sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — I förarbetena till nämnda bestämmelse uttalas att den är av väsentlig betydelse som komplement till reglerna om sekretess. På samma sätt som sekretessreglerna syftar regeln till att skydda den som vänder sig till från obehörig insyn i hans privatliv. Den tar alltså närmast sikte på sådana handlingar för vilka det gäller sekretess. Med obehörig menas den som inte har legitim anledning att ta del av handlingen i sin tjänsteutövning (prop. 1979/80:1 s. 563). 38.1.3Tystnadsplikt i enskild verksamhet När det gäller enskild verksamhet finns särskilda bestämmelser om personalens tystnadsplikt i 15 kap. 1 och 2 §§ SoL respektive 29 § LSS. Bestämmelserna innebär att sådan personal inte obehörigen får röja vad han eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Att en uppgift inte får röjas obehörigen innebär att den kan lämnas ut vid samtycke från den enskilde eller om skyldighet att lämna ut uppgiften stadgas i annan bestämmelse. Bestämmelserna om tystnadsplikt skall vidare tolkas mot bakgrund av vad som gäller enligt sekretesslagen för kommunalt bedriven verksamhet. Någon bestämmelse som generellt sett medger att uppgifter som omfattas av tystnadsplikt lämnas till en uppdragsgivande kommun finns inte. Bestämmelserna om tystnadsplikt är straffsanktionerade i 20 kap. 3 § och brott mot bestämmelsen kan medföra böter eller fängelse i högst . För att underlätta utbytet av uppgifter mellan myndigheter finns i sekretesslagen ett flertal bestämmelser om undantag från sekretess. En ofta åberopad bestämmelse är den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Verksamhet som omfattas av socialtjänstsekretess är emellertid undantagen från generalklausulens tillämpningsområde, vilket innebär att det inte finns något generellt undantag från sekretessen. Det finns dock andra begränsningar i sekretessen, exempelvis då en uppgiftsskyldighet föreligger eller i förhållande till brottsutredande myndigheter (14 kap. 2 § SekrL). 38.2.1Utlämnande som behövs för myndighetens egen verksamhet Enligt 1 kap. 5 § SekrL utgör sekretess inte hinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndig- heten skall kunna fullgöra sina egna uppgifter. Bestämmelsen innebär att sekretesskyddade uppgifter kan lämnas såväl till enskilda som till andra myndigheter eller till annan självständig verksamhetsgren inom den egna myndigheten, om det är nödvändigt för att fullgöra den egna verksamheten. Enligt förarbetena till sekretesslagen skall bestämmelsen tillämpas restriktivt (se prop. 1979/80:2 del A s. 465 och 494). Sekretessen får endast efterges i sådana fall då ett utlämnande av sekretess- belagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att myndigheten skall kunna fullgöra ett visst åliggande. Enbart en bedömning att effektiviteten i myndighetens handlande nedsätts genom en föreskriven sekretess får inte leda till att sekretessen åsidosätts. När det gäller uppgifter om brott har det i förarbetena uttalats att det ligger inom en myndighets verksamhet att se till att misstanke om brott blir utredd. Som ett exempel har nämnts att ett fall av barnmisshandel kommer till en socialnämnds kännedom. Det har uttalats att det ligger i denna myndighets intresse att få utrett huruvida misshandel verkligen har förekommit och att nämnden i vissa fall måste se till att brottet beivras. Det har vidare sagts att det ligger inom en myndighets verksamhetsansvar att se till att misstanke om förmögenhetsbrott som riktar sig mot den del av den offentliga verksamheten som företräds av myndigheten blir utredd. Som exempel har nämnts försök att genom vilseledande uppgifter få socialhjälp som rätteligen inte skall utgå. Om den som vänder sig till socialnämnden däremot avslöjar att han eller hon har gjort sig skyldig till t.ex. snatteri får denna uppgift inte i strid mot socialtjänstsekretessen vidarebefordras till polis eller åklagare (prop. 1979/80:2 Del A s. 123). 38.2.2Utlämnande med stöd av uppgiftsskyldighet m.m. Sekretessen inom begränsas genom ett flertal bestämmelser om skyldighet för att lämna uppgifter. Sådan uppgiftsskyldighet bryter enligt 14 kap. 1 § SekrL social- tjänstsekretess. Några sådana uppgiftsskyldigheter redovisas här. Anmälnings- och uppgiftsskyldigheten när barn far illa En speciell uppgiftsskyldighet är den som finns i 14 kap. 1 § SoL. I paragrafens första stycke finns en bestämmelse som riktar sig till var och en och som anger att en anmälan bör göras om ett barn far illa. I andra stycket finns dock en bestämmelse om att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt vissa andra angivna myndigheter genast skall anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. Anmälnings- skyldighet gäller också dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet. Skyldigheten att anmäla är absolut i den meningen att den inte får bli föremål för övervägande av den anmälningsskyldige själv (JO 1995/96 s 247). Trots den stränga sekretessen som har ansetts befogad inom familjerådgivningen, omfattas verksamheten av anmälnings- skyldigheten enligt 14 kap. 1 § tredje stycket SoL. De som är verksamma inom familjerådgivningen skall genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att ett barn utnyttjas sexuellt eller utsätts för fysisk eller psykisk miss- handel i hemmet. Anmälningsskyldigheten är således begränsad i jämförelse med den anmälningsskyldighet som gäller för andra myndigheter. I 14 kap. 2 § SoL regleras s.k. Alla som är verk- samma inom omsorger om äldre människor eller människor med funktionshinder skall vaka över att dessa får god omvårdnad och lever under trygga förhållanden. Den som uppmärksammar eller får kännedom om ett allvarligt missförhållande i omsorgerna om någon enskild skall genast anmäla detta till socialnämnden. Denna anmälningsskyldighet gäller också yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet. När det gäller verksamhet som bedrivs med stöd av LSS finns det en motsvarande skyldighet i 24 a § LSS. Andra uppgiftsskyldigheter enligt socialtjänstlagen I socialtjänstlagens tolfte kapitel har samlats vissa bestämmelser om kommunernas uppgiftsskyldighet inom socialtjänstverksamhet. I flera fall finns motsvarande uppgiftsskyldigheter också i LSS. Sådan skyldighet föreligger beträffande uppgifter för framställning av statistik hos (12 kap. 5 § SoL), för uppgifter för forskningsändamål hos statliga myndigheter (12 kap. 6 § SoL), samt för uppgifter om utbetald ekonomisk hjälp till bl.a. (12 kap. 7 § SoL). Vidare skall socialnämnden under- rätta åklagarmyndighet om vård eller åtgärder enligt en vårdplan beträffande den som överlämnats till vård inom som påföljd för brott inte kommer till stånd (12 kap. 8 § SoL), samt på begäran av bl.a. domstol eller polismyndighet lämna uppgift om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende (12 kap. 10 § SoL). Anmälnings- och uppgiftsskyldighet enligt LVM och LVU I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), regleras socialnämndens rätt att gripa in till ungas skydd i de fall det inte går att anordna vård i frivillig form och i lagen (1988:870) om vård av missbrukare (LVM) finns bestämmelser om vård av missbrukare. Även i dessa lagar finns uppgiftsskyldigheter som bryter socialtjänstsekretess. Myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med personer med missbruk är enligt 6 § LVM skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de får kännedom om att någon kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Myndigheter som omfattas av bestämmelsen är också enligt 7 § andra stycket LVM skyldiga att lämna alla uppgifter som kan vara av betydelse för en sådan utredning. Det gäller också i de fall myndigheten i fråga inte känner till att missbrukaren är i behov av tvångsvård. Myndigheter som omfattas av anmälningsskyldigheten har således också en uppgiftsskyldighet. Inom hälso- och sjukvården gäller anmälningsskyldigheten bara läkare och endast om denne bedömer att tillfredsställande vård inte kan beredas inom hälso- och sjukvården (6 § andra stycket LVM). Uppgifts- skyldigheten gäller inte myndigheter inom hälso- och sjukvården. I 24 § tredje stycket LVM stadgas en skyldighet för verksamhetschefen för den sjukhusenhet där en missbrukare vistas att underrätta socialnämnden eller LVM-hemmet om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Bestämmelsen ändrades (prop. 2004/05:123). Underrättelse- skyldigheten gällde enligt den tidigare lydelsen verksamhetschefen vid den enhet där missbrukaren vårdas, vilket ibland tolkats så att det måste ha fattats ett beslut om intagning i slutenvård för att bestämmelsen skulle bli tillämplig. används i stället ordet vistas, vilket innebär att skyldigheten inträder så snart en enskild med LVM-beslut infinner sig på enheten. Enligt 30 a § LVM och 14 a § LVU har styrelse (SiS) en skyldighet att följa upp verksamheten enligt de båda lagarna. Denna uppföljning skall avse såväl vårdtiden som tiden efter avslutad vård. För att fullgöra sin skyldighet att följa upp vården måste SiS kunna inhämta sekretessbelagda uppgifter om enskilda klienter från socialnämnden och sekretessbrytande regler har därför införts i respektive paragrafs andra stycke. Regeringen underströk i förarbetena till bestämmelserna att uppföljningen i första hand skall bygga på öppna källor, och endast i undantagsfall på att sekretessbelagda uppgifter måste inhämtas. Möjligheten att få ut sekretessbelagda uppgifter får inte heller innebära att hela akter eller journaler utlämnas, utan endast de uppgifter som är relevanta för uppföljningen (prop. 2004/05:123 s. 47 ff.). Förslaget om skyddsutredningar avseende barn promemoria med förslag om skydds- utredningar avseende barn (S2006/6778/ST) innehåller förslag som innebär långtgående befogenheter för att inhämta information om barn som har avlidit till följd av brott. Uppgifter skall kunna samlas in från bl.a. skola, socialtjänst och hälso- och sjukvården för att kunna utröna vilken kännedom berörda myndigheter har haft om barnets förhållanden och vilka åtgärder som vidtagits eller som hade kunnat vidtas. Syftet är att dra lärdom och förhindra liknande händelser . Enligt förslaget skall utredningen omfattas av socialtjänstsekretess. I den föreslagna lagen finns bestämmelser om upplysningsplikt som innebär att uppgifter kan komma att lämnas till såväl myndigheter som enskilda. I promemorian påpekas att skall beakta att uppgifterna omfattas av sämre eller lägre sekretesskydd hos mottagaren. 38.2.3Utlämnande till brottsutredande myndigheter m.m. Sekretess hindrar enligt 14 kap. 2 § fjärde stycket SekrL inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagar- myndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och det kan antas föranleda annan påföljd än böter. I 14 kap 2 § femte stycket finns emellertid särskilda bestämmelser för uppgifter som omfattas av bl.a. socialtjänstsekretess. Uppgifter om allvarliga brott möjlighet att lämna uppgifter var tidigare begränsad till misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . ändringar i kraft (se prop. 2005/06:161) som för del innebär att möjligheterna att lämna ut uppgifter som angår brottsmisstanke till brottsutredande myndigheter utökas. Efter ändringen kan lämna ut uppgifter som avser misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (14 kap. 2 § femte stycket SekrL). Denna bestämmelse är, enligt vad som angavs då bestämmelsen först infördes, bara tillämplig på uppgifter om begångna brott (prop. 1981/82:186 s. 25 och prop. 1983/84:142 s. 31). var det på grund av den s.k. tvåårsregeln inte möjligt att lämna ut uppgifter om misstänkta straffbara förberedelse- och försöksbrott, då sådana brott enligt 23 kap. 1 och 2 §§ BrB inte har någon fast lägsta straffsats. Efter får dock även uppgift om försök till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse lämnas ut av . Ändringarna i sekretesslagen byggde på OSEK:s förslag i betänkandet Ny sekretesslag (SOU 2003:99). Kommittén hade dock gjort bedömningen att den s.k. tvåårsregeln skulle behållas, en bedömning som delades av en majoritet av remissinstanserna. Som skäl för att ändå ersätta tvåårsregeln med en ettårsregel åberopade regeringen i första hand att det fanns starka skäl för att , utan hinder av sekretess, borde få lämna uppgifter som angår misstankar om grov misshandel till de brottsutredande myndigheterna (prop. 2005/06:161 s. 78). En generell sänkning av den tvåårsregeln till en ettårsgräns innebär att även uppgifter som angår bl.a. olaga frihetsberövande, rån och allmänfarlig ödeläggelse kommer att kunna lämnas utan hinder av sekretess. Enligt regeringen var dessa brott så pass allvarliga att ett sekretess- genombrott tedde sig motiverat av principiella skäl. Uppgift som gäller misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och som avser överföring eller försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:169) får också utan hinder av socialtjänstsekretess, lämnas till Åklagar- myndigheten eller polismyndighet. Brott mot barn m.m. Socialtjänstsekretessen hindrar inte heller att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB mot någon som inte har fyllt lämnas till eller polis- myndighet. Detta undantag innebär att kan anmäla till polismyndigheten att ett barn utsatts för misshandel eller annat straffbart övergrepp oavsett brottets straffvärde. Genom ändringen har möjligheten att lämna uppgift om brott mot underåriga utökats så att även uppgifter som angår misstanke om brott som avses i lagen (1982:316) med förbud mot köns- stympning av kvinnor, mot någon som är , kan lämnas till polisen oavsett brottets svårighetsgrad. JO har beträffande hantering vid misstänkta brott mot underåriga uttalat att det är viktigt att polisanmälan görs och att den misstänkte förövaren och barnet skiljs åt (JO 1990/91 s. 192), att vårdnadshavaren inte behöver informeras i förväg om att en anmälan till polisen görs samt att en polisanmälan skall göras utan att socialnämnden tagit ställning till vem som gjort sig skyldig till det misstänkta brottet (JO 2501–1994). Ändringen innebär slutligen att utan hinder av sekretess kan lämna uppgifter till polisen angående misstanke om olovlig överlåtelse av narkotika, alkohol eller dopningsmedel till underåriga. Undantaget gäller inte för sådana uppgifter som omfattas av sekretess inom familjerådgivningen. Uppgifter som behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård m.m. Enligt 14 kap. 2 § nionde stycket hindrar varken socialtjänst- sekretessen eller hälso- och sjukvårdssekretessen att uppgift om enskild som inte fyllt eller som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel, eller närstående till denne lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och till annan sådan myndighet om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Detsamma sägs i bestämmelsen gälla i fråga om lämnande av uppgift om gravid kvinna eller närstående till henne, om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det väntade barnet. Syftet med bestämmelsen är att vårdmyndigheterna inte skall vara förhindrade att utbyta uppgifter med varandra för att bistå en enskild som är i behov av vård, behandling eller annat stöd. I förarbetena anges att undantaget från sekretess måste användas med urskillning och varsamhet. Endast i de situationer där det framstår som direkt påkallat att bistå en enskild bör undantag göras. En förutsättning för att tillämpa undantaget bör normalt vara att den berörde personen kan antas direkt motsätta sig att uppgifter om hans eller hennes personliga förhållanden lämnas ut eller att saken brådskar så att det inte finns tid att inhämta samtycke. I första hand bör därför ett samtycke inhämtas (prop. 1990/91:111 s. 41). har också fått vissa utökade möjligheter att lämna uppgifter som rör ungdomar till polis och åklagare. Om social- tjänstpersonalen påträffar någon som kan antas vara under under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling, eller under utövande av brott, skall socialtjänstpersonalen, utan hinder av sekretess, kunna lämna sådana uppgifter som behövs för ett polisiärt ingripande. Ändringen har tillkommit för att utan hinder av sekretess, skall kunna ingripa mot unga som befinner sig på olämpliga platser eller som är i färd med att begår brott, även om det saknas förutsättningar för ett omhändertagande enligt LVU (prop. 2005/06:161 s. 87). Vittnesplikten enligt 36 kap. 1 § RB Skyldigheten att vittna utgör en uppgiftsskyldighet som bryter sekretess. Det finns dock vissa undantag från vittnesplikten, vilka regleras i 36 kap. 5 § RB. Inom socialtjänstområdet gäller undantagen främst för familjerådgivare enligt socialtjänstlagen och deras biträden (36 kap. 5 § andra stycket första meningen RB). Sådana yrkesutövare får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning har anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycker till det (det s.k. frågeförbudet). Det kan noteras att andra kategorier av socialtjänst- personal än familjerådgivare enligt socialtjänstlagen inte omfattas av frågeförbudet. Dock kan vissa andra yrkeskategorier som omfattas av bestämmelsen, exempelvis psykoterapeuter, vara verksamma inom . I 36 kap. 5 § fjärde stycket RB görs undantag från frågeförbudet i ett antal fall. För det första är de yrkeskategorier som nämns i andra stycket skyldiga att vittna i vissa typer av mål. Fram till gällde detta undantag mål om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Nämnda datum ändrades dock bestämmelsen på så vis att det i stället infördes en hänvisning till brott som avses i 14 kap. 2 § femte stycket SekrL. Syftet med ändringen var att undantaget även skulle komma att omfatta mål om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB när brottet begåtts mot någon som inte fyllt (prop. 1996/97:124 s. 195). För det andra är den som har uppgiftsskyldighet enligt 14 kap. 1 § SoL skyldig att svara på frågor i mål enligt 5 kap. 2 §, 6 kap. 6, 13 eller 14 § samma lag eller i mål enligt LVU. De gjorda ändringarna i 14 kap. 2 § SekrL innebär således också förändringar i tillämpningsområdet för 36 kap. 5 § RB eftersom den sistnämnda bestämmelsen hänvisar till den första. För del innebär förändringen i sekretesslagen att den som arbetar inom familjerådgivning blir skyldig att vittna om betydligt fler brott än vad som var fallet. Regeringen angav i propositionen att det var frågan om en följdändring så att sådan personal även i fortsättningen kan lämna uppgifter i samma utsträckning under en rättegång som de enligt sekretesslagen kan göra i förhållande till de brottsutredande myndigheterna (prop. 2005/06:161 s. 82). 38.2.4Samtycke från den enskilde Av 14 kap. 5 § SekrL framgår att sekretessen i princip inte gäller mot den enskilde själv. Den enskilde har därmed möjlighet att samtycka till att sekretessen helt eller delvis efterges (14 kap. 4 § första stycket SekrL). Enligt 14 kap. 9 § andra stycket SekrL får den som lämnar samtycke till att enskild får ta del av sekretess- skyddade uppgifter som villkor kräva att myndigheten ställer upp ett förbehåll som inskränker en enskild mottagares rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja den. För att vårdnadshavaren skall kunna fullgöra sitt ansvar (enligt 6 kap. 11 § FB) måste föräldrarna få del av information om sitt barn från . Vårdnadshavare har därför som regel rätt att ta del av även sekretessbelagda uppgifter som rör deras barn. Denna rätt för vårdnadshavaren att ta del av uppgifter om barnet förändras dock i takt med att barnet blir äldre och bestämmanderätten flyttas över på den unge själv. När barnet har nått en viss mognad och utveckling i övrigt anses föräldrarna därför inte längre kunna ta del av personliga förhållanden rörande barnet t.ex. vad barnet har berättat för en socialsekreterare. Någon åldersgräns finns inte angiven, eftersom hänsyn måste tas till barnets mognad och utveckling i övrigt, något som inte enbart kan bedömas med ledning av barnets ålder. Det kan dock finnas vissa undantagsfall då det av hänsyn till barnets bästa kan vara befogat att inte lämna ut vissa uppgifter till föräldrarna även om det är fråga om ganska små barn dvs. barn som inte har nått en sådan mognad att de fått ett integritetsskydd mot föräldrarna. I sekretesslagen finns därför en regel (14 kap. 4 § andra stycket) som innebär att sekretess för uppgift till skydd för en underårig gäller även i förhållande till vårdnadshavaren om det kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren. Denna undantagsregel avser i första hand fall där barn och vårdnadshavare står i motsatsförhållande till varandra och där det oavsett barnets ålder är till skada för barnet att uppgifterna lämnas till vårdnadshavaren. Det finns även en särskild sekretess- bestämmelse som direkt riktar sig mot föräldrars insyn. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården enligt LVU får socialnämnden besluta att hemlighålla barnets vistelseort för föräldrar eller vårdnadshavare (14 § LVU). 38.2.5Undantag från tystnadsplikt i enskild verksamhet Det finns inga uttryckliga bestämmelser om undantag från tystnadsplikten. Begränsningen i tystnadsplikten utgörs i stället av att det endast är ett obehörigt utnyttjande som inte är tillåtet enligt bestämmelsen. Vid tolkning av obehörighetsrekvisitet har det ansetts naturligt att söka viss ledning i det skaderekvisit som finns i sekretesslagens motsvarande bestämmelser (prop. 1979/80:80 s. 45) så att tystnadsplikten för socialtjänstpersonal i enskild verksamhet får en liknande avgränsning som den för offentliga funktionärer i allmän verksamhet. Detta anses innebära att en uppgift självklart kan lämnas ut vid samtycke från den enskilde. Som obehörigt röjande anses inte heller att någon följer en uppgiftsskyldighet eller att någon framför misstankar om allvarliga brott till polisen (prop. 1980/81:28 s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26). som generellt medger att uppgifter som omfattas av tystnadsplikt lämnas till en uppdragsgivande kommun finns inte. Ett sådant överförande av uppgifter förutsätter därför i regel medgivande från den som uppgifterna rör. 38.3Behandling av personuppgifter inom De grundläggande bestämmelserna om behandling av person- uppgifter finns i personuppgiftslagen (1998:204, PuL). I 2 § PuL anges att lagen är subsidiär i förhållande till bestämmelser med avvikande bestämmelser. För (inklusive LSS- området) finns sådana avvikande bestämmelser i lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom (SoLPuL) och förordningen (2001:637) om behandling av personuppgifter inom (SoLPuLF). Dessa författningar utgör således specialregleringar i förhållande till personuppgiftslagen och anger endast de undantag och preciseringar som bedömts nödvändiga för verksamheten inom . Som ett komplement till ovan nämnda bestämmelser om när personuppgifter får behandlas inom , finns också bestämmelser om hur uppgifter om enskilda skall hanteras, bl.a. i fråga om insynsrätt och respekt för den enskildes personliga integritet. I 12 kap. 1–2 §§ SoL finns dessutom särskilda bestäm- melser om gallring av personuppgifter som går före bestämmelsen i personuppgiftslagen (se nedan). Syftet med lagen om behandling av personuppgifter inom är att se till att har möjlighet att bedriva verksamheten effektivt och säkert som enskildas integritet beaktas.