sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Storleken på straffvärde- reduceringen får i stället sättas i proportion till omfattningen av den aktuella provokationen, vilket innebär att en i sammanhanget svag provokation i vissa fall kan anses vara så försumbar att den inte får något faktiskt genomslag när straffvärdet fastställs. Som redogjorts närmare för i avsnitt 2.4.1 syftar strafflindrings- grunden i punkten 4 i första hand på s.k. barmhärtighetsmord, där någon dödar en person som är obotligt sjuk för att göra slut på dennes plågor. Enligt vår bedömning saknas det anledning att utvidga tillämpningsområdet för denna bestämmelse och vi anser därför att förstärkningsordet stark bör finnas kvar i bestämmelsen. Sammantaget föreslår vi därför att de kvalificerande rekvisit som finns i 29 kap. 3 § punkterna 2–3 tas bort och att rekvisitet grovt i punkten 1 ersätts av rekvisitet uppenbart. Såsom framgår av av- snitt 8.3.1 anser vi inte att det finns tillräckliga skäl att föreslå någon ändring av bestämmelsen i 29 kap. 3 § BrB andra stycket, som ger möjlighet att döma ut lindrigare straff än vad som är före- skrivet för brottet. 8.4Straffskalorna för allvarliga våldsbrott Vårt förslag: För grov misshandel döms till fängelse i lägst ett och högst . Om brottet är att anse som synnerligen grovt döms till fängelse i lägst fyra och högst . Vid bedömande huruvida brottet är synnerligen grovt ska särskilt beaktas om gärningen orsakat synnerligen stort lidande eller bestående svåra kroppsskador, eller om gärningsmannen annars visat synner- ligen stor hänsynslöshet. I avsnitt 8.2.2 har vi gjort bedömningen att en höjd straffnivå och en större spännvidd vid straffmätningen får anses särskilt angelägen när det gäller grov misshandel. I avsnitt 8.3 har vi föreslagit ändringar i 29 kap. BrB som syftar dels till att höja straffnivån för brott som innebär ett allvarligt an- grepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person, dels till att öka spännvidden generellt vid straffmätningen. I detta avsnitt överväger vi huruvida ytterligare differentiering vid straffmätningen för grov misshandel kan åstadkommas genom justeringar i straffskalan för detta brott. En uppdelning av straffskalan Straffskalan för grov misshandel sträcker sig från ett till fängelse och är alltså mycket vid. Såsom vi närmare har utvecklat i avsnitt 8.2.2 och i kapitel 5 sker straffmätningen huvudsakligen i den nedre delen av straffskalan. Av rättspraxis framgår också att straffvärdet för enstaka fall av grov misshandel sällan anses vara högre än . I de fall där straffet sätts högre, torde brottslig- heten i de allra flesta fall även innefatta vållande till annans död, grovt brott. Även i dessa fall torde straffet mycket sällan sättas över minimistraffet för dråp, fängelse . Enligt kriminal- statistiken bestämdes straffet för grov misshandel till fäng- else i endast 14 av 590 fall. Straffskalan för grov misshandel överlappar hela straffskalan för dråp, som är fängelse i lägst sex och högst . Det genomsnitt- liga straffet för dråp, inklusive försök till dråp, var 2007 fängelse i något . Av detta följer att den övre delen av straffskalan för grov misshandel är avsedd för mycket allvarliga fall. Mot denna bakgrund bör övervägas att dela upp straffskalan för grov misshandel i två. Ett skäl till detta är att det därigenom skulle uppnås parallellitet med straffskalorna för rånbrott och för våld- täktsbrott, för vilka en särskild straffskala tillämpas för de allvar- ligaste fallen. Således döms för grovt rån respektive grov våldtäkt till fängelse i lägst fyra och högst . Genom att på motsvarande sätt föreskriva en särskild straffskala för de allvarligaste fallen av grov misshandel är det möjligt att peka ut de omständigheter som bör leda till en strängare bedömning än annars. nuvarande straffskalan kunna begränsas till fängelse i lägst ett och högst , vilket motsvarar straffskalan för rån. Denna straffskala skulle bättre motsvara den faktiska straffmätningen för sådan grov misshandel som inte är synnerligen allvarlig. En uppdelad straffskala innebär också att det föreskrivs ett minimistraff för de fall av grov misshandel som är så grova att de faller inom den högre straffskalan och ett lägre maximistraff än för de fall som inte är fullt så graverande. Därmed skapas nya riktvärden för straffvärdebedömningen, vilket kan antas leda till att straffmätningen sker på ett mer differentierat och enhetligt sätt, dels genom att de allvarligaste brotten i den lägre straffskalan bör närma sig minimistraffet för den högre straffskalan, dels genom att sådana försvårande omständigheter som kan leda till att den strängare straffskalan blir tillämplig i större utsträckning uppmärksammas vid utredning av allvarliga fall av misshandel. Av de anförda skälen förordar vi en sådan uppdelning av straff- skalan som vi nu har skisserat. Detta bör ske genom att straffskalan för grov misshandel begränsas till fängelse i lägst ett och högst , som det införs en ny straffskala för brott som är att bedöma som synnerligen grova. Den nya straffskalan bör ha fäng- else som lägsta straff och fängelse som högsta straff. Den kvalificerade straffskalan bör vara tillämplig i de allvar- ligaste fallen av grov misshandel. Ett exempel på en sådan situation är när misshandeln har skett på ett tortyrliknande sätt och därigenom orsakat offret synnerligen stort lidande. Ett annat exempel kan vara att misshandeln har lett till en svår bestående kroppsskada. En ytterligare situation där den högre straffskalan bör kunna vara tillämplig är om gärningsmannen har visat synnerligen stor hän- synslöshet, t.ex. genom att utöva omfattande våld mot en person som är väsentligt mycket svagare (som ett barn, en äldre person eller en person med funktionshinder) och därför har haft särskilt svårt att värja sig. Sannolikt förekommer endast ett begränsat antal misshandelsfall som är så grova att den kvalificerade straffskalan blir tillämp- lig. Som vi har redogjort för i avsnitt 7.4 begås det mångdubbelt fler brott som är mindre allvarliga sett i förhållande till de svåra brotten. Det förekommer också betydligt färre fall av grov misshandel än av misshandel av normalgraden. Antalet misshandelsfall som är att anse som synnerligen grova kan därmed antas vara än färre. Förhållandet till minimistraffet för dråp I vårt delbetänkande har vi föreslagit en utvidgad straffskala för mord. har vi föreslagit att straffskalan för dråp ska vara oförändrad, dvs. fängelse i lägst sex och högst . Som skäl för att behålla det förhållandevis låga minimistraffet för dråp har vi an- gett att det finns fall där omständigheterna är i hög grad förmild- rande, t.ex. när gärningen har föregåtts av en mycket kraftig och medveten provokation.TPF5FPT Våra överväganden innebär att den nedre delen av straffskalan för dråp i större utsträckning än för närvar- ande bör reserveras för fall av uppsåtligt dödande där det föreligger kraftigt förmildrande omständigheter. Detta innebär i sin tur att minimistraffet för dråp, fängelse , inte bör utgöra något tak för straffvärdet för mycket allvarliga fall av misshandel där det saknats uppsåt att offret ska avlida. Exempel på fall där straffvärdet för grov misshandel bör kunna sättas över minimistraffet för dråp är när gärningen har innefattat ett mycket utdraget och svårt lidande för offret, när offret upp- såtligen har orsakats bestående mycket allvarliga men i form av t.ex. förlamning eller en bestående hjärnskada, eller när gärningen har innefattat vållande till annans död och hade varit att bedöma som mord om gärningsmannen hade haft uppsåt att döda offret. I detta sammanhang bör gärningsmannens motiv givetvis tillmätas stor betydelse. Straffvärdet bör t.ex. anses vara väsentligt högre om våldet har föregåtts av planering än om det rört sig om ett plötsligt impulsgenombrott. Konsekvenser för annat än straffmätningen En uppdelning av straffskalan för grov misshandel får också andra konsekvenser än sådana som är hänförliga till straffmätningen. Av 24 kap. 1 § andra stycket RB följer att den som är på sanno- lika skäl misstänkt för ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse ska häktas, om det inte är uppen- bart att skäl till häktning saknas. Om minimistraffet för misshandel som är synnerligen grov sätts till föreligger det alltså en presumtion för häktning av den som är på sannolika skäl misstänkt för ett sådant brott. Som framgår närmare av avsnitt 9.4 innebär ett på så sätt förhöjt minimistraff även att det ges möjlighet att tillgripa 5TP PT SOU 2007:90 s. 147 f. vissa andra straffprocessuella tvångsåtgärder, som t.ex. hemlig tele- avlyssning och hemlig kameraövervakning, vid misstanke om ett misshandelsbrott som bedöms vara synnerligen grovt. Ett minimistraff om fängelse innebär vidare att det för misshandel av den mest kvalificerade graden kan dömas till ansvar efter svensk lag och vid svensk domstol även för brott som har be- gåtts utanför av personer som inte är svenska medborgare eller har någon annan anknytning hit (se 2 kap. 3 § BrB). För sådana brott finns det inte heller något krav på dubbel straffbarhet och det föreligger inte hinder mot att döma till en påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten (se 2 kap. 2 § andra och tredje stycket BrB). En uppdelad straffskala leder alltså till att det i frågor om häkt- ning och andra straffprocessuella tvångsmedel samt jurisdiktion kommer att råda paritet mellan de allra mest kvalificerade fallen av misshandel och t.ex. grovt rån och grov våldtäkt. När det gäller grov misshandel som inte omfattas av den kvalificerade straffskalan tillämpas däremot samma bestämmelser om häktning och svensk jurisdiktion som . Denna konsekvens är enligt vår bedömning fullt rimlig. Uppdelningen av straffskalan för grov misshandel får även be- tydelse för frågan om preskription av brott. Med nuvarande straff- skala innebär regleringen i 35 kap. 1 § BrB att påföljd inte får dömas ut för grov misshandel om inte den misstänkte har häktats eller fått del av åtal för brottet från den dag då det begicks. En uppdelning av straffskalan i enlighet med vad som har föreslagits ovan innebär att preskriptionstiden för grov misshandel som inte bedöms som synnerligen grov sänks till . När det gäller sådan misshandel för vilken den särskilt kvalificerande straffskalan, fäng- else i lägst fyra och högst , är tillämplig kvarstår dock den femtonåriga preskriptionstiden. Konsekvensen blir att grov miss- handel enligt den lägre straffskalan får samma preskriptionstid som t.ex. rån och våldtäkt, medan misshandel som är synnerligen grov bibehåller samma längre preskriptionstid som grovt rån och grov våldtäkt. Även denna konsekvens av att straffskalan delas upp be- dömer vi som rimlig. Slutligen kan också nämnas att mot tortyr har riktat kritik mot för att inte tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling är att betrakta som ett särskilt brott enligt svensk lagstiftning, vilket är ett krav enligt FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (tortyrkonventionen).TPF6FPT Regeringen har bemött kritiken och hävdat att den svenska lagstift- ningen står i full överensstämmelse med konventionen, bl.a. genom kriminaliseringen av misshandel, grov misshandel, olaga frihets- berövande, olaga tvång, olaga hot och våldtäkt.TPF7FPT Vi gör inte någon annan bedömning i och för sig. En uppdelad straffskala för grov misshandel kan dock innebära ett förtydligande av innehållet i den svenska lagstiftningen i nu aktuellt hänseende. Som alternativ till att dela upp straffskalan för grov misshandel har vi övervägt andra lösningar. En tänkbar väg är att höja minimi- straffet för grov misshandel till , så att straffskalan blir fängelse i lägst två och högst . Genom en sådan höjning skulle straff- nivåerna höjas för sådana fall av grov misshandel som anses ha ett konkret straffvärde mellan ett och . Även om ett skärpt minimistraff i någon mån skulle kunna påverka straffnivån även för de fall av grov misshandel där straffvärdet anses vara torde höjningen dock inte leda till några större straffskärpningar för sådana brott. I stället kan det antas att straffmätningen i än större utsträckning än skulle koncentreras till minimistraffet. Spännvidden vid straffmätningen skulle därmed minska. Härtill kommer att det förekommer misshandelsfall som är, och bör vara, att bedöma som grova, men för vilka straffvärdet ändå inte kan sägas uppgå till fängelse . I de fallen skulle ett för- höjt minimistraff enligt vår bedömning slå oskäligt hårt. Vi anser också att det vore mindre lämpligt att alla fall av grov misshandel skulle föranleda s.k. obligatorisk häktning enligt 24 kap. 1 § andra stycket RB, vilket skulle bli konsekvensen om minimistraffet höjdes till . Slutligen skulle ett förhöjt minimistraff för grov misshandel leda till att det inte blir någon överlappning mellan straff- skalan för misshandel av normalgraden och straffskalan för grov misshandel, vilket framstår som mindre lämpligt. 6TP PT Concluding observations of the Committee against Torture: 07/05/2002. CAT/C/XXVIII.CONCL.1. 7TP PT fifth periodic report to against torture under Article 19 of the Convention against Torture and Other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment. Vi har också övervägt en ordning där nuvarande straffskala för grov misshandel bibehålls, men där rekvisiten för när ett misshandels- brott ska bedömas som grovt förändras, så att de allvarligaste av de gärningar som rubriceras som misshandel av normalgraden i stället ska rubriceras som grov misshandel. Genom en sådan för- ändring skulle utgångspunkten för vad som anses utgöra grov miss- handel förflyttas nedåt, vilket torde leda till att straffnivåerna för sådana misshandelsbrott som rubriceras som grova höjs något. Även en ändring av det nu skisserade slaget har emellertid nackdelar. För det första kan konstateras att den skärpta synen främst skulle slå igenom på misshandelsbrott som inte bedöms som grova. Det förhållandet att fler misshandelsbrott kvalificeras som grova kan antas leda till att straffnivåerna höjs även för fler- talet fall av misshandel av normalgraden. I avsnitt 8.2.2 har vi funnit att det är främst vid allvarlig brottslighet som behovet av en höjd straffnivå gör sig gällande. Det kan därför i sig ifrågasättas om det finns skäl att föreslå straffskärpande åtgärder som främst träffar sådana misshandelsbrott som anses ha ett straffvärde under ett års fängelse. Höjda straffnivåer för misshandel av normalgraden kan dessutom innebära minskade möjligheter att döma till icke frihetsberövande påföljder för dessa brott, något som enligt vår bedömning framstår som mindre ändamålsenligt. Härtill kommer att en sänkning av gränsen för vilka misshandelsbrott som ska rubriceras som grova i vart fall inledningsvis riskerar att leda till tillämpningsproblem, då gällande praxis inte längre skulle vara aktuell. Sammantaget gör vi bedömningen att en uppdelning av straffskalan för grov misshandel är den åtgärd som, tillsammans med våra övriga förslag, är mest ändamålsenlig för att uppnå de syften som anges i våra direktiv. Vi har svårt att se några skäl som skulle tala emot en sådan uppdelning. Vi föreslår därför att straffskalan delas upp så att det för grov misshandel döms till fängelse i lägst ett och högst och att det om brottet är synnerligen grovt döms till fängelse i lägst fyra och högst . Vid bedömande av huruvida brottet är synnerligen grovt ska särskilt beaktas om gärningen har orsakat synnerligen stort lidande eller bestående svåra kroppsskador, eller om gärningsmannen annars har visat synnerligen stor hänsyns- löshet. Vårt förslag: För utpressning som är att bedöma som grovt brott döms till fängelse i lägst ett och högst . Vid bedöm- ande huruvida brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har innefattat våld eller hot av mycket allvarligt slag eller om gärningsmannen annars har visat särskild hänsynslöshet. Straffet för utpressning är enligt 9 kap. 4 § BrB fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Är brottet grovt är straffet fängelse i lägst och högst . Det anges inte några särskilda rekvisit för tillämpningen av den strängare straffskalan. dömdes 76 personer för utpressning, inklusive försök och förberedelse till brott, som huvudbrott, varav 48 till fängelse. Den genomsnittliga strafftiden var fängelse . I statistiken görs inte någon uppdelning mellan brott av normalgraden och grova brott. Utpressning begås genom olaga tvång. För olaga tvång gäller samma straffskalor som för utpressning, med den skillnaden att det inte föreskrivs någon särskild straffskala för ringa brott. tvång begås genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning. Brottet kan dock även begås genom hot att åtala eller ange annan för brott eller hot att lämna menligt meddelande om annan. Vid bedömningen av huruvida brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen innefattat pinande till bekännelse eller annan tortyr. har uppmärksammats att utpressning är ett brott som ofta begås inom ramen för organiserad brottslighet. Inte sällan förekommer hot om mycket allvarligt våld i samband med sådana utpressningsbrott. Det finns därför skäl att överväga om nuvarande straffskala på ett adekvat sätt speglar den faktiskt före- kommande brottslighetens farlighet. I rättsfallet NJA 2003 s. 295 prövades frågan om straffmätning för försök till grov utpressning. Gärningsmannen hade utsatt måls- äganden för ett mycket allvarligt tvång genom att hålla ett skarp- laddat vapen mot målsägandens panna och därefter avfyra det i när- heten av hans huvud. Gärningsmannen hade också hotat att döda målsäganden och dennes hustru. Riksåklagaren gjorde gällande att brottet var jämförbart med grovt rån och yrkade att gärningsmannen skulle dömas till fängelse . emellertid på rånbrottens högre abstrakta straffvärde och fastställde påföljden till fängelse och fyra månader.TPF8FPT Av rättsfallet framgår att det abstrakta straffvärde som återspeglas i straffskalan ska tillmätas förhållandevis stor betydelse vid bedöm- ningen av straffvärdet i det enskilda fallet. Detta kan medföra att det i vissa fall är svårt att åstadkomma en straffmätning som speglar utpressningsbrottets allvar, nämligen om gärningen i det enskilda fallet innefattar en mycket hög grad av hänsynslöshet. I praktiken torde detta vara fallet när det olaga tvånget består i våld eller hot om våld av mycket allvarlig karaktär. Det anförda talar för att minimistraffet för utpressning som är att bedöma som grov bör höjas till fängelse . Därigenom kommer straffskalan att överensstämma med den som gäller för rån av normalgraden. För att markera vilka typer av utpressning som avses, bör bestämmelsen förses med rekvisit av innebörd att det vid bedömningen av om brottet är att anse som grovt särskilt ska be- aktas om gärningen har innefattat våld eller hot av mycket allvarligt slag eller om gärningsmannen annars visat särskild hänsynslöshet. Vår bedömning: Det är inte motiverat att i detta sammanhang föreslå någon ytterligare ändring av straffskalorna för allvarliga våldsbrott. Som vi har anfört i avsnitt 8.2.1 är det vår utgångspunkt att en höjd straffnivå i första hand bör åstadkommas inom ramen för nu gällande straffskalor. Av våra direktiv framgår också att det inte ingår i upp- draget att göra någon allmän straffskaleöversyn. Vid en genomgång av de straffskalor som är tillämpliga vid all- varliga våldsbrott, vilka framgår av bilaga 3, har vi, i enlighet med vad som sagts i de två föregående avsnitten, kommit fram till att det finns skäl att föreslå ändring av straffskalorna för grov misshandel och för utpressning, grovt brott. Härutöver har vi särskilt övervägt om det finns skäl att föreslå en höjning av minimistraffet för grov fridkränkning och grov kvinnofridskränkning enligt 4 kap. 4 a § BrB. Straffskalan för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning är fängelse i lägst och högst . 8TP PT Ett kortare referat av rättsfallet finns i bilaga 4, se även avsnitt 5.2.5. avsnitt 8.2.2 utvisar både påföljdsinventering och kriminalstatistiken att den genomsnittliga längden på de fäng- elsestraff som dömdes ut för dessa brott både 2005 och 2007 låg en bit över minimistraffet. Såväl påföljdsinventeringen som kriminal- statistiken utvisar också en större spännvidd vid straffmätningen för fridskränkningsbrotten än för t.ex. grov misshandel. Även om den översta delen av straffskalan utnyttjas sällan, så är det inte sär- skilt ovanligt att fängelsestraff upp till döms ut.TPF9FPT När fridskränkningsbrotten infördes i övervägdes att sätta minimistraffet till fängelse , i enlighet med vad hade förslagit. Regeringen konstaterade dock att straffstadgandet innefattar gärningar med mycket olika straffvärde, däribland brott som hemfridsbrott och ofredande vilka normalt har ett begränsat straffvärde, och gjorde därför bedöm- ningen att minimistraffet skulle sättas till fängelse sex månader.TPF10FPT Enligt vår bedömning har dessa argument alltjämt bäring. Det finns också en risk för att ett höjt minimistraff leder till att en del av de gärningar som rubriceras som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning inte anses vara tillräckligt allvarliga för att innefattas i dessa brott och att domstolarna därför i stället dömer för de brott som gärningarna innebär, som t.ex. misshandel, olaga hot och hemfridsbrott. Därmed skulle syftet med fridskränknings- brottens konstruktion delvis gå förlorat. Vi väljer därför att inte föreslå någon förändring av minimistraffet för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. När det gäller övriga straffskalor har vi, från de inledningsvis angivna utgångspunkterna, inte kunnat identifiera något behov av ändring. Såsom vi har redogjort för i avsnitt 3.2.11 föreslås i departementspromemorian (Ds 2007:31) Skärpt straff för vållande till annans död att minimistraffet för vållande till annans död, grovt brott, höjs från fängelse till fängelse . Förslaget är remissbehandlat och bereds i . Vi anser att den förslagna skärpningen är väl motiverad och ligger i linje med de förslag vi lämnar. 9TP PT Se avsnitt 5.2.2, 5.4.2 och bilaga 5. 10TP PT Prop. 1997/98:55 s. 82, se vidare avsnitt 3.2.6. Enligt våra direktiv ska vi, i samband med att vi överväger för- ändringar som vid såväl våldsbrott som andra typer av brott ger en större spännvidd vid straffmätningen när det har förekommit för- svårande eller förmildrande omständigheter, överväga betydelsen av återfall i brott. Av direktiven får anses framgå att det i första hand är förändringar som leder till ett ökat hänsynstagande till tidigare brottslighet som ska övervägas. Bland annat sägs under rubriken av en översyn att upprepad brottslighet och flerfaldig brotts- lighet bör föranleda strängare straff än enstaka brott. anges i direktiven att bl.a. proportionalitets- och ekvivalensprincip- erna ska utgöra utgångspunkter för den översyn som görs. Detta innebär att vi ska sträva efter att föreslå en ordning som är förenlig med dessa principer. Vi har i avsnitt 2.4.4 översiktligt redogjort för nuvarande regler- ing när det gäller återfall i brott. I avsnittet hänvisas också till den mer utförliga beskrivning som finns i det utlåtande som och har lämnat till utredningen (fortsätt- ningsvis benämnt utlåtandet), bilaga 6. Sammanfattningsvis kan konstateras att det inom det nuvarande systemet finns ganska stora möjligheter att beakta tidigare brotts- lighet vid påföljdsbestämningen, så att återfall i brott leder till en strängare reaktion än vad som annars hade varit fallet. Enligt nuvar- ande ordning sker detta dock främst genom val av påföljd och genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Enligt Åklagar- myndighetens påföljdsinventeringTPF11FPT synes den möjlighet som finns att därutöver skärpa straffet på grund av återfall enligt 29 kap. 4 § BrB tillämpas i förhållandevis ringa utsträckning.