnad.TPF32FPT 32 kap. 3 § tredje stycket finns följande bestämmelse. En skada skall anses ha orsakats av en störning som avses i första stycket, om det med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt före- ligger övervägande sannolikhet för ett sådant orsakssamband. 30TP PT Se NJA II 1943 s. 449. 31TP PT Se NJA II 1943 s. 481 och jfr NJA 2005 s. 180 som gällde skadestånd för intrång i mönsterskydd där frågan om förutsättningar för tillämpning av förevarande bevislättnads- regel förelåg gavs ett nekande svar. 32TP PT Se , som ovan, s. 288 f. Bevislättnaden innebär således att det är tillräckligt med överväg- ande sannolikhet för att verksamheten orsakat skadan. Störningar som avses i paragrafens första stycke är föroreningar av olika slag, buller, skakningar eller liknande. Regeln kom till som en följd av utvecklingen i praxis av en bevislättnadsregel.TPF33FPT I förarbetena uttalas att det är fråga om att för miljöskadorna lagfästa den praxis som sålunda råder.TPF34FPT Regeln i 32 kap. 3 § tredje stycket medför emellertid en generell bevislättnad i de fall den har tillämpning. Såtillvida skiljer den sig från den bevislättnadsregel som utvecklats i praxis, som endast tillämpas i de fall där det föreligger särskilda svårigheter att lägga fram övertygande bevisning.TPF35FPT Ytterligare en lagregel av aktuellt slag som kort kan nämnas finns i 6 § första stycket patientskadelagen (1996:799). Här stadgas att patientskadeersättning lämnas för personskada på patient om det föreligger övervägande sannolikhet för att skadan är orsakad av ett antal angivna händelser. Denna bestämmelser gäller emellertid endast vid personskada. Enligt direktiven ska utredningen undersöka hur bevisbördan för- delas i mål där expropriationslagens ersättningsbestämmelser tilläm- pas. Vidare ska utredningen undersöka vilka krav på bevisningens styrka som ställs i mål där expropriationslagens ersättningsbestäm- melser tillämpas. Syftet med undersökningarna är att få ett under- lag för att analysera effekterna av beviskraven vid tillämpning av ersättningsbestämmelserna. Enligt direktiven ska utredningen även analysera vad tillämpningen av 35 kap. 5 § innebär i mål rörande ersättning enligt expropriationslagen. Någon mer omfattande granskning av mål rörande ersättnings- frågor i syfte att undersöka vilka krav domstolarna ställer i bevis- hänseende har inte genomförts. De avgöranden som här presenteras får ses som exempel på hur domstolarna löser bevisfrågorna. 33TP PT Jfr bl.a. NJA 1981 s. 421. 34TP PT Prop. 1985/86 s. 29. 35TP PT Se Radetzki, som ovan, s. 209 f. Vilka krav som kan ställas på bevisning om skada på rörelse (annan ersättning) enligt expropriationslagen prövades i ett hovrätts- avgörande.TPF36FPT Kommunen exproprierade en fastighet som var be- byggd med ett flerbostadshus i vilket bl.a. var inrymt en biograf. Det aktiebolag som hade bedrivit biografrörelse på fastigheten yrkade ersättning som dels avsåg värdet av själva rörelsen, dels avsåg värdet av teknisk utrustning, allt beräknat i prisnivån på till- trädesdagen. Kommunen medgav viss ersättning för rörelsen. Hov- rätten konstaterade att utredning som visade vad biografrörelsen hade avkastat före expropriationen inte förelåg i målet. Inget räkenskapsmaterial hade åberopats, och den utredning som förekommit utgjorde inte ett tillräckligt säkert underlag för en bedömning av rörelseresultatet vid fortsatt drift. Av den bevisning som hade förts i fråga om värdet av vissa inventarier, den tekniska utrustningen, kunde inte slutas att rörelsen som helhet hade ett högre värde än den av kommunen erbjudna ersättningen. Såvitt blivit upplyst i målet hade bolaget kunnat föra bevisning genom sin bokföring om rörelsens förlopp och resultat såsom underlag för beräkning av skadan till följd av expropriationen. Bolaget hade inte ens lämnat uppgift om hur många besökare biografen haft . Regeln om uppskattning av skada efter skälighet är därför inte tillämplig. I avsaknad av utredning som kan läggas till grund för en tillförlitlig värdering av biografrörelsen – efter avkastning, efter substans eller på annat sätt – fann hovrätten att bolaget inte visat fog för sitt anspråk på expropriationsersättning utöver den som kommunen medgivit. Hur ortsprismetoden kan tillämpas vid bestämmande av löse- skilling för råmark prövades av en annan hovrätt.TPF37FPT Regeringen gav en kommun tillstånd att med äganderätt expropriera några fastigheter. Expropriationen avsåg mark som behövdes för tät- bebyggelse. Fastighetsdomstolen hade förordnat om enkelt för- handstillträde till fastigheterna. En av fastigheterna var obebyggd och taxerad som tomtmark för helårsbostad. Den andra var en bebyggd jordbruksfastighet. Kommunen erbjöd löseskilling för fastigheterna beräknat efter ett råmarksvärde på per kvadrat- meter vid värdetidpunkten. Om fastighetsdomstolen skulle finna att råmarksvärdet var högre än per kvadratmeter (som mot- svarar värdet vid presumtionstidpunkten uppräknat med index) 36TP PT dom 1990–06–20, DT 64, lantmäteriets rättsfallsregister 90:17. 37TP PT Hovrättens för , dom , DT 3, Lantmäteriets rättsfallsregister V 96:2. yrkade kommunen att presumtionsregeln skulle tillämpas. Ägarna till de två fastigheterna medgav expropriationen och yrkade att löseskillingen skulle beräknas efter ett råmarksvärde om per kvadratmeter. Presumtionsregeln skulle inte anses tillämplig efter- som motsvarande förväntningar förelåg redan vid presumtionstid- punkten. Hovrätten konstaterade att den stora nivåskillnaden mellan parternas bedömning av råmarksvärdet kan förklaras av att de har olika principiell syn på hur råmarksvärdet ska bestämmas. Kom- munen har utgått från ett vidare ortsbegrepp än fastighetsägarna, som menar att värdebedömningen i detta fall kan göras utifrån vad som skett just inom det område som expropriationen avser. Hov- rätten konstaterade att begreppet ort ska knytas till områden inom vilka betingelserna för eller deras samlade effekt på marknadsvärdet och dess utveckling rent faktiskt är jämförliga. Hovrätten gjorde från denna utgångspunkt en närmare granskning av de åberopade jämförelseförvärven med avseende på exploateringsmognad, läge, infrastruktur m.m. och drog slutsatsen att endast mycket begränsad och delvis motsägelsefull information kunde utvinnas från samtliga förvärv förutom en fastighet. Det ansågs dock otillfredsställande att grunda ortsprisbedömningen på ett enda köp. Med hänvisning till ytterligare ett av jämförelseförvärven fann dock hovrätten att per kvadratmeter kunde användas som mått på råmarksvärdet i området. I ytterligare en hovrättsdom behandlades frågan om värderings- metod vid inlösen av småhusfastighet vid osäkerhet i värderingen.TPF38FPT En småhusfastighet, som i stadsplan utlagts till vägområde, inlöstes av kommunen med stöd av äldre lagstiftning (byggnadslagen). Fastigheten var belägen i ett villaområde. Kommunen redovisade ett omfattande ortsprismaterial. Efter uteslutning av icke represen- tativa köp omfattade materialet 218 överlåtelser. Gallring skedde sedan efter taxeringsuppgifterna om storlek, ålder och standard, varefter 25 köp återstod. Med ledning av köpeskillingskoefficient- erna för dessa köp bestämdes värdet av fastigheten. Fastighets- ägarna anförde bl.a., att eftersom ortsprismaterialet uppvisade en betydande spridning ifråga om köpeskillingskoefficienterna, gav en medelvärdesberäkning ett missvisande resultat för fastigheter som skiljer sig från den genomsnittliga. Efter jämförelse med en enda fastighet, som sålts och som ansågs nära överens- stämma med värderingsobjektet, uppskattades värdet vara högre än 38TP PT , 1988–02–01, DT 5. vad kommunen hade kommit fram till. Fastighetsdomstolen kon- staterade att spridningen av köpeskillingskoefficienterna var stor (0.9–2.1) och att värderingsobjektet avvek från ortsprismaterialets medelfastighet. Kommunens värderingsmetod kunde därför inte läggas till grund för värderingen särskilt som marknadsvärdet med fördel kunde uppskattas genom direkt jämförelse med ett av objekten. Fastighetsdomstolen konstaterade därvid att marknads- värdet mycket väl kunde uppgå till vad fastighetsägarna fordrat. Eftersom osäkerheten i uppskattningen bör drabba kommunen tillmötesgick domstolen fastighetsägarnas yrkande. Domen över- klagades men parterna förliktes i hovrätten. I mål rörande ersättning enligt 55 § väglagen för samfällt grustag aktualiserades fråga om bl.a. bevisning beträffande övrig skada.TPF39FPT Samfälld mark togs i anspråk för omläggning av väg E4 – . I målet behandlades huvudsakligen frågan om annan ersättning skulle utgå för förlorad husbehovstäkt inom vägrätts- området. Parterna var oeniga om marken kunde anses ha ett över- värde på grund av täkt. Hovrätten konstaterade att samfälligheten inte visat att hade förfogat över mer massor än vad medgett ersättningsskyldighet för. Samfälligheten hade inte heller visat att det varit omöjligt att arrendera ersättningstäkter eller att den, som påståtts, hade haft några faktiska kostnader för ersättningsanskaffning av material. Hovrätten fann därmed att samfälligheten inte hade visat att någon skada uppkommit som var ersättningsgill som annan skada. I ett mål som gällde fråga om ersättning för skada på fisket i samband med byggande av kraftverk och korttidsreglering vid kraft- verk aktualiserades tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken.TPF40FPT Genom deldomar och fick kraftbolaget vattendom- stolens tillstånd att bygga ett kraftverk och att utföra korttidsreg- lering vid kraftverket. Den slutliga prövningen av frågor om kompensation för skada på fiskeintressen uppsköts till . Vattenöverdomstolen fann att kräftfisket hade skadats genom kraft- bolagets vattenkraftsutbyggnad. Med konstaterande att skadans omfattning inte längre kunde utredas och att parterna förklarat sig vara ense om att kräftfisket får anses vara totalförstört, uppskattade med tillämpning av 35 kap. 5 § den skada vattenkraftsutbyggnaden förorsakat till hälften av den totala skadan på kräftfisket. 39TP PT Hovrättens för , dom , DT 1053. 40TP PT dom, , DT 18. Ett avgörande från behandlade frågan om tillämpning av presumtionsregeln.TPF41FPT En kommun fick tillstånd att expropriera en obebyggd fastighet och stadsplan fastställdes. Enligt stadsplanen utgjorde större delen av fastigheten kvartersmark för enskilt bebyggande och en mindre del gata. Enligt ett sanerings- program ingick fastigheten i bebyggelseområde i likhet med vissa andra angränsande områden med äldre stadsplaner. Kommunen åberopade presumtionsregeln men fastighetsägaren hävdade genom jämförelse med köp av nybyggnadsobjekt i närliggande områden med äldre stadsplaner, att värdet av nybyggnadsrätten enligt den nya stadsplanen redan förelåg vid presumtionstidpunkten och att presumtionsregeln således inte var tillämplig. anförde i huvudsak följande. När den exproprierande yrkar att presumtionsregeln ska tillämpas och markägaren bestrider detta, åligger det den exproprierande att visa att en värdeökning ägt rum och storleken därav. För att kunna göra detta måste den exproprierande i princip visa värdet av fastigheten vid såväl presumtionstidpunkten som värdetidpunkten, i fråga om värdet vid presumtionstidpunkten i förekommande fall jämkat med hänsyn till höjning av det allmänna prisläget fram till värdetid- punkten. Vid bestämmandet av presumtionsvärdet ska, såsom fram- hålles i förarbetena (jfr prop. 1971:122 s. 182), vanliga regler för fast- ställande av löseskilling gälla. Värdebestämning i expropriationsmål måste i stor utsträckning ske genom skälighetsuppskattning (jfr prop. 1971:122 s. 170). Om tillgänglig utredning i målet inte ger tillräckligt underlag för fastställande av värdet vid de båda jämför- elsetidpunkterna eller någon av dem, får därför sådant osäkert värde med tillämpning av grunderna för 35 kap. 5 § bestämmas till ett med hänsyn till omständigheterna skäligt belopp inom ramen för parternas ståndpunkter. Högsta domstolens dom i det s.k. ÅlbergamåletTPF42FPT aktualiserade uttalanden om bevisvärderingen. konstaterade att samma principer för bevisvärderingen som tillämpas i expropria- tionsmål, dvs. att parterna i princip anses jämställda, får anses gälla också i mål om ersättning enligt 55 § väglagen. Fastighetsägarna åberopade tre vittnen att höras rörande vägföretagets påverkan på fastigheternas marknadsvärden. Fastighetsdomstolen godtog fastig- hetsägarnas påståenden om värdeminskning i viss del. Hovrätten godtog påståendet till en mycket mindre del. 41TP PT NJA 1982 s. 757. 42TP PT NJA 2003 s. 619. uttalade följande om fastighetsägarnas bevisning. Två av vittnena har värderat fastigheterna utifrån sina erfarenheter som mäklare av jordbruks- och skogsbruksfastigheter. Deras utlåtanden om värdet får till stor del anses bygga på en subjektiv uppskattning, vilket gör dem osäkra. Det tredje vittnets uppskattning av värdepåverkan bygger på faktiska försäljningar av fem fastigheter inom en radie motsvarande Stora Lidas och Ålberga Gårds avstånd från . Försäljningarna har dock skett än värdeåret och de sålda fastigheterna kan inte bedömas vara likvärdiga med Stora och . fann därför att vittnesmålen inte tillät några säkra slutsatser rörande påverkan på marknads- värdet på de aktuella fastigheterna. Utredningens bedömning: Det bör inte införas någon särskild bevisregel i expropriationslagen. Rent generellt kan konstateras, utifrån genomgången av allmänna principer, att bevisbördans placering bör styras av ändamålet med den materiella regeln och parternas möjlighet att lägga fram bevis- ning. På samma sätt som när det gäller bevisbördan kan sägas att utifrån allmänna principer bör kraven på bevisningens styrka styras av ändamålet med den materiella regeln och parternas möjlighet att lägga fram bevisning. gör domstolarna i ersättningsmål enligt expropriationslagen skälighetsuppskattningar enligt 35 kap. 5 § för att bestämma vilken ersätt- ning som ska betalas. Tillämpningen är en följd av att det i dessa mål kan vara svårt att få fram underlag och svårt att bedöma underlaget. Frågan är då vad domstolarnas tillämpning av 35 kap. 5 § rätte- gångsbalken innebär i mål om ersättning enligt expropriationslagen. Enligt kan det ifrågasättas om 35 kap. 5 § rätte- gångsbalken egentligen har reell betydelse när det är fråga om att i ett värderingsmål, på området för de offentliga ingreppen, bestämma 43TP PT , som ovan, s. 342–343. menar att detta skulle gälla om regeln tolkas som en bevislättnadsregel och med den föresatsen att domstolen i de aktuella målen alltid har att efter bästa förmåga träffa så rätt som möjligt i fastställandet av marknadsvärdet. Han anför därefter följande. Vidare är det också så att om det råder bevissvårigheter i ett enskilt fall och det vore önskvärt att sänka beviskraven, situationen är lika för de båda inblandade parterna i målet, det torde inte generellt vara lättare att bevisa ett lägre än ett högre marknadsvärde. Med andra ord är domstolen i praktiken hänvisad till att på grundval av den bevisning parterna ändock fört in i målet döma ut fastighetens marknadsvärde tolkat efter de materiella ersättningsreglerna oberoende av bevis- ningens totala styrka. När det däremot gäller ersättning för annan skada torde 35 kap. 5 § äga full betydelse som bevislättnadsregel, i detta fall är det den skadelidande parten som har att visa på den åsamkade skadan och dennas beloppsmässiga omfattning. Misslyckas parten med att nå upp till de ordinära beviskraven har domstolen att enligt de ordinära bevisreglerna att ogilla anspråket och det är här som 35 kap. 5 § kan användas och ge domstolen möjligheten att döma ut ett skäligt värde i första hand grundat på den bristfälliga bevisning som föreligger. Ett rimligt ställningstagande blir att tillämpningen av 35 kap. 5 § ger domstolarna en möjlighet att döma ut ersätt- ning trots bristfällig utredning (bevisning) i målet. När rätten upp- skattar skadan till skäligt värde så innebär det att man söker ett så riktigt värde som möjligt, utifrån den kunskap och det material domstolen har till sitt förfogande. Beroende på dessa omständig- heter kan det i vissa fall bli fråga om en uppskattning som vilar på relativt dålig grund. Syftet att tillämpa bestämmelsen för att nå fram till en ersättning som inte blir för låg uppväger eventuella svag- heter när det gäller underlaget. 11.5.2Bör en särskild bevisregel införas i expropriationslagen? Vi har ovan i kapitel 6 och 7 tagit upp frågan om osäkerheten vid en marknadsbestämning. Denna osäkerhet har också betydelse vid bedömning av hur bevissituationen ska lösas. Är det möjligt att minska osäkerheten genom att ändra reglerna eller införa en sär- skild bevisregel? Det är svårt att se hur man med hänsyn till utform- ningen av de materiella ersättningsreglerna eller med hjälp av bevis- regler skulle komma åt den osäkerhet som med nödvändighet ligger i att det är fråga om en värderingssituation. Det torde alltså vara så att oavsett hur en materiell regel om ersättning vid expropriation utformas får man räkna med att det alltid kommer att finnas svårigheter att exakt bestämma värdet av egendomen som ska er- sättas. Enligt har osäkerhetsmarginalen i ersätt- ningsmålen följaktligen funnits kvar också efter tillkomsten av den nuvarande expropriationslagen. Tillämpningen av 35 kap. 5 § rätte- gångsbalken har inte heller löst problemet med osäkerheten men kan ändå sägas innebära att osäkerhetsmarginalen ska fördelas jämt mellan parterna. En omständighet som skulle kunna utgöra skäl för att utforma en särskild bevisregel är om det föreligger skillnader mellan parternas styrkeförhållanden, dvs. skillnader i tillgång till resurser som kun- skap och ekonomi. En synpunkt som understrukits från fastighetsägare är att dessa befinner sig i en underlägsen ställning med hänsyn till expropria- tionens tvingande karaktär. Detta skulle således i sig ses som ett argument för att skapa en bevislättnadsregel. Denna fråga måste dock ses och bedömas i förhållande till hur ersättningsreglerna är utformade.