sou · GVB396 · 2008-01-01 00:00:00 — Mot bakgrund av detta och med beaktande av att Bolags- verkets kostnader för utgivningen av PoIT kunde variera över tiden, vilket kunde medföra behov av att ändra avgiften, ansåg re- geringen att den föreslagna ordningen var lämplig (a. prop. s. 11). anslöt sig till regeringens bedömning (bet. 2005/06:LU24 s. 7). Till betänkandet fogades en reservation. Reservanterna vände sig emot överuttaget av en tvingande avgift för att finansiera . De ansåg också att det fanns andra lämpliga lösningar som tillgodosåg behov av medel (bet. 2005/06:LU24 s. 9). antog utskottets förslag (rskr. 2005/06:229). 2005/06:183 lämnades förslag till lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärntek- nisk verksamhet som skulle ersätta lagen (1992:1537) om finansie- ring av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. Enligt den nya lagen skulle kärnavfallsavgifter få tas ut för i huvudsak de kost- nader som angavs i den tidigare lagen med vissa förtydliganden och tillägg. T.ex. omfattades tillståndshavarnas kostnader för en säker hantering och slutförvaring av restprodukter, tillståndshavarnas kostnader för en säker avveckling och rivning av kärntekniska an- läggningar, men även tillståndshavarnas, statens och kommunernas kostnader för information till allmänheten i frågor som rör han- tering och slutförvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall samt kostnader för stöd till ideella föreningar för insatser i samband med frågor om lokalisering av anläggningar för hantering och slutförva- ring an använt kärnbränsle. Den föreslagna lagen skulle fastställa huvudprinciperna för regleringen på området och innehålla bemyn- diganden för regeringen eller de myndigheter som regeringen be- stämde att meddela närmare materiella föreskrifter. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter I sitt yttrande diskuterade Lagrådet framför allt lagstiftnings- tekniken med omfattande normgivningsdelegation men berörde på en punkt även gränsdragningen skatt – avgift. Lagrådet konstate- rade att behovet av understöd till ideella förningar normalt till- godoses genom skattemedel och inte genom avgifter avsedda för att täcka specifika kostnader i samband med industriell eller kommersiell verksamhet. Lagrådet förordade därför att denna punkt i 4 § i förslaget utgick (prop. 2005/06:183 s. 72 f.). Möjligheterna att använda avgiftsmedel för information till all- mänheten och visst stöd till ideella organisationer borde, enligt regeringen, inte ändras utan den försöksperiod som pågick skulle fullföljas och utvärderas. Regeringen delade inte Lagrådets uppfatt- ning att det kunde ifrågasättas om stödet var förenligt med lagens syfte då en allsidig belysning av frågorna om kärnavfallets slutför- ingår i en reaktorinnehavares skyldigheter vad gäller utveck- lingsverksamhet enligt 11 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verk- samhet (prop. 2005/06:183 s. 24 f.). Trots motionsyrkanden i linje med Lagrådets uppfattning anslöt sig utskottet till regeringens bedömning. beslutade anta lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (bet. 2005/06:MJU, rskr. 2005/06:287). Kärnavfallsfonden behandlas utförligare under avsnitt 5.4.1. Gränsen mellan skatt och avgift har varit föremål för prövning i ett fall från och ett fall från Regeringsrätten. Högsta domstolens avgörande, NJA 1980 s. 718 Enligt den numera upphävda läkemedelsförordningen (1962:701) skulle den som sökte eller hade erhållit registrering av farmacev- tiska specialiteter betala avgifter för finansiering av den statliga läkemedelskontrollen. skulle kontrollera de regi- strerade specialiteterna. hade bemyndigat regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde att meddela före- skrifter om sådana avgifter. Regeringen meddelade bestämmelser om avgifter. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter beslutade därefter om höjning av kostnadstäckningen för den statliga läkemedelskontrollen. Till följd av det höjde reger- ingen den årliga avgiften och beslutade att tillverkare som redan hade betalat avgiften för aktuell period skulle debiteras en tilläggs- avgift. konstaterade att de aktuella avgifterna var att hänföra till sådana avgifter som omfattas av 8 kap. 3 § och 9 § andra stycket RF och att de beslut som fattats av och reger- ingen – även beslut om tilläggsavgifter – innefattade normgivning enligt 8 kap. RF. Riksdagsbeslutet hade inte sådant innehåll att regeringsbeslutet kunde anses gå utöver detsamma eller på annat sätt strida mot det. Regeringsrättens avgörande, RÅ 1991 ref. 87 Målet gällde lagprövning. Frågan var om kemikalieavgift enligt för- ordningen (1986:199) om avgifter för finansiering av Kemikalie- inspektionen var att betrakta som skatt eller avgift. Enligt bemyndigande i lagen (1985:426) om kemiska produkter fick regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde före- skriva om avgifter för myndighets verksamhet enligt lagen. Reger- ingen hade meddelat sådana föreskrifter i förordningen om finansi- ering av Kemikalieinspektionens verksamhet. Avgiftsskyldigheten grundade sig på skyldigheten att anmäla produkter till produktre- gister. Ett bolag som debiterats kemikalieavgifter överklagade debite- ringen och yrkade återbetalning av avgiften. Som skäl för överkla- gandet anförde bolaget att kemikalieavgifterna inte var grundlags- enligt fastställda eftersom de i själva verket utgjorde skatt. Regeringsrätten konstaterade att kemikalieavgiften utgick som en allmän produktavgift utan direkt anknytning till någon presta- tion från Kemikalieinspektionens sida. Det kunde därför inte anses att något specificerat vederlag utgick för prestationen. Enligt Regeringsrätten uppfyllde kemikalieavgiften således inte detta avgiftskriterium. Mot bakgrund av förarbetena till RF måste det enligt Regeringsrätten starkt ifrågasättas om kemikalieavgiften var att betrakta som en avgift. Domstolen konstaterade att det saknas uttryckliga föreskrifter i RF om skatte- och avgiftsbegreppens innebörd och att departe- mentschefen hade framhållit att gränsen dem emellan är flytande. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Regeringsrätten kunde därför inte utesluta att det fanns visst ut- rymme för en vidare bestämning av det statsrättsliga avgiftsbegrep- pet. Regeringsrätten pekade på att kemikalieavgifternas karaktär av avgift eller skatt hade behandlats i förarbetena till lagen och för- ordningen om kemiska produkter. Departementschefen var av uppfattningen att det var fråga om en avgift och inte någon skatt. Lagrådet berörde inte frågan i sitt yttrande och i anmäl- des inte heller någon avvikande mening. Vidare hänvisade Regeringsrätten till behandlingen av de avgif- ter som finansierade den dåvarande bankinspektionens verksamhet och konstaterade att dessa avgifter i princip var reglerade efter samma mönster som kemikalieavgiften. Domstolen anmärkte också att bedömt att avgifter enligt läkemedelsförord- ningen för finansiering av den statliga läkemedelskontrollen var att hänföra till avgifter (NJA 1980 s. 718). Mot bakgrund av det anförda fann Regeringsrätten att författ- ningsregleringen av kemikalieavgiften i vart fall inte var uppenbart felaktig. Förordningen om avgifter för finansiering av Kemikalie- inspektionens verksamhet skulle därför tillämpas enligt sin lydelse. Frågan har behandlats av i Skattenytt s. 103. 2.4Gränsen belastande avgift – frivillig avgift Eftersom olika kompetensregler gäller för belastande och frivilliga avgifter är det också nödvändigt att belysa gränsen mellan dessa båda avgiftstyper. Det finns inte någon närmare definition av vad som anses vara en belastande avgift, förutom vad som framgår direkt av lagtexten i 8 kap. 3 § RF, nämligen att det ska vara fråga om ett förhållande mellan enskilda och det allmänna, som gäller åliggande för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Enligt uttalanden i förarbetena avses med ingrepp sådana åtgär- der från normgivarens sida som allmänt innebär inskränkningar i den enskildes dittillsvarande handlingsfrihet, möjligheter att för- foga över egendom etc. (prop. 1973:90 s. 210). Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter trycket ingrepp kan enligt uttalanden i litteraturen skifta över tiden8. Vid gränsdragningen mellan en belastande och en frivillig avgift bör enligt förarbetena avgörande vikt fästas vid om de enskilda befinner sig i en sådan situation att de rättsligt eller faktiskt kan anses tvingade att erlägga avgiften. Enligt motiven till RF får graden av tvång avgöras från fall till fall efter en helhetsbedömning (prop. 1973:90 s. 218). Även om det inte klart framgår av lagtexten, får enligt uttrycket åligganden för enskilda tolkas så att det avser ensidigt dikterade förpliktelser, däremot inte förpliktelser som den enskilde kan anses ha frivilligt underkastat sig9. Principen att 8 kap. 3 § RF inte avser förpliktelser som den enskilde frivilligt har underkastat sig bör dock enligt honom inte drivas för långt. Ofta kan den enskilde sägas frivilligt ha givit sig in i en situation som träffas av en föreskrift eller avgift, utan att han för den skull kan sägas ha frivilligt underkastat sig föreskriften eller avgiften. anser t.ex. att det inte har varit lagstiftarens mening att den, som frivilligt ger sig ut för att köra bil och därmed blir underkastad trafikreglerna i trafikförordningen, ska anses fri- villigt ha underkastat sig trafikreglerna och att dessa därför inte skulle omfattas av 8 kap. 3 § RF10. Förarbetena till RF anger vidare att när avgiften inom ett visst verksamhetsområde betalas frivilligt som ersättning för en vara eller prestation och avser att bidra till eller helt täcka statens kost- nader inom ifrågavarande verksamhetsområde avgiftssättningen bör falla inom regeringens kompetensområde (prop. 1973:90 s. 218). Det har också uttryckts så att avgiften ska utgöra ett rimligt vederlag för en frivilligt ianspråktagen tjänst (prop. 1975:8 s. 46). När avgiftssättningen däremot syftar till intäkter som klart översti- ger statens kostnader bör avgiftssättningen enligt förarbetena anses falla inom kompetensområde även om den avser en avgift för en vara eller tjänst som är frivilligt efterfrågad (prop. 1973:90 s. 218). Som nämnts i avsnitt 2.3.1 måste med uttalandet rimligen ha avsetts att det blev fråga om en skatt. Avgiftssättningen inom ett verksamhetsområde bör vidare enligt motiven betraktas som en helhet. Broomé, C. , Ny regeringsform – ny riksdagsordning, 1973, s. 102 , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 u., 1999, (fortsätt- ningsvis ), s. 75 10Strömberg, s. 76 Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter sluter alltså inte att en avgift inom ett verksamhetsområde får inne- bära ett överuttag och ändå tillhöra regeringens kompetensområde, om andra avgifter inom samma verksamhetsområde lämnar motsva- rande underuttag (prop. 1973:90 s. 218). I praktiken är det inte alltid lätt att skilja mellan en belastande avgift och en avgift för en frivilligt efterfrågad vara eller tjänst. Enligt förarbetena har befogenheter att delegera be- slutskompetens den fördelen att någon strikt gränsdragning mellan avgifter som primärt ligger inom regeringens kompetensområde och övriga avgifter inte är behövlig. I fall då det är tveksamt om regeringen har en egen rätt att besluta om avgifter kan den nämli- gen utverka bemyndigande för sin befogenhet. (a. prop. s. 219). I de fall regeringen gör bedömningen att en avgift är frivillig regle- ras den direkt i en förordning. Ett sådant ärende passerar således varken Lagrådet eller . Det har dock förekommit att Lag- rådet vid sin granskning har markerat att det saknades möjlighet att bedöma om det var fråga om belastande eller frivilliga avgifter och om något bemyndigande krävdes11. Gränsdragningen mellan belas- tande och frivilliga avgifter skulle dock kunna aktualiseras i en domstolsprövning. Såvitt känt har detta inte förekommit. Sanktionsavgifter berördes inte särskilt i förarbetena till RF. Det kan förklaras med att de utgör ett relativt nytt inslag i den svenska rättsordningen. Sanktionsavgifter har kommit att användas i större omfattning och har tilldragit sig större uppmärksamhet först efter RF:s ikraftträdande (prop. 1983/84:192 s. 30). Det som utmärker sanktionsavgifter är att de betalas till det all- männa och utgör en form av ekonomisk påföljd för överträdelse av särskilda författningsbestämmelser (prop. 1983/84:192 s. 9, se även s. 35). Som exempel på sanktionsavgifter kan nämnas överlastav- Lavin, Lagrådet och den offentliga rätten 1999–2001, 2001 (fortsättningsvis Lavin), s. 100, jfr prop. 2000/01:33 s. 331 Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter gifter, marknadsstörningsavgifter, skattetillägg och förseningsav- gifter enligt skatteförfattningar. Frågan om sanktionsavgifternas förhållande till avgifter i RF:s mening aktualiserades i samband med behandlingen av ett lagstift- ningsärende om sanktionsavgifter vid överträdelser av import- och exportregleringar (prop. 1983/84:192, SkU 1983/84:46, rskr. 1983/84:357) och har varit föremål för diskussion i den juridiska litteraturen12. torde det vara klart att sanktionsavgifterna intar en mellanställning mellan egentliga avgifter och brottspå- följder13. Av lagstiftningsärendet om sanktionsavgifter vid överträdelser av import- och exportregleringar framgår att sanktionsavgifter inte anses kunna delegeras enligt 8 kap. 9 § RF (prop. 1983/84:192 s. 31, 37 och 43; se även Lagrådet i prop. 1993/94:68 s. 71–73). Däremot kan delegation vara möjlig enligt 8 kap. 7 § RF, om föreskrifterna ryms inom något av de där uppräknade ämnesområ- dena. Det förutsätter dock att sanktionsavgiften inte kan betecknas som rättsverkan av brott, dvs. att överträdelsen som ligger till grund för sanktionsavgiften inte är belagd med straff. Flertalet sanktionsavgifter förutsätter emellertid inte att något brott är be- gånget14. Sanktionsavgifter tas således visserligen ut med stöd av före- skrifter enligt 8 kap. 3 § RF och kallas avgifter men anses inte vara avgifter i RF:s mening. 2.6Gränsen frivilla avgifter – priser En avgift i RF:s mening är en betalning av offentligrättslig karaktär. Normalt är det en betalning till staten eller en kommun. Också en betalning till ett annat offentligrättsligt reglerat organ, som hand- har myndighetsutövning, kan vara en avgift. Betalning till Aktie- bolaget för obligatorisk kontrollbesiktning är t.ex. en avgift.15 , StvT 1984 s. 227, C. , StvT 1983 s. 386, G. , Sanktions- avgifter särskilt om deras statsrättsliga ställning, FT 1984 (fortsättningsvis ), s. 359f., , Stjernquist, Grundlagarna med tillhörande författningar, 1980, s. 259 och , Grundlagen och extra fiskeavgift några reflektioner i anledning av ett JO-beslut, FT 1994 s. 84 ff. 13Strömberg, s. 81 f., jfr även , Stjernquist, s. 339 och W. Warnling-Neerep, a.a., s. 14Strömberg, s. 81 f. och , s. 359 15Holmberg, Stjernquist, s. 339 och , s. 3 f. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Avgifter i RF:s mening skiljer sig från priser. En inkomst till det allmänna som följer privaträttsliga regler kan betecknas som pris. Det finns således betalningar till staten eller en kommun som inte är avgifter – och inte heller skatter – i RF:s mening. Det är t.ex. inte fråga om någon avgift om staten säljer skrot, avfall eller över- skottsmaterial på den öppna marknaden.16 En betalning till ett privat organ för en motprestation, som inte utgör myndighetsutövning, räknas inte heller som en avgift i RF:s mening, även om avgiften är offentligrättsligt reglerad (t.ex. tand- vårdstaxa).17 Också gränsen mellan frivilliga avgifter och priser flyter. Från normgivningssynpunkt är det dock inte problematiskt eftersom såväl frivilliga avgifter som priser faller inom regeringens – eller kommunens – kompetensområde.18 Som framgått av redovisningen är det två gränsdragningar som är aktuella i lagstiftningsärenden rörande avgifter, dels den mellan skatt och belastande avgift, dels den mellan belastande och frivilliga avgifter. Som också har redovisats anses sanktionsavgifterna inte vara avgifter i RF:s mening även om de tas ut med stöd av före- skrifter enligt 8 kap. 3 § RF. Såvitt gäller gränsdragningen mellan skatt och belastande avgif- ter sägs i motiven till RF endast att skatt är ett tvångsbidrag till det allmänna utan direkt motprestation (prop. 1973:90 s. 213) medan en avgift är en penningprestation som betalas för en specificerad motprestation från det allmänna (a. prop. s. 213). Å andra sidan sägs också följande: I den mån enskilda skall förpliktas att erlägga en avgift för vilken någon direkt motprestation från det allmänna inte utgår – jag förutsätter härvid att pålagan inte i själva verket utgör en skatt – har man otvivelaktigt att göra med ett åliggande som i princip bör kräva riksdagsbeslut (a. prop. s. 218). Med kräva riksdagsbeslut måste i alla fall rimligen avses att det krävs ett bemyndigande av , dvs. det är fråga om en belastande avgift. Det är alltså förutsatt att det inte alltid krävs en direkt mot- prestation för att det ska vara fråga om en belastande avgift och 16Holmberg, Stjernquist, s. 339 och , s. 3 f. 17Holmberg, Stjernquist, s. 339 och , s. 3 18Holmberg, Stjernquist, s. 340 Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter inte en skatt. Längre fram påpekas dock att man i allmänhet har att göra med en avgift i RF:s bemärkelse endast om ett specificerat vederlag utgår för en erlagd penningprestation (a. prop. s. 219), dvs. om det inte utgår något specificerat vederlag är det fråga om en skatt. Begreppen motprestation och vederlag får väl anses vara synonyma. Vidare sägs att det är fråga om en avgift om en pen- ningprestation tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sin hel- het tillförs näringsgrenen i fråga enligt särskilda regler, dvs. i detta fall krävs inte att ett specificerat vederlag eller en motprestation utgår till just den som betalat pålagan utan det räcker att den utgår till kollektivet. Detta undantag från regeln om specificerat vederlag torde främst ha tagit sikte på den jordbruksprisreglering som gällde vid tiden för RF:s införande. Utmärkande för dessa avgifter var att näringsgrenen, dvs. jordbruksföretagen, fick tillbaka de pengar som betalats in. Det var alltså fråga om en omfördelning av pengar inom en viss näringsgren. Som exempel på andra sådana avgifter för vilka ingen motprestation krävs har i doktrinen, utöver prisregleringsavgifterna, nämnts jaktvårdsavgifter och bankernas avgifter till Finansinspektionen.19 Frågan har diskuterats i ett stort antal lagrådsyttranden. Såvitt gäller gränsdragningen belastande avgift – frivillig avgift sägs att avgörande vikt ska fästas vid om de enskilda befinner sig i en sådan situation att de rättsligt eller faktiskt kan anses tvingade att erlägga avgiften (a. prop. s. 218). En avgift är frivillig om den utgör ett rimligt vederlag för en frivilligt ianspråktagen tjänst (prop. 1975:8 s. 46). Praxis är i denna del sparsam, vilket inte är förvånande eftersom ett sådant ärende varken passerar Lagrådet eller . Däremot skulle frågan kunna aktualiseras i en dom- stolsprövning. Som nämnts har detta – såvitt känt – inte förekom- mit. Om man utgår från allmänt språkbruk vad gäller begreppet vederlag framstår det som främmande att säga att den som driver en viss verksamhet och i den blir föremål för tillsyn och kontroll har erhållit ett vederlag från det allmänna. Möjligen ger det högre legitimitet för verksamheten, vilket kan sägas vara en fördel för den som driver den men det är främmande att beteckna detta som ett vederlag. I praxis har det dock tydligt lagts fast att pålagor som ut- gör ersättning för åtgärder i myndighetsutövning som riktar sig direkt mot den avgiftsskyldige är att bedöma som avgifter. 19 , Stjernquist s. 340 Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter gäller t.ex. individuella tillsyns- och kontrollavgifter som tas ut av dem vars verksamhet prövas eller är föremål för tillsynsåtgärd (t.ex. kontrollavgiften för gentekniskt modifierade mekanismer och till- synsavgiften enligt lagen om kameraövervakning). Detsamma gäller avgifter för provtagning eller inspektion (t.ex. avgift för provtag- ning eller undersökning på djur). Likaså har pålagor som tas ut för kostnader för handläggningen av en ansökan eller anmälan (t.ex. ansökningar enligt lagen om genetiskt modifierade mekanismer, ansökningsavgifter hos Finans- inspektionen och ansökningar enligt lagen om kameraövervakning) bedömts vara avgifter. I dessa fall är det i och för sig naturligare att anse att den enskilde erhåller ett vederlag. Han får ju möjligheten att bedriva en viss verksamhet. Å andra sidan har motprestationen inte något värde annat än i förhållande till en tvingande statlig reglering. Som exempel på avgifter som ska anses belastande därför att motprestationen har ett värde enbart i förhållande till en tvingande reglering brukar anses avgifter för obligatoriska registreringar, för pass eller körkort och för tullförrättningar. Som exempel på avgif- ter som mycket väl har ett självständigt värde men som ändå ska anses belastande därför att de är obligatoriska nämns avgifter för lotsning och besiktning. Otydligare blir det när motprestationen inte är individuellt bestämd utan i stället utgörs av en s.k. kollektiv motprestation. Utöver de prisregleringsavgifter som nämns i förarbetena till RF har i några fall tillsyns- och kontrollavgifter ansetts falla in under avgiftsbegreppet även om de varit generella för alla företag med avsedd verksamhet (t.ex. avgifterna till dåvarande bankinspektionen och till samt avgifterna för foderkontroll). Ett kollektiv får dock inte avgiftsvägen belastas med främmande kost- nader, t.ex. kontrollkostnader som ligger utanför den egna bran- schen (se prop. 1984/85:149 s. 59). I senare praxis har dock bedömningen av tillsyns- och kon- trollavgifter skärpts. Dessa har inte avgiftsvägen fått tas ut generellt av alla dem som bedriver den avsedda verksamheten utan endast av dem vars verksamhet prövas eller är föremål för tillsynsåtgärd (se prop. 1993/94:198 s. 163 och prop. 1997/98:64 s. 102 f.). Detta synsätt får anses återge gällande rätt. Detta innebär dock att t.ex. vissa av de avgifter som utgår enligt förordningen (2002:1042) om årliga avgifter för finansiering av verksamhet kan ifrågasättas från konstitutionella utgångspunkter. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Går det inte att urskilja någon direkt motprestation från det allmännas sida i förhållande till den betalande är det således fråga om skatt (prop. 2003/04:145). En generell avgift för tillsyn m.m. har alltså karaktär av skatt. Bedömningen av huruvida en mot- prestation föreligger görs även i förhållande till syftet med lagstift- ningen (prop. 2001/02:31 s. 136 och prop. 2003/04:145 s. 35). Sammanfattningsvis kan konstateras att motivuttalandena är ganska motstridiga. Skulle man luta sig enbart mot de definitioner som anges på s. 213 i prop. 1973:90 skulle mycket av det som behandlas som avgift vara att se som en skatt. Tillämpningen är dock betydligt liberalare och en viss stabilitet har uppnåtts . Det finns från rättssäkerhetssynpunkt knappast anledning att ifrågasätta detta. Det skulle framstå som ytterst otympligt om storleken på alla koncessions- och tillsynsavgifter skulle beslutas genom lag. Den nuvarande ordningen torde också stämma ganska väl med vad som gällde på den gamla regeringsformens tid och motivuttalandena prop. tyder inte på att någon skärpning var avsedd. Det var endast fråga om en anpassning till de nya prin- ciperna för fördelning av normgivningskompetens. Normgivningsmakten – rätten att besluta om avgifter Diagram 2.1 Rätten att besluta om skatt och statliga avgifter åligganden för enskilda och ingrepp i enskildas ekonomi 13 § första stycket 2 9 § andra stycket 9 § andra stycket