sou · GVB317 · 2008-01-01 00:00:00 — Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, den s.k. I-förordningen, bör också nämnas i sammanhanget. Den förordningen har ersatt den s.k. Brysselkonventionen.TPF20FPT Av artikel 1.2 i förordningen framgår att förordningen inte är tillämplig på bl.a. makars förmögenhets- förhållanden. Däremot finns i artikel 5.2 en domsrättsregel som omfattar underhållstvister mellan makar. Enligt den bestämmelsen kan talan om underhållsskyldighet mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas i en annan medlemsstat, närmare bestämt vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sitt hemvist eller vanliga vistelseort. I-förordningens domsrättsregler gäller vid underhållstvister så fort som svaranden har sitt hemvist i en annan EU-stat (artikel 2.1). Vid underhållstvister mellan makar gäller vidare Luganokonven- tionen som införlivats med svensk rätt genom lagen (1992:794) om . Denna konvention är en spegelbild av Bryssel- konventionen och gäller numera endast i förhållandet mellan å ena sidan och övriga EU-länder och å andra sidan EFTA- staterna , , och . nordiska konvention har tillträtts av , , , och och har införlivats med svensk rätt genom förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsför- hållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (NÄF). Förordningen reglerar bl.a. frågor om domsrätt, tillämplig lag och erkännande av avgörande från andra nordiska länder i fråga om äktenskaps ingående och upplösning. 19TP PT Jfr artikel 59 och bilaga VI till II-förordningen. 20TP PT Brysselkonventionen – om domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – gäller i , se lagen (1998:358) om Brysselkonven- tionen. Eftersom I-förordningen inte gäller för är Brysselkonventionen alltjämt tillämplig i förhållande till detta land. Svenska fristående eller autonoma bestämmelser, dvs. regler som gäller då några konventionsbundna bestämmelser inte är tillämpliga, finns i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållan- den rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). Lagen innehåller huvudsakligen regler om svensk domsrätt, tillämplig lag och erkän- nande av främmande avgöranden avseende bl.a. äktenskaps ingående och upplösning. I 7 kap. IÄL behandlas vissa allmänna internationellt privaträtts- liga spörsmål. Dessa regler anses vara vägledande inom den svenska internationella privaträtten i stort, dvs. även utanför nämnda lags tillämpningsområde. Bland annat anses den som är bosatt i viss stat ha hemvist där, om bosättningen med hänsyn till vistelsens varak- tighet och omständigheterna i övrigt måste anses stadigvarande (jfr 7 kap. 2 § IÄL). En person som har dubbla medborgarskap, varav det ena är svenskt, torde alltid kunna åberopa svenskt medborgarskap. Är en person statslös likställs denne med medborgare i den stat där hon eller han har hemvist eller, om hemvist saknas, där hon eller han har sin vistelseort. Politisk flykting jämställs med medborgare i den stat där hon eller han har hemvist (7 kap. 3 § IÄL). Vidare gäller att bestämmelse i främmande lag eller beslut som meddelats av myndighet i främmande stat inte får tillämpas, om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen här i riket, ordre public (7 kap. 4 § IÄL). Svensk hindersprövning inför svensk vigsel Vill en kvinna och en man ingå äktenskap inför en svensk myndig- het, skall det enligt 1 kap. 1 § första stycket IÄL prövas om det finns något hinder mot äktenskapet enligt svensk lag. Med svensk myndighet avses härvid samtliga vigselförrättare vars behörighet grundas på svenska bestämmelser. De anses i sin funktion fullgöra svensk myndighetsutövning (11 kap. 6 § tredje stycket RF). Av 1 kap. 1 § andra stycket IÄL framgår att även utländsk lag skall beaktas om varken kvinnan eller mannen är svensk medborgare eller har hemvist i . Utöver frånvaron av svenska äktenskaps- hinder krävs då att var och en av dem har rätt att ingå äktenskapet enligt lagen i en efter eget val angiven stat där hon respektive han antingen är medborgare eller har hemvist. Om båda begär det och det finns särskilda skäl, får dock prövningen ske med tillämpning av enbart svensk lag även i sådant fall.TPF21FPT Enligt förarbetena kan detta undantag bli aktuellt t.ex. när det är svårt eller omöjligt att fastställa innehållet i viss utländsk lag, i fråga om asylsökande eller vid ömmande omständigheter såsom graviditet.TPF22FPT När äktenskap skall ingås inför svensk myndighet här i riket, tilläm- pas svensk lag i fråga om vigseln (1 kap. 4 § IÄL). Frågan om vem som enligt svensk rätt är behörig att förrätta vigsel i samt formerna för vigseln regleras i 4 kap. ÄktB och därtill anslutande författningar (jfr avsnitt 2.2.3). När vigsel förrättas av svensk vigselförrättare inom riket torde svensk vigselbehörighet föreligga oavsett kontrahenternas medborgarskap och hemvist. Svensk vigsel i utlandet Svensk vigsel, dvs. vigsel förrättad av svensk vigselförrättare, får i vissa fall äga rum utomlands. I fråga om sättet för hindersprövning gäller då kungörelsen (1973:948) om hindersprövning för vigsel inför svensk vigselför- rättare utom riket. Har hindersprövning gjorts av eller hos myndighet tillhörande , , eller NorgeTPF23FPT, får vigsel äga rum enligt vad som i allmänhet gäller för vigsel enligt svensk lag (2 §). Hindersprövning får också verkställas av svensk beskickning i främmande stat eller av svenskt konsulat i enlighet med vad som föreskrivs i kungörelsen.TPF24FPT När det gäller vigselförrättare föreskrivs i 1 kap. 5 § första stycket IÄL att regeringen kan bestämma, att med diplomatisk eller konsulär tjänst eller med befattning som präst skall vara förenad behörighet att i främmande stat förrätta vigsel enligt svensk lag. Regeringen kan även genom särskilt förordnande tillerkänna lämplig person så- dan behörighet. Det främsta skälet för denna ordning är att svenska medborgare bosatta i vissa andra länder än skall ha möjlig- het att där ingå äktenskap. 21TP PT Se även förordningen (2004:146) om utredning angående rätt att ingå äktenskap enligt lagen i annan stat. 22TP PT Se prop. 2003/04:48 s. 53 f. 23TP PT Jfr 2 § första stycket NÄF. 24TP PT Jfr 3–8 §§ kungörelsen om hindersprövning för vigsel inför svensk vigselförrättare utom riket. Regeringen har meddelat ett antal bemyndiganden med stöd av denna bestämmelse. Bland annat har beskickningscheferna vid ambassader i ett flertal länder bemyndigats att förrätta vigsel. Bemyndigandena är ofta förenade med varierande förbehåll avseende de blivande makarnas medborgarskap. Enligt 1 kap. 5 § andra stycket IÄL äger vad som i svensk lag föreskrivs om verkan av att vigselförrättare förfarit oriktigt vid vigsel här i riket eller överskridit sin behörighet motsvarande tillämpning, när svensk vigselförrättare viger i främmande stat. Det sagda inne- bär att förrättningen är ogiltig som vigsel om inte formkraven i 4 kap. 2 § första stycket ÄktB är uppfyllda eller om vigselförrättaren inte var behörig att förrätta vigsel (jfr avsnitt 2.2.7). I likhet med vad som gäller för svensk vigsel inom riket påverkas inte vigselns giltighet av att t.ex. hindersprövning inte gjorts. Svensk hindersprövning och vigsel i internordiska förhållanden Enligt 1 § första stycket NÄF skall svensk myndighet vid hinderspröv- ningen avseende medborgare i annan nordisk stat tillämpa svensk rätt om någon av de trolovade har hemvist i och om sökan- den inte begär att hemlandets lag skall tillämpas. I annat fall skall hindersprövning ske enligt lagen i hemlandet (dvs. det land i vilket sökanden är medborgare). Andra stycket samma paragraf innehåller en undantagsbestämmelse avseende föräldrars eller förmyndares samtycke till underårigs äkten- skap. Med hänsyn till att svensk rätt i fråga om minderåriga kräver och inte föräldrarnas eller förmyndarens samtycke, måste svensk hindersprövning respektera de krav på föräldrarnas eller förmyndarens samtycke som uppställs i hemvistlandets lag.TPF25FPT Har hindersprövning eller lysning ägt rum hos myndighet till- hörande en nordisk stat, kan vigsel, så länge hindersprövningen eller lysningen är giltig, förrättas av myndighet tillhörande annan nordisk stat utan ny hindersprövning eller lysning. Detta gäller oavsett om de trolovade är medborgare i en nordisk stat (2 § första stycket NÄF). Det är inte heller relevant om de trolovade har hem- vist inom eller utanför eller vilket lands lag som tillämpas vid prövningen. Om vigsel gäller i övrigt lagen i den stat vigsel- myndigheten tillhör (2 § andra stycket NÄF). En svensk vigselför- rättare skall således följa svensk rätt i fråga om själva vigseln. 25TP PT Jfr kommentar till bestämmelsen i Karnov. Äktenskap kan, under vissa förutsättningar, ingås i inför utländsk vigselförrättare. Den som enligt främmande lag är behörig att förrätta vigsel får nämligen i fall som regeringen bestämmer viga här i riket med tillämpning av nämnda lag (1 kap. 6 § IÄL). Vissa främmande diplomatiska och konsulära ämbetsmän och präster har meddelats sådana tillstånd. I tillstånden ställs varierande krav på med- borgarskap och hemvist. Beträffande äktenskap som ingåtts i utlandet enligt utländsk rätt finns bestämmelser i 1 kap. 7 § IÄL. Ett äktenskap anses i förevarande fall giltigt till formen, om det är giltigt i den stat där det ingicks. Har äktenskap ingåtts inför diplomatisk eller konsulär tjänsteman eller annan, som av främmande stat förordnats att förrätta vigsel i annan främmande stat, anses äktenskapet också giltigt till formen, om det är giltigt i den stat som meddelat förordnandet.TPF26FPT Även i annat fall skall äktenskap som ingåtts utom riket anses giltigt till formen, om det är giltigt i den eller de stater där kvinnan och man- nen var medborgare eller hade hemvist. Äktenskap, som skulle vara ogiltigt på grund av formfel, kan enligt 1 kap. 8 § IÄL godkännas av regeringen på ansökan av kvinnan eller mannen eller, om någondera avlidit, av arvinge till den avlidne. Så- dant godkännande får lämnas endast om synnerliga skäl föreligger. Enligt 1 kap. 8 a § IÄL erkänns inte ett äktenskap i som har ingåtts enligt utländsk lag om det för äkten- skapets ingående skulle ha funnits hinder mot det enligt svensk lag och minst en av parterna var svensk medborgare eller hade hemvist i eller om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång. Det sagda gäller dock inte om det finns särskilda skäl att erkänna äktenskapet. Bestämmelsen omfattar både äktenskap som ingåtts i inför utländsk vigselförrättare och äktenskap som ingåtts i utlandet enligt utländsk rätt. I sammanhanget kan nämnas att i ett folkbokför- ingsärende har beslutat att registrera ett i utlandet ingånget äkten- skap mellan två personer med samma kön som registrerat partner- skap och således inte som äktenskap i folkbokföringsregistret. Frågan är föremål för prövning i kammarrätt sedan Länsrätten i avslagit ett överklagande av beslut. 26TP PT Bestämmelsen är inte tillämplig på vigslar som förrättas av utländska diplomater m.fl. i ; jfr 1 kap. 6 § IÄL. Det finns som redan berörts flera författningar som innehåller be- stämmelser om svensk domstols internationella behörighet i äkten- skapsmål och om erkännande av domar i sådana mål. Svensk domstols möjlighet att avgöra äktenskapsmål regleras bl.a. i den nya II-förordningen. Enligt artikel 3 i förord- ningen skall behörighet att ta upp frågor om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap tillkomma domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium (1) makarna har hemvist; (2) makarna senast hade hemvist om en av dem är bo- satt där; (3) svaranden har hemvist; (4) om ansökan är gemensam, någon av makarna har hemvist; (5) sökanden har hemvist, om sökanden har varit bosatt där innan an- sökan gjordes; eller (6) sökanden har hemvist, om sökanden har varit bosatt där innan ansökan gjordes och dessutom är medborgare där. Härutöver är (7) dom- stolarna i den medlemsstat där båda makarna är medborgare be- höriga. Domsrättsgrunderna är formellt likvärdiga och det råder ingen rangordning bland dem. II-förordningen gäller så fort som någon medlemsstats domstol är behörig enligt den. Endast om ingen medlemsstats dom- stol är behörig skall behörigheten i varje medlemsstat bestämmas enligt den statens lag (artikel 7.1). Bestämmelser om exklusiv be- hörighet finns dock i artikel 6. Enligt nämnda artikel får talan mot en make som har hemvist i en medlemsstat eller som är medborgare i en medlemsstat väckas vid en annan medlemsstats domstolar endast i enlighet med förordningens domsrättsregler. Ett yrkande om äktenskapsskillnad mellan makar som är med- borgare och har hemvist i ett nordiskt land tas enligt 7 § NÄF bl.a. upp i den stat där makarna har sitt hemvist eller där makarna är medborgare. Domsrättsgrunderna i nämnda paragraf sammanfaller med de grunder som anges i artikel 3 i II-förordningen. Reglerna är tvingande, och svensk domstol skall därför avvisa ett yrkande om äktenskapsskillnad om det enligt 7 § NÄF skall upptas i ett annat nordiskt land. Vid prövning av berörda äktenskaps- skillnader i skall svensk rätt tillämpas (jfr 9 § första stycket NÄF). Även om II-förordningen som regel skall tillämpas fram- för nationella regler om domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar gäller detta inte fullt ut i . nordiska länderna innebär de redovisade reglerna att i förhållandet mellan och skall fortfarande tillämpa NÄF. Genom och reservation till II-förord- ningen är NÄF fortfarande tillämplig mellan dessa länder. Om ingen domstol eller annan behörig myndighet i EU:s med- lemsstater har domsrätt enligt II-förordningen och NÄF inte är tillämplig regleras förutsättningarna för ett äktenskapsmåls upptagande av svensk domstol i 3 kap. 2 och 3 §§ IÄL. Regleringen överensstämmer i stort med domsrättsreglerna i II-för- ordningen. Enligt IÄL får ett äktenskapsmål bl.a. upptas om båda makarna är svenska medborgare eller om svaranden har hemvist här i riket.TPF27FPT Talan om äktenskapsskillnad prövas enligt svensk lag, men äktenskapsskillnad kan vägras under vissa förutsättningar av hänsyn till innehållet i utländsk lag (se 3 kap. 4 § IÄL). Bestämmelser om erkännande i av utländska äkten- skapsskillnader finns vidare bl.a. i II-förordningen, NÄF samt lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska äkten- skapsskillnader och hemskillnader, vilken grundar sig om erkännande av äktenskapsskillnader och hem- skillnader. Konventionen har tillträtts av såväl vissa länder inom EU som länder utanför EU. I de fall där erkännande inte regleras av någon internationell överenskommelse prövas ett utländskt skils- mässobesluts giltighet i enligt IÄL. Enligt artikel 21.1 i II-förordningen skall en dom som har meddelats i en medlemsstat erkännas i de andra medlems- staterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas. En dom som har meddelats i ett EU-land är således giltig utan särskild pröv- ning i övriga EU-länder. Den får aldrig omprövas i sak (artikel 26). Det sagda innebär att en dom på äktenskapsskillnad från ett annat EU-land utan vidare skall läggas till grund för anteckning i den svenska folkbokföringen. Av artikel 22 framgår dock att en dom på äktenskapsskillnad inte skall erkännas i vissa närmare angivna fall. Detta gäller bl.a. om ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där domen görs gällande (ordre public). Erkännande av en dom får inte vägras på den grunden att lagen i den medlemsstat där domen görs gällande inte tillåter äktenskapsskillnad under samma omständigheter (artikel 25). 27TP PT I II-förordningen saknas motsvarighet till bl.a. 3 kap. 2 § punkten 2 IÄL. Ett äktenskapsmål får enligt nämnda bestämmelse tas upp av svensk domstol om käranden är svensk medborgare och har hemvist här i riket eller tidigare haft hemvist här sedan hon eller han fyllt . I fråga om nordiska domar i äktenskapsmål mellan makar som är medborgare och har hemvist i ett nordiskt land gäller 22 § NÄF. Av bestämmelsen framgår att sådana domar, liksom avgöranden av- seende ogiltighet eller återgång av äktenskap, skall gälla i utan särskild stadfästelse och utan prövning av avgörandets riktig- het eller den dömande myndighetens behörighet. lag om erkännande av vissa utländska äktenskapsskill- nader och hemskillnader bygger som redan nämnts på Haagkon- ventionen om erkännande av äktenskapsskillnader och hemskillnader. Enligt denna lag skall ett i en konventions- ansluten stat meddelat avgörande om äktenskapsskillnad eller hem- skillnad gälla här i riket om makarna har någon av de anknytningar till denna stat som närmare anges i lagen. En sådan anknytning är om svaranden hade hemvist i den främmande staten då talan väcktes eller om båda makarna vid denna tid- punkt var medborgare i den främmande staten (jfr 1–2 §§). Bestäm- melserna i II-förordningen och NÄF har företräde framför bestämmelserna lag (jfr 11–12 §§). Konventionsländerna utanför EU och berörs dock inte och beträffande dem har således att tillämpa lag. I de fall där IÄL är tillämplig gäller att ett främmande beslut om äktenskapsskillnad enligt huvudprincipen i 3 kap. 7 § första stycket skall gälla här i riket, om det med hänsyn till makes medborgar- skap eller hemvist eller annan anknytning förelåg skälig anledning att talan prövades i den främmande staten. Som inledningsvis har nämnts finns det en bestämmelse om ordre public i 7 kap. 4 § IÄL. 2.3.1Grundläggande krav för registrering av partnerskap I 1 kap. 1 § lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap (partner- skapslagen) anges att två personer av samma kön kan låta registrera sitt partnerskap. I likhet med vad som gäller för äktenskap upp- ställs inte krav på hushållsgemenskap, sexuell relation eller sexuell läggning. För registrering gäller enligt 2 § i samma kapitel särskilda s.k. anknytningskrav. Registrering får ske om en av partnerna har hem- vistTPF28FPT här i landet eller en av partnerna är svensk 28TP PT Beträffande hemvistbegreppet, se 7 kap. 2 § IÄL (avsnitt 2.2.10). medborgare med hemvist här i landet. Det ställs sålunda höga krav på anknytning till för den ena partnern medan det inte ställs några krav alls för den andra partnern. Med svensk medborgare jäm- ställs enligt nämnda bestämmelse medborgare i , , och . Om en av partnerna är medborgare i något av dessa länder ställs således inte något krav på att hemvistet skall ha varat . Huvudskälet till att medborgare i just angivna länder jämställs med svenska medborgare är att länderna har egen partnerskapslagstiftning motsvarande i väsentliga hänseenden den svenska.TPF29FPT Registrering av partnerskap förutsätter att det inte föreligger något s.k. partnerskapshinder. Enligt 1 kap. 3 § partnerskapslagen får regi- strering inte ske beträffande den som är eller dem som är släkt med varandra i rätt upp- och nedstigande led eller är hel- syskon. Inte heller får halvsyskon registrera partnerskap, men dispens kan meddelas av . Slutligen anges att registrering inte får ske av den som är gift eller som redan är registrerad partner. Adoptivförhållande jämställs med biologiskt släktskap vid tillämp- ningen av reglerna om partnerskapshinder. De som därvid anses som helsyskon får dock registrera sitt partnerskap med varandra efter tillstånd av . Partnerskap mellan ett adoptivbarn och adoptivföräldrarnas biologiska barn får således ingås efter till- stånd. Detsamma gäller för partnerskap mellan två adoptivsyskon. Regleringen om partnerskapshinder motsvarar i princip reg- leringen om äktenskapshinder i ÄktB. I partnerskapslagen har dock inte upptagits någon motsvarighet till bestämmelsen i 2 kap. 1 § ÄktB att den som är får gifta sig efter dispens. Hindersprövning skall göras av innan registrering sker. Vid prövningen har de bestämmelser i 3 kap. och 15 kap. ÄktB som gäller för förfarandet vid prövning av äktenskapshinder mot- svarande tillämpning (1 kap. 4 och 5 §§ partnerskapslagen). I förarbetena påpekas att partnerna i samband med hinders- prövningen bör upplysas om risken för att partnerskapet inte blir gällande utomlands.TPF30FPT 29TP PT Jfr prop. 1999/2000:77 s. 6 ff. Föreskriften tillkom genom en lagändring (bet. 1999/2000:LU22, rskr. 1999/2000:218). Härefter har även andra länder infört partner- skapslagstiftning eller annan likvärdig lagstiftning, bl.a. och . 30TP PT SOU 1993:98, del A, s. 110. Förfarandet vid registrering av partnerskap motsvarar i huvudsak vad som gäller vid borgerlig vigsel. Enligt 1 kap. 6 och 7 §§ partner- skapslagen skall registrering ske i närvaro av vittnen. Vid registre- ringen skall partnerna vara närvarande. De skall var för sig på fråga av registreringsförrättaren ge till känna att de samtycker till registreringen. Registreringsförrättaren skall därefter förklara att de är registrerade partner. Behörig att vara registreringsförrättare är lagfaren domare i tingsrätt eller den som har för- ordnat (1 kap. 8 § första stycket partnerskapslagen).TPF31FPT Innan registrering sker skall registreringsförrättaren förvissa sig om att hindersprövningen har skett före den planerade registreringen och att inget hinder framkommit.TPF32FPT Vid registrering gäller särskilda föreskrifter om förfarandet. Efter- som de som förordnas av länsstyrelserna numera har till uppgift att förrätta såväl vigsel som registrering regleras registreringsförrätt- ningen och den borgerliga vigselförrättningen i samma förordning; förordningen med närmare föreskrifter om vigsel och registrering av partnerskap som förrättas av domare eller särskilt förordnad för- rättare (jfr avsnitt 2.2.6). Registreringsförrättningen motsvarar i huvudsak den borgerliga vigselförrättningen. Partnerna har liksom blivande makar två olika alternativ att välja mellan. Det kortare inne- bär att förrättaren endast uttalar de ord som krävs för ett giltigt partnerskap. Efter registrering skall bevis om registreringen överlämnas till partnerna och underrättas.TPF33FPT Beslut om registrering får överklagas hos , vars beslut i sin tur får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings- tillstånd krävs vid överklagande till Kammarrätten.TPF34FPT 31TP PT I paragrafens andra stycke anges att förordnande skall avse såväl behörighet att förrätta registrering enligt partnerskapslagen som behörighet att förrätta vigsel enligt ÄktB. 32TP PT 1 kap. 9 § första stycket partnerskapslagen jfr 4 kap. 5 § ÄktB. 33TP PT 1 kap. 9 § första stycket partnerskapslagen; jfr 4 kap. 7 och 8 § ÄktB. 34TP PT 1 kap. 9 § andra stycket partnerskapslagen; jfr 15 kap. 3 och 4 §§ ÄktB. Av 1 kap. 7 § andra stycket partnerskapslagen framgår att en regi- strering är ogiltig om inte följande krav har uppfyllts. Partnerna skall ha varit närvarande vid registreringen. De skall uttryckligen ha samtyckt till registreringen. Registreringsförrättaren skall ha förklarat att de är registrerade partner. Registreringsförrättaren skall ha varit behörig att förrätta regi- streringen. En ogiltig registrering saknar helt rättsverkningar. En sådan registre- ring får emellertid godkännas av regeringen, om det finns synner- liga skäl. Ärendet får tas upp endast på ansökan av endera partnern eller, om någon av dem har avlidit, av arvingar till den avlidne. Reg- leringen i denna del överrensstämmer med bestämmelserna om ogiltigt äktenskap i ÄktB. 2.3.5Upplösning av registrerat partnerskap Enligt 2 kap. 1 § partnerskapslagen upplöses ett registrerat partner- skap genom den ena partnerns död eller genom domstols avgörande. Bestämmelserna i 5 kap. ÄktB har motsvarande tillämpning i fråga om upplösning av registrerat partnerskap (2 kap. 2 § partnerskaps- lagen). Reglerna om betänketid i samband med äktenskapsskillnad kan därmed vara tillämpliga även vid upplösning av registrerat partnerskap, t.ex. om en av partnerna har vårdnaden om barn . På motsvarande sätt som gäller beträffande äktenskap kan all- män åklagare föra tala om upplösning av ett registrerat partnerskap. Partnerskapsmål, dvs.