sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Utredningen föreslår att motsvarande lösning väljs för det alter- förfarandet. Ett tvistlösningsavtals verkan som rättegångs- hinder bör således lagfästas i lagen om snabbrättegång i tvistemål. En skillnad i förhållande till skiljeavtalet är att rätten vid skiljeavtal över huvud taget inte är behörig att uppta målet till prövning. Vid avtal om snabbrättegång är rätten i och för sig behörig att uppta målet, däremot är den inte behörig att pröva målet i den ordning som normalt föreskrivs för tvistemål (dvs. En hänvisning till bestämmelsen om tvistlösningsavtals verkan som rättegångshinder i lagen om snabbrättegång hör därför snarare 67TP PT Prop. 1998/99:35 s. 69. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande hemma i 34 kap. som behandlar rättegångshinder, än i 10 kap. som behandlar domstolens behörighet. En invändning om tvistlösningsavtal bör framställas när en part första gången skall föra talan i målet. Framställs invändningen för sent bör den lämnas utan avseende. Det kan också inträffa att parterna är oense om giltigheten av ett tvistlösningsavtal eller tillämpligheten av det på den aktuella tvis- ten. Mot svarandens invändning om tvistlösningsavtal kan käran- den således komma att invända att avtalet är ogiltigt eller att det inte är tillämpligt på tvisten i fråga. En sådan invändning måste prövas i det förfarande där den framställs, dvs. i detta fall i det or- dinära förfarandet. Om rätten finner att avtalet skall tillämpas före- ligger det hinder för den ordinära processen och talan skall således avvisas. Ett sådant beslut kan käranden överklaga, eftersom det är fattat i det ordinära förfarandet. Det leder emellertid knappast till några problem. Det kan för det första förutsättas att tingsrätten i de flesta fall fattar ett riktigt beslut. Det innebär knappast heller någon större förlust för svaranden att käranden väljer att överklaga, eftersom det ofta är käranden som har störst intresse av att få tvis- ten avgjord snabbt. Det torde inte höra till vanligheterna att en kärande vidtar åtgärder i syfte att försöka förhala processen. Om rätten i stället finner att avtalet inte är tillämpligt skall invänd- ningen ogillas och den ordinära processen fortsätta. Enligt 49 kap. 4 § måste en part som vill överklaga ett sådant beslut först anmäla missnöje. Rätten bestämmer därefter med hän- syn till omständigheterna om beslutet skall få överklagas särskilt eller endast i samband med att dom eller slutligt beslut överklagas. I fall där invändningsfrågan är tveksam bör en föreskrift om särskilt överklagande normalt meddelas.TPF68FPT Om hovrätten ändrar beslutet efter ett överklagande innebär det visserligen en fördröjning av målet som inte ligger i linje med syftet bakom det alternativa förfa- randet. Det kan dock förutsättas att tingsrätten i de allra flesta fall fattar ett riktigt beslut. Som nämnts ovan är det dessutom normalt främst käranden som har ett intresse av att målet snabbt leder till ett lagakraftvunnet avgörande. Den summariska processen står till parternas förfogande obero- ende av om skiljeavtal träffats. En parts deltagande i den summa- riska processen hindrar således inte parten från att senare i en rät- tegång åberopa ett skiljeavtal som rättegångshinder. 68TP PT Fitger 49:19. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande 4 § lagen om skiljeförfarande, enligt vilken en invändning om skil- jeavtal skall beaktas även om den part som gör invändningen låtit en fråga som omfattas av skiljeavtalet prövas av kronofogdemyn- dighet i ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning. På motsvarande sätt bör det vara möjligt för parter som har träffat av- tal om att tillämpa det alternativa förfarandet att använda sig av den summariska processen utan att förlora möjligheten att åberopa tvistlösningsavtalet. Utredningen har för övrigt i avsnitt 10.13.1 föreslagit att det skall vara möjligt att hänskjuta ett mål direkt från den summariska processen till det alternativa förfarandet. En invändning om skiljeavtal skall enligt 33 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning behandlas som ett bestridande. Bestämmelsens syfte är att tydliggöra att en invänd- ning om skiljeavtal inte skall prövas och kunna föranleda avvisning. Bestämmelsen bör kompletteras så att det framgår att även en in- vändning om ett tvistlösningsavtal som utpekar det alternativa förfarandet skall behandlas som ett bestridande. 10.20.2 Pågående process som rättegångshinder I avsnitt 10.15 har utredningen konstaterat bl.a. att bestämmelsen om litispendens i 13 kap. 6 § bör tillämpas även i det alternativa förfarandet. I paragrafen anges verkan av att det re- dan pågår en rättegång om saken när talan väcks. Det pågående målet utgör hinder mot en ny rättegång mellan samma parter angå- ende samma sak. Rättegångshindret skall i princip beaktas ex offi- cio av rätten, men det kan ofta behövas ett påpekande från part för att rätten skall uppmärksamma situationen. Det sagda innebär att det är den process som inleds först som får företräde. Eftersom ett tvistlösningsavtal endast utgör ett disposi- tivt rättegångshinder kan det inträffa att parter som har träffat ett sådant avtal ändå processar enligt det ordinära förfarandet, om in- vändning om rättegångshinder inte har framställts i rätt tid. Den pågående processen enligt det ordinära förfarandet utgör då hinder mot en ny process angående samma sak i det alternativa förfaran- det. 11En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut I utredningens direktiv nämns det nederländska förfarandet kort geding som ett särskilt intressant exempel på ett alternativt dom- stolsförfarande. Utredningen har därför besökt den nederländska underinstansen Rechtbank för att särskilt studera för- farandet. En beskrivning av förfarandet återfinns i avsnitt 9.3.1. Som framgått i avsnitt 10.1 har utredningen inte ansett det möj- ligt att lägga fram ett förslag till ett alternativt tvistemålsförfarande som motsvarar samtliga de förutsättningar som är givna i utred- ningens direktiv och som liknar det nederländska förfa- randet kort geding. Detta beror främst på att ett avgörande i kort geding inte har rättskraft. Förfarandet är inte heller frivilligt för svaranden och parterna har inte inflytande över förfarandet i någon nämnvärd utsträckning. Om man bortser från att kort geding inte i alla delar överens- stämmer med de förutsättningar som givits i utredningens direktiv finns ett antal parametrar som är särskilt intressanta i förfarandet. Det som framför allt är slående är att förfarandet är snabbt och en- kelt och att parterna genom förfarandet får ett förhandsbesked av en domare i frågan om hur domaren bedömer att utgången av tvis- ten skulle bli, om den skulle behandlas i en ordinär rättegång. Be- skedet ges i form av en dom som ofta görs verkställbar. Parterna kan välja att acceptera avgörandet som en slutlig lösning av tvisten genom att inte väcka talan på ordinär väg. I Nederlän- derna sker detta regelmässigt då endast av målen i kort geding går vidare till ordinär rättegång. Utredningen anser att ett förfarande som bygger på liknande tankegångar skulle kunna vara av intresse i svensk rätt. Det kan tänkas att parter även i skulle vara intresserade av en möj- lighet att få ett avgörande som bygger på en domares prognos över En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut utfallet av en tvist och därefter acceptera avgörandet som en lös- ning av tvisten. I har i viss mån de civilprocessuella säkerhetsåtgärder som regleras i 15 kap. kommit att användas som ett snabbt och billigt alternativ till tvistemålsprocessen.TPF1FPT Säkerhets- åtgärdernas primära syfte är visserligen att säkerställa verkställighet av en kommande dom. I många fall kan emellertid den summariska prövning som domstolen gör av om det föreligger sannolika skäl för kärandens anspråk leda till att käranden finner det utsiktslöst att driva processen vidare eller att svaranden går med på kärandens anspråk. Beslutet i säkerhetsåtgärdsfrågan kan också underlätta en förlikning mellan parterna. Ett beslut om en säkerhetsåtgärd förut- sätter emellertid att det finns en risk för att svaranden saboterar verkställigheten av ett slutligt avgörande. Det krävs vidare att käranden ställer säkerhet för den skada som svaranden kan komma att åsamkas genom åtgärden. Slutligen förutsätter ett beslut om en säkerhetsåtgärd att kärandens anspråk är eller kan antas bli föremål för rättegång. Pågår ingen rättegång måste käranden väcka talan inom en månad. Återkallas eller förfaller talan skall åtgärden hävas. När rätten avgör målet slutligt skall den pröva om åtgärden skall bestå eller inte. Säkerhetsåtgärderna enligt är därför inte anpassade för att fylla en funktion som alternativ tvist- lösningsmetod. Mot bakgrund av den erfarenhet utredningen vunnit av det ne- derländska förfarandet kort geding anser utredningen att det kan vara intressant att överväga om ett särskilt förfarande som leder fram till icke rättskraftiga avgöranden bör införas och hur detta förfarande i så fall skulle kunna utformas. I det följande skisseras ett alternativ som i huvudsak uppfyller förutsättningarna i utred- ningens direktiv, men där avgörandet till skillnad från vad som an- ges i direktiven inte får rättskraft. Utredningens förslag: Ett förfarande som utmynnar i ett icke rättskraftigt avgörande benämnt förhandsbeslut bör införas. Förfarandet skall syfta till att ge parterna en domares förhands- bedömning i fråga om hur utgången av en tvist kan förväntas bli 1TP PT Se bl.a. i SvJT 1990 s. 161 ff och i Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, Bok 1 s. 65 ff och Bok 4 s. 337 ff. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut om den skulle bli föremål för ordinär rättegång. I vissa fall skall avgörandet kunna verkställas. Det föreslagna förfarandet skall snabbt och till en låg kostnad ge parterna ett avgörande som bygger på en domares förhandsbedöm- ning i fråga om hur utgången av en tvist kan förväntas bli om den skulle bli föremål för ordinär rättegång. Syftet är att ett sådant av- görande i stor utsträckning skall göra en efterföljande process onö- dig. En ansökan om förhandsbeslut skall, precis som i en vanlig rät- tegång, innehålla ett yrkande om bifall till en bestämd talan. Par- terna skall lägga fram ett begränsat material för en domare och ar- gumentera för sin respektive sak under ett kort sammanträde. Där- efter skall ett avgörande, som enligt utredningens förslag benämns förhandsbeslut, meddelas. Förhandsbeslutet skall utmynna i ett bifall till eller ogillande av sökandens talan. Avgörandet skall dock inte ha rättskraft. Genom rättens motivering av förhandsbeslutet får parterna reda på hur rätten ser på deras tvist, vem som har be- visbördan för ett visst påstående och hur bevissituationen eller rättsläget ser ut. Med utgångspunkt från förhandsbeslutet kan par- terna välja att avstå från vidare process. Ett förhandsbeslut kan också vara ett gott underlag för att föra förlikningsförhandlingar. Förfarandet skall således ge parterna en möjlighet att undvika en ordinär process. Avgörandet skall i vissa fall också kunna göras verkställbart. Ge- nom en sådan möjlighet ökar förutsättningarna för förfarandet att bli ett reellt och praktiskt gångbart alternativ till den ordinära tvis- temålsprocessen. Motiveringen av ett förhandsbeslut bör spegla domarens för- handsuppfattning om styrkan och svagheten i respektive parts ta- lan. Parter som begär ett förhandsbeslut har ofta ett behov av att få veta om domaren kan dra säkra eller mindre säkra slutsatser i någon riktning på grundval av det åberopade materialet. Parterna kan också vara i behov av att få veta i vilka avseenden domaren är osä- ker på vilka slutsatser som kan dras. Det kan vidare vara av värde för parterna att få veta i vilka delar tvisten är så komplicerad att det krävs en betydligt mer djupgående prövning än vad som kan ske inom ramen för ett förhandsbeslut för att det skall vara möjligt dra några slutsatser. Eftersom det material som får läggas fram skall vara begränsat, liksom tiden för prövning av materialet, är det inte alltid möjligt för domaren att vidta fullständiga analyser av sak- och En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut Vissa saker kan vara så enkla och tydliga att domaren tämligen säkert kan uttala sig i dessa frågor. I andra, mer komplice- rade saker, får motiveringen avspegla hur säker eller osäker bedöm- ningen är. Med ett förhandsbeslut som redovisar domarens ställ- ningstaganden på detta sätt kan parterna ofta förstå vem av dem som ligger närmast att vinna målet vid en ordinär rättegång. För- handsbeslutet kan därmed utgöra ett styrmedel för parternas fort- satta agerande. I kort geding görs domstolens avgörande ofta verkställbart. Mot bakgrund av den funktion som utredningen vill ge förfarandet finns det anledning att vara mer restriktiv när det gäller att tillåta verk- ställighet och därmed ge den vinnande parten förmånen av ett exe- kutivt tvång. I det av utredningen föreslagna förfarandet bör ställ- ningstagandet till frågan om verkställighet avgöras utifrån en be- dömning av hur väl underbyggd domarens prognos till den vin- nande partens fördel är. Hur starkt underbyggd prognosen bör vara kan diskuteras. Med låga krav, dvs. om verkställighet tillåts även om bifall till sökandens talan grundas på att det endast är mer san- nolikt att sökanden vinner än att motparten gör det, blir det många fall där verkställighet tillåts, men också många mål där det blir ak- tuellt med inhibition. Låga krav kommer knappast heller att locka motparter att frivilligt delta i förfarandet. Höga krav, såsom krav på att sökandens talan skall vara styrkt, har den nackdelen att verk- ställighet tillåts endast i ett fåtal fall, men innebär i gengäld säkert att fler motparter anser sig våga delta i förfarandet. Utredningen återkommer till frågan om i vilka fall verkställighet bör tillåtas i av- snitt 11.12. Förhandsbeslutet och verkställbarhetsförklaringen tillgodoser två skilda behov. kan det vara möjligt att tillgodose båda be- hoven. Som redan har framgått anser utredningen emellertid att ett förhandsbeslut kan vara av stort värde för parterna även om det inte görs verkställbart. Utredningen har övervägt lämpligheten av att inordna bestäm- melserna om förfarandet i men funnit att det är svårt att förena bestämmelserna med nuvarande systematik. Möjligen skulle de kunna ha sin plats i ett fristående kapitel före andra avdelning, om rättegången i allmänhet, för att markera att förfarandet är något som domstolarna tillhandahåller som ett alternativ till ordinär rät- tegång. Utredningen har emellertid både när det gäller detta förfa- rande och övriga förslag undvikit att bryta mot nuvarande syste- En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut matik i och bedömt det vara lämpligare att pre- sentera förslagen som fristående lagar. Utredningens förslag: Förfarandet skall vara fritt från formfö- reskrifter. Den enskilde domaren skall ges frihet att bestämma hur varje tvist lämpligen bör hanteras. Sammanträde skall dock alltid hållas. Det skall vara helt frivilligt för parterna att med- verka i förfarandet. En part skall kunna dra sig ur under förfa- randets gång. Förfarandet måste för att fylla sitt syfte vara mycket snabbt. Om en part skall välja förfarandet, trots att risken finns att det följs av en ordinär process, måste parten veta att förfarandet inte kräver alltför stor tidsåtgång eller medför alltför stora kostnader. Samti- digt bör parterna ha möjlighet att presentera tillräckligt med mate- rial för att domaren skall kunna göra en prognos över hur tvistefrå- gan skulle bedömas i en rättegång. Det bör således råda en balans mellan dessa båda intressen. Detta betyder dock inte att det i mer omfattande tvister kan bli aktuellt att frångå snabbhetskriteriet. Balansen bör i stället tillgodoses på så sätt att sådana tvister som inte kan presenteras för domaren inte bör kunna prövas i förfarandet. Utredningen återkommer till detta i avsnitt 11.4. Förfarandet bör vidare enligt utredningens bedömning, på samma sätt som kort geding, i huvudsak vara fritt från formföre- skrifter. De rättssäkerhetsaspekter och det krav på förutsebarhet som utredningen framhävt i anslutning till förslaget om snabbrät- tegång väger inte lika tungt i ett förfarande där avgörandet inte får rättskraft som i ett förfarande som leder till ett rättskraftigt avgö- rande. Domaren bör mot den bakgrunden kunna ges stor frihet att, inom ramen för vad som kan anses lämpligt, bestämma hur varje tvist skall hanteras. Förfarandet blir därmed också mycket flexibelt. Det bör dock alltid hållas ett muntligt sammanträde som skall ut- göra huvudinslaget i förfarandet. Utredningen återkommer till detta i avsnitt 11.7. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut I utredningens direktiv nämns frivillighet som en viktig faktor. I avsnitt 10.5.3 har utredningen konstaterat att det inte alltid är lätt för parter som har hamnat i tvist med varandra att komma överens om en metod för att lösa tvisten. Man skulle därför kunna överväga att göra förfarandet frivilligt endast för sökanden, på samma sätt som i kort geding. Motparten skulle då vara tvungen att medverka i förfarandet oavsett sin egen inställning till det. En sådan lösning skulle kunna anses godtagbar med hänsyn till att avgörandet skall sakna rättskraft. Det skulle då vara möjligt för motparten att väcka talan på ordinär väg om han eller hon är missnöjd med tingsrättens avgörande. Ett krav på motparten att delta i ett förfarande där han eller hon måste väcka talan för att undgå en eventuell skyldighet att rätta sig efter ett avgörande som är grundat på ett begränsat mate- rial framstår emellertid som väl långtgående. Utredningen anser därför att förfarandet bör vara frivilligt både för sökanden och för motparten. Man bör vidare fråga sig om förfarandet skall vara helt och hållet frivilligt så att parterna kan välja att dra sig ur under förfarandets gång, eller om frivilligheten skall begränsas till att gälla val av pro- cessform. Utredningen har i avsnitt 10.5.3 framhållit fördelarna med att begränsa frivilligheten till val av processform. I ett förfa- rande som syftar till att ge parterna en domares prognos över ut- gången gör sig emellertid andra hänsyn gällande. Om förfarandet skall vara fritt från formföreskrifter kan det vara svårt för parterna att på förhand förutse vad de ger sig in på när de väljer förfarandet. Det framstår enligt utredningens uppfattning som rimligt att båda parter har möjlighet att dra sig ur under förfarandets gång om de av någon anledning anser att de inte vill fullfölja det. Genom att förfa- randet skall vara mycket snabbt leder en sådan möjlighet inte till någon större risk för tidsförluster. Det arbete som en part själv el- ler genom ombud har lagt ner på tvisten torde kunna tillvaratas i en eventuell efterföljande ordinär process. Utredningen föreslår således att förfarandet skall vara alltigenom frivilligt. Det framstår emellertid inte som rimligt att en part skall kunna dra sig ur när förfarandet har fortskridit så långt att det enda som återstår är att rätten skall meddela sitt avgörande. När sammanträ- det har avslutats bör det därför inte vara möjligt för en part att hindra rätten från att meddela sitt avgörande. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut 11.4Vilka tvister skall kunna prövas i förfarandet? Utredningens förslag: Endast dispositiva tvister skall kunna prövas i förfarandet. Tvisten skall också vara av sådan karaktär att det kan anses lämpligt att meddela förhandsbeslut. Av direktiven följer att förfarandet endast skall omfatta dispositiva tvister. Frågan om vilka tvister som är dispositiva har behandlats i avsnitt 10.4. Härutöver bör det krävas att det kan anses lämpligt att meddela ett förhandsbeslut i tvisten. Den slutliga gränsdragningen kring vilka tvister som kan anses lämpliga för förhandsbeslut bör över- lämnas till den enskilde domaren. Utredningen anser dock att föl- jande utgångspunkter bör gälla för bedömningen. En första förutsättning för att det skall vara lämpligt att meddela förhandsbeslut i tvisten är att den är av sådan beskaffenhet att par- terna kan presentera tvisten och underlaget för bedöm- ningen av den. Om tvisten är för ostrukturerad eller om omfat- tande bevisning åberopas är det inte lämpligt att meddela förhands- beslut. Tvisten måste vara så koncentrerad att materialet kan pre- senteras under ett förhållandevis kort sammanträde. Det är upp till parterna att koncentrera materialet på ett sådant sätt att det lämpli- gen kan hanteras inom ramen för förfarandet. Parterna kan t.ex. välja ut en begränsad del av en större tvist och lägga fram den för prövning i förfarandet för förhandsbeslut. Genom att få ett besked i en avgränsad men kanske betydelsefull fråga kan parterna öka sina möjligheter att själva lösa sina resterande mellanhavanden. Att tvisten är komplicerad eller svårbedömd behöver dock inte leda till att det inte är lämpligt att meddela ett förhandsbeslut. I ett sådant fall kan det vara av särskilt värde för parterna att genom för- handsbeslutet få kännedom om i vilken mån domaren kan dra slut- satser i någon riktning på grundval av det material som lagts fram. Parterna kan också ha ett intresse av att veta i vilka avseenden do- maren är osäker på vilka slutsatser som kan dras, samt vilka delar som är så komplicerade att det krävs en betydligt mer djupgående prövning för att det skall vara möjligt att dra några slutsatser. I många fall kan det för parternas del vara bättre att få ett förhands- beslut som förklarar vad som är komplicerat eller svårbedömt och varför, än att få ett besked om att tvisten inte lämpar sig för för- handsbeslut därför att utgången ter sig oviss. I andra fall kan emel- lertid utgången vara alltför oviss för att förhandsbeslutet skall fylla En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut Så kan vara fallet om domaren inte anser sig kunna göra någon bedömning på det material som presenteras, t.ex. därför att bedömningen är beroende av medicinsk eller teknisk sakkun- skap som inte finns tillgänglig. Att en part gör gällande motfordringar bör inte heller leda till att förhandsbeslut inte kan meddelas. Det väsentliga är att tvisten mellan parterna, även med beaktande av motfordringarna, är till- räckligt koncentrerad och strukturerad för att prövas i förfarandet. När det gäller frågan om vilken typ av talan som bör kunna bli föremål för prövning i förfarandet anser utredningen att det inte bör uppställas någon generell begränsning. Även här bör det över- lämnas till den enskilde domaren att avgöra om tvisten lämpar sig för förhandsbeslut eller inte. Såväl fullgörelsetalan som fastställel- setalan skall kunna föras inom ramen för detta förfarande. Utredningens förslag: Ansökan om förhandsbeslut får göras hos valfri tingsrätt. Av ansökningen skall yrkandet och grunden för detta framgå. En ansökningsavgift skall tas ut. Som tidigare nämnts skall förfarandet syfta till att ge parterna en möjlighet att få rättens förhandsbedömning av hur utgången av tvisten kan förväntas bli om den prövas i ordinär rättegång. Den som vill begära ett sådant förhandsbeslut bör få ansöka om ett så- dant vid tingsrätten. Samma ansökningsavgift bör gälla som vid an- sökan om stämning, dvs. Det bör vara möjligt att på ett relativt enkelt sätt initiera förfa- randet. Det bör därför inte ställas för höga krav på ansöknings- handlingen. Det krävs dock att sökanden anger ett bestämt yrkande och grunden för detta. Uppgifterna måste vara tillräckligt precise- rade och utförliga för att domaren och motparten skall veta vad de har att ta ställning till. Däremot är det inte nödvändigt att ansök- ningen innehåller en utförlig redogörelse i fråga t.ex. om bakgrun- den till tvisten. I ansökningen bör det även anges vilken bevisning som åberopas. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut