sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — I det fallet behöver inte en subjektiv invändning mot utlämnandet beaktas. Uppstår det sådana situationer att en vårdnadshavare av illvilja eller annat inte objektivt skäl motsätter sig ett utlämnande, kan det finnas skäl för personalen att försöka jämka motsättningarna – detta kan i vissa fall också vara nödvändigt för att få ett gott resultat av barnets behandling. hänvisade till ett pågående arbete med en översyn av styrelsens allmänna råd till sekretesslagen där frågor av det angivna slaget kunde behandlas och menade att man i första hand borde pröva att lösa frågan enligt det anförda. hänvisade till vad anfört om att det finns ett visst utrymme för uppgiftslämnande av aktuellt slag till den förälder som inte har vårdnaden om sitt barn, även om vårdnadshavarens samtycke saknas. KU förklarade att det självfallet var angeläget att åtgärder vidtas om nuvarande ordning medför olägenheter i praktiken för en umgängesförälder men att det inte framgått att situationen skulle vara sådan att det var påkallat att ta ett sådant initiativ som begärts i motionen. Således avstyrkte KU motionen. behandlade i nära anslutning till KU:s uttalande en motion i vilken det begärdes ett tillkännagivande om att båda föräldrarna till ett barn borde vara jämställda i sekretessamman- hang. erinrade om att KU:s betänkande godkänts av och framhöll att inte borde frångå sitt tidigare ställningstagande. Motionen avstyrktes således (bet. 1988/89:LU33 s. 36). I samband med att bestämmelsen i 6 kap. 15 § FB om upplys- ningsskyldighet för vårdnadshavarens del gentemot umgänges- föräldern skulle införas (se prop. 1990/91:8) framhölls i en motion vikten av att den föreslagna upplysningsskyldigheten för vårdnads- havaren inte skulle få leda till att kontakter med exempelvis skolan endast upprätthålls med vårdnadshavaren, vidare att det var mycket viktigt att båda föräldrarna får möjlighet att erhålla direktinfor- mation. Utskottet bemötte detta genom att understryka att regeln om vårdnadshavarens upplysningsskyldighet givetvis inte var tänkt att leda till någon inskränkning i fråga om de kontakter som bör finnas mellan exempelvis skolan och den inte vård- nadshavande föräldern. Bestämmelsen skulle i stället ses som en ökad möjlighet för umgängesföräldern att få information om barnet. I samma betänkande avstyrkte utskottet ånyo bifall till ett yrkande om ett tillkännagivande av att båda föräldrarna bör vara jämställda i sekretessammanhang (bet. 1990/91:LU13 s. 25 ff.). Frågan om barns sekretesskydd i förhållande till en förälder som inte är vårdnadshavare aktualiserades på nytt genom ytterligare motioner i ämnet (se bl.a. bet. 1990/91:LU29 och 1991/92:LU30). hänvisade då till att bestämmelsen i 6 kap. 15 § FB införts och att den bestämmelsen tog sikte på just upplys- ningar om förhållanden som på ett mera ingripande eller betydelse- fullt sätt påverkar barnets nuvarande eller framtida situation, exempelvis rörande barnets hälsa och skolgång. Därigenom hade skyldigheten för vårdnadshavaren att lämna upplysningar om barnet till umgängesföräldern tydligare markerats, något som enligt ut- skottet i allmänhet borde leda till att en umgängesförälders infor- mationsbehov kan tillgodoses. Utskottet menade att effekten av bestämmelsen borde avvaktas. När det gäller bestämmelserna i sekretesslagstiftningen underströk utskottet att dessa kommit till för att skydda barnet och att inte ens vårdnadshavaren har en oinskränkt rätt att få del av alla uppgifter som gäller om barnet. Utskottet var därför inte berett att förorda några ändringar i sekretesslagen som skulle innebära att en umgängesberättigad förälder skulle få möjlig- het att få ut sekretessbelagda uppgifter (1991/92:LU30 s. 19 f. – se även bet. 1992/93:LU22 s. 37 f., där utskottet anförde att nya omständigheter som borde föranleda ett ändrat ställningstagande från sida inte framkommit). Även kommenterade bestämmelsen i 6 kap. 15 § om upplysningsskyldighet för vårdnadshavaren (1995:79 s. 97 ff.). Utredningen anförde att bestämmelsen, i vart fall i viss omfattning, hade haft en psykologisk effekt som i en del fall främjat umgänget och tillade att några socialförvaltningar uppgett att bestämmelsen fungerat som en påtryckning på vårdnadshavaren. Däremot hade det inte gått att få någon närmare kunskap om i vilken omfattning bestämmelsen tillämpades, vilket inte hindrade utredningen från att konstatera att bestämmelsen tjänade sitt syfte som pedagogiskt stöd i strävanden att främja ett fungerande um- gänge. Utredningen noterade att bedömningen av vad som är sådana viktiga uppgifter att de skall lämnas är rent subjektiv, något som ytterligare försvårade en utvärdering. ställde likväl frågan om det, trots den befintliga regleringen av upplysningsskyldigheten, kunde finnas skäl att gå ett steg längre när det gäller rätten för en förälder som inte är vårdnadshavare att få information om barnet. I betänkandet hänvisades till synpunkter som framförts beträffande behovet av en bestämmelse som skulle göra det möjligt för en förälder som inte är vårdnadshavare att få tillgång till information om barnet i samma utsträckning som vårdnadshavaren. Utredningen hänvisade till norsk och dansk lagstiftning och redogjorde tentativt för hur en sådan bestämmelse skulle kunna utformas. Sålunda skulle bestämmelsen, enligt utredningen, utöver vad som gäller kunna ge en rätt för den förälder som inte har vårdnaden att få upplysningar om barnet från daghem, förskola, skola, hälso- och sjukvård, sociala myndigheter och polis om inte sekretess gäller i förhållande till föräldrarna. Utredningen konstaterade att vissa inskränkningar i rätten till information dock skulle bli nödvändiga. Upplysningar skulle inte få lämnas ut om detta skulle kunna vara till skada för barnet. Inte heller skulle det få komma i fråga att lämna ut upp- lysningar om vårdnadshavarens förhållanden. För att undvika miss- bruk av rätten att få upplysningar om barnet och för att kunna skydda det ansåg utredningen att bestämmelsen också skulle be- höva innehålla en möjlighet för domstolen att – på talan av vård- nadshavaren eller socialnämnden – inskränka möjligheten för för- äldern att få upplysningar från myndigheter och institutioner. resonemang ledde dock inte till något lagförslag. Utredningen hänvisade till att det förslag som i övrigt lämnandes i betänkandet skulle innebära att ännu fler barn än tidigare skulle komma att stå under båda föräldrarnas vårdnad, och som en följd av detta skulle de föräldrar bli färre som inte har samma möjlighet att få information beträffande sitt barn som vårdnads- havaren. Vidare noterade utredningen att de fall i vilka vårdnaden om barnet inte skulle komma att bli gemensam kunde antas vara sådana att konflikten mellan föräldrarna är så djupgående att den skisserade informationsmöjligheten skulle riskera att leda till miss- bruk eller användning i ett annat syfte än det tänkta, något som i sin tur skulle kunna leda till processer där såväl vårdnadshavaren som socialnämnden skulle tvingas att vidta åtgärder för att begränsa rätten till information. Med hänsyn till det nämnda och till riks- dagens upprepade ställningstaganden stannade alltså utredningen för att inte föreslå någon ytterligare reglering (SOU 1995:79 s. 101). Den följande propositionen (prop. 1997/98:7) gav upphov till lagstiftning om att domstol skall kunna vägra att upplösa den gemensamma vårdnaden eller förordna om sådan vårdnad mot en förälders vilja. I propositionen konstaterade regeringen (s. 76 ff.) att det – som anfört – var svårt att få kännedom om hur bestämmelsen om upplysningsskyldigheten gentemot en umgängesförälder rent faktiskt tillämpas. Till svårig- heterna bidrog enligt regeringen att bestämmelsen lämnar ett be- tydande utrymme för skönsmässiga bedömningar, att uppgifts- skyldigheten inte är direkt sanktionerad och att vårdnadshavarens beslut inte heller kan överprövas. Regeringen ansåg det därför inte meningsfullt att försöka göra någon närmare utvärdering av bestäm- melsen än den utredningen gjort. Därefter diskuterades behovet av en bestämmelse som gör det möjligt för den förälder som inte är vårdnadshavare att få tillgång till information om barnet i samma utsträckning som vårdnadshavaren. Följande anfördes (s. 77 f.): De förslag som regeringen här lägger fram kommer att medföra att fler barn än kommer att stå under båda föräldrarnas vård- nad. Som en följd av detta kommer de föräldrar att bli färre som inte har vårdnadshavarens möjlighet att få information beträffande sitt barn. De fall i vilka vårdnaden om barnet inte kommer att bli gemensam kan antas vara sådana där konflikten mellan föräldrarna är så djupgående att en informationsmöjlighet skulle kunna komma att missbrukas. Med hänsyn till det anförda och till upprepade ställnings- taganden har regeringen stannat för att inte föreslå någon ytterligare reglering av en inte vårdnadshavande förälders rätt till upplysningar om barnet. Regeringen är således inte beredd att förorda någon ut- vidgning av myndigheters och institutioners skyldighet att lämna upp- gifter till en förälder som inte har vårdnaden om sitt barn. Av be- tydelse är därvid att det föreligger ett visst utrymme för uppgifts- lämnande inom t.ex. skolan och inom hälso- och sjukvården till denna förälder, även om vårdnadshavarens samtycke saknas. I riksdagsbehandlingen avslog lagutskottet ett par motioner i ämnet med liknande motiveringar, varvid utskottet betonade att särskilt sårbara vore de barn och vårdnadshavare som har blivit utsatta för våld och andra övergrepp. delade således regeringens uppfattning i frågan (1997/98:LU12 s. 46 f.). Frågan om upplysningar om barnet har därefter tagits upp bl.a. i bet. 2001/02:LU9. I direktiven nämns att det i andra nordiska länder finns ordningar som innebär att en förälder kan få information om barnet direkt från berörda myndigheter och enskilda organ. 19 § i den danska loven om forældremyndighed og samvær (FML) behandlar, som tidigare berörts, rätten för föräldrar som inte har del i föräldramyndigheten att få information (få orientering) om barnen från myndigheter. Bestämmelsen infördes i dansk rätt . Utgångspunkten var att offentliga myndig- heter enligt förvaltningslagen har tystnadsplikt rörande hemliga upplysningar. Röjande av hemliga uppgifter om barnet till den förälder som inte har del i föräldramyndigheten skulle i allmänhet knappast anses berättigat utan det lagstöd som 19 § forældre- myndighedsloven ger (, Forældremyndighedslovs- kommentar, 1997, s. 408). Bakgrunden till bestämmelsen är det naturliga och behjärtans- värda behovet för alla föräldrar att följa sina barns uppväxt och framsteg samt att hålla sig informerade när det uppstår problem. Upplysningarna kan också vara av betydelse för att ett umgänge med barnet skall kunna genomföras på ett meningsfullt och kon- struktivt sätt. Förhoppningen bakom införandet av informations- rätten var att föräldrarna i större utsträckning frivilligt skulle infor- mera varandra, eftersom paragrafen i slutändan skulle ge rätt för den förälder som inte har föräldramyndigheten att vända sig till myndigheterna och utkräva information (Forældremyndighedslovs- kommentar s. 407). Bestämmelsen ger alltså skolor, barninstitutioner (t.ex. daghem, fritidshem och institutioner för barnomsorg), sociala myndigheter och hälsovårdande myndigheter en skyldighet att på begäran lämna upplysningar om barnet till den förälder som inte har del i föräldramyndigheten över barnet. Den förälder som har föräldramyndigheten kan inte sätta sig emot en sådan begäran. Även privata institutioner som inte träffas av bestämmelserna i den danska förvaltningslagen och offentlighetslagen berörs av regel- verket i 19 §. Det saknar betydelse för paragrafens tillämpning om föräldern har rätt till umgänge med barnet eller inte. Fullgörande av upplysningsskyldigheten utgör inte ett brott mot tystnadsplikten. I en skrivelse från Civilretsdirektoratet (skrivelse af 8. om orientering efter forældremyndighedslovens § 19), som skickades till berörda organ i samband med att bestämmelsen in- fördes, framhölls bl.a. följande. Bestämmelsen behandlar inte rätten till aktinsyn och ger således inte föräldrar tillgång till dokument som rör barnets förhållanden i större utsträckning än vad som följer av den danska lagen om offentlighet (offentlighedsloven). Skyldigheten att lämna upplysningar är följaktligen detsamma som en skyldighet att orientera föräldern, typiskt sett i form av muntliga upplysningar. Det ankommer ytterst på myndigheten eller institutionen att ta ställning till hur orienteringen skall genom- föras. Således kan det bestämmas att ett möte skall hållas med den som gjort en framställning, men orienteringen kan också göras via telefon (Forældremyndighedslovskommentar s. 413). Bestämmelsen ger inte rätt till en mer aktiv kontakt med myndig- heten eller organet i fråga, t.ex. i form av en rätt för föräldern att delta vid föräldramöten eller konsultationer. Inte heller ger den en representationsrätt för den förälder som åberopar sig på paragrafen eller grund för att ställa krav på myndigheter m.fl. i frågor som rör barnets förhållanden. Skyldigheten att lämna upplysningar uppstår om det finns en individuell och konkret begäran från föräldern. Det är således inte fråga om någon rätt till löpande orientering, och en stående be- gäran om generella upplysningar skall inte accepteras. I skrivelsen kommenterades även arten av de upplysningar som kan lämnas. I skol- och förskolesammanhang kan det röra sig bl.a. om information rörande barnets utveckling, trivsel och problem. Sociala myndigheter kan orientera bl.a. om eventuella sociala stöd- åtgärder som vidtagits till förmån för barnet. Sjukhus kan ge upp- lysningar om barnets hälsotillstånd och om vad som kan vara or- saken till att barnet lagts in, vilket kan inkludera uppgifter om vad som hänt vid ett eventuellt olyckstillbud som orsakat inläggningen. Om föräldramyndighetsinnehavaren till följd av tystnadsplikts- reglerna är avskuren från upplysningar, kan den andra föräldern inte heller få del av den berörda informationen. Av paragrafen framgår att hemliga upplysningar om föräldra- myndighetsinnehavaren inte får lämnas. I detta inkluderas enligt skrivelsen uppgifter om denna förälders fysiska eller psykiska till- stånd samt skyddade adressuppgifter (vilket kan inkludera barnets adressuppgifter). Det framgår också av paragrafen att en förälder kan förvägras rätt att få tillgång till upplysningar i fall då upplysningarna kan vara till skada för barnet. Enligt skrivelsen kan en sådan vägran bli föremål för ett överklagande enligt de regler som gäller för myndig- heten eller institutionen, men om sådana regler saknas för uppgifts- lämnarens del, finns inte någon klagorätt. Föräldern kan också fråntas rätten att bli orienterad om barnets förhållanden. Detta förutsätter en begäran från den andra föräldern eller från en myndighet. Beslut fattas av statsförvaltningen. – Att en förälder fråntas rätten till upplysningar om barnet kan enligt den nämnda skrivelsen typiskt sett härledas till att föräldern utnyttjar rätten till orientering i sådan utsträckning att myndigheten eller institutionen drabbas av orimlig belastning, exempelvis när föräldern upprepade gånger – kanske – begär upplysningar om barnet i mindre viktiga frågor. Härvid spelar det också roll om den som skall lämna uppgifterna har begränsade resurser att tillmötesgå upprepade förfrågningar. Om statsförvaltningen efter ansökan från föräldramyndighets- innehavaren har fråntagit en förälder rätten att bli orienterad enligt 19 § FML, är det upp till föräldramyndighetsinnehavaren att själv informera berörda myndigheter och institutioner om att den andra föräldern har fråntagits denna rätt. Beslutet gäller inte förrän myn- digheten eller institutionen har mottagit informationen (Forældre- myndighedslovskommentar s. 416). Den myndighet eller institution som har fått en begäran om orientering kan vända sig till den förälder som har föräldramyndig- heten över barnet med en förfrågan men har ingen plikt att under- rätta denna förälder om att en begäran inkommit (Civilrets- direktoratets sag 1996-441-1851). I ett antaget lagförslag (2006-07-L 133: Forslag till forældreansvarslov, framlagt ) ges bestämmelsen ett utvidgat användningsområde. Enligt 23 § i den nya lagen, som alltså ersätter 19 § i den nu gällande lagen, skall föräldern, utöver vad som sagts, också ha rätt till att bli upplyst om generella sociala aktiviteter på barnets skola eller förskola samt ges möjlighet att delta i sådana aktiviteter. (Härmed förstås bl.a. föräldramöten och fester.) Föräldern skall också ha rätt att få handlingar rörande barnet som förvaras i skolan eller förskolan. Om det kan antas vara till skada för barnet, skall föräldern förvägras rätten att få upp- lysningar eller handlingar eller att delta i aktiviteter. Han eller hon kan också helt fråntas denna rätt. Det är endast myndigheter som har en direkt kontakt med barnet som skall omfattas av den nya bestämmelsen. – Lagstiftningen träder i kraft . 6.9.2Sammanfattning av övriga nordiska länders lagstiftning Enligt norsk rätt har den förälder som saknar föräldraansvar rätt att begära ut upplysningar om barnet från daghem, skola, hälso- och sjukvårdande organ, och polisen, om inte tystnads- plikt gäller i förhållande till föräldrarna eller uppgiftslämnandet kan vara till skada för barnet. Parallellt härmed har föräldern också rätt att begära upplysningar från den förälder som har föräldraansvaret för barnet. Avslag på en begäran om upplysningar kan överklagas till fylkesmannen (landshövdingen), som i särskilda fall också kan frånta föräldern upplysningsrätten (6 kap. 47 § första stycket barnelova). I finns möjligheter för domstol att ge ett förordnande enligt vilket den förälder som har fråntagits vårdnaden får utöva vårdnadshavarens rätt att av myndigheterna få uppgifter om barnet, om detta kan anses vara förenligt med barnets bästa (se Högsta domstolens dom 2003:07). Även i den isländska lagstiftningen finns regler om möjlighet för en förälder att få upplysningar från bl.a. myndigheter (se 52 § børneloven). 6.10Överväganden – rätten till direkt information I mitt uppdrag ingår att överväga om en förälder som inte är vårdnadshavare i större utsträckning än bör ges möjlighet att få information om barnet direkt från berörda myndigheter och enskilda organ, t.ex. skola, hälso- och sjukvård samt socialtjänst. Huruvida antalet föräldrar som kommer att vara utan del i vårdnaden om sina barn kommer att öka eller minska är i nu- läget svårt att sia om. Å ena sidan har betydelsen av föräldrarnas samarbetsförmåga som skäl för gemensam vårdnad skärpts, som presumtionen för gemensam vårdnad avskaffats (se prop. 2005/06:99, bet. 2005/06:LU27, rskr. 2005/06:309, SFS 2006:458). Å andra sidan kan de förslag som lämnas i detta betänkande – om möjligheten att vid behov ge en av vårdnadshav- arna ensam beslutanderätt inom något eller några områden – öppna upp för att en gemensam vårdnad får bestå, trots att föräldrarna visar prov på oenighet i viktiga frågor. För en vårdnadshavare är det naturligtvis en självklar rättighet att få insyn i barnets förhållanden för att vårdnadshavaren skall kunna fullgöra sitt ansvar som förälder. Motsvarande ansvar har alltså inte en förälder som inte är vård- nadshavare. Detta skulle kunna tala för att någon särskild rätt till insyn i barnets angelägenheter (utöver den som följer av en vård- nadshavares upplysningsplikt enligt 6 kap. 15 § fjärde stycket FB) inte är nödvändig. Likväl har båda föräldrarna i normalfallet betydelse för barnets välbefinnande och utveckling, även om de inte har ett gemensamt vårdnadsansvar. Inte minst ur barnets synvinkel är det viktigt att den förälder som inte är vårdnadshavare ändå finns med i barnets vardag på ett naturligt sätt. Barnets behov av en nära och god kon- takt med båda föräldrarna är en sådan omständighet vid vilken det skall fästas särskilt avseende vid bedömningar av vad som är bäst för ett barn (6 kap. 2 a § andra stycket FB). Således bygger regler om gemensam vårdnad på att barnet har ett sådant behov. Barnets möjligheter att hålla kontakt med båda för- äldrarna tillmäts i enlighet härmed allmänt sett större betydelse än exempelvis materiella förhållanden vid avgöranden kring vem av föräldrarna som bör anförtros vårdnaden i de fall då gemensam vårdnad inte är aktuell (se s. 6:21). Även i betonas rätten för det barn som är skilt från den ena av eller båda föräldrarna att regelbundet upprätt- hålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna (utom då detta strider mot barnets bästa, artikel 9.3). Dagens regelverk förutsätter att en förälder som inte är vård- nadshavare skall få del av sådana upplysningar om barnet som kan främja umgänget, underförstått endast mera viktiga och betydelse- fulla händelser. Som exempel kan nämnas uppgifter om sjukdom hos barnet som har betydelse för t.ex. mathållning och mediciner- ing, men också uppgifter om att barnet skall flytta till en annan ort eller vistas utomlands . Informationsrätten är alltså beroende av att umgänge äger rum. I praktiken förutsätts också att föräldrarna i någon mån kan kommunicera med varandra. Någon möjlighet att överpröva vårdnadshavarens beslut i denna del saknas. Vidare saknas sanktioner som är direkt knutna till underlåtenhet att lämna upplysningar (även om en ovilja att lämna upplysningar i slutändan kan få betydelse för en eventuell prövning av vårdnads- frågan, då som ett inslag i en mera allmän obenägenhet att främja kon- takten mellan barnet och umgängesföräldern, prop. 1990/91:8 s. 64). Någon rätt för umgängesföräldern att i övrigt få information om barnet finns enligt nuvarande ordning inte. Behovet av en sådan bestämmelse som diskuteras i direktiven är trots allt i viss mån beroende av hur den nämnda upplysningsskyl- digheten i 6 kap. 15 § fjärde stycket FB fungerar. I likhet med (se SOU 1995:79 s. 101) konstaterar jag att en utvärdering av bestämmelsen inte låter sig göras utan stora svårigheter. Ett faktum är dock att det i vårdnadstvister i åtskilliga fall framförs synpunkter på bristande information från någon av föräldrarna. vårdnadskommittés kartläggning av ett större antal domar, huvudsakligen avseende vårdnad (se bilaga 2), be- kräftar i viss mån detta påstående. I åtskilliga mål som omfattades av undersökningen åberopade någon av föräldrarna – oftast barnets fader – som en omständighet att det brast i informationshänseende, dvs. att vederbörande inte ansett sig få tillräcklig information om barnet. Detta var något som enligt kommittén som regel åberopades för att motivera gemensam vårdnad. – Det sagda kan dock inte tas till intäkt för att det endast var boendeföräldrar som var sparsamma med sådan information som avses i 6 kap. 15 § FB eller ens att den förälder som uttryckt missnöje haft rätt till umgänge med barnet. Även mer allmän information om barnets förehavanden resp. direktinformationen från skolor etc. kan ha stått i fokus för föräldrarnas missnöje. Alldeles oavsett att det råder svårigheter att utröna hur upp- lysningsskyldigheten gentemot en umgängesförälder fungerar kan det konstateras att dagens regelverk är ofullständigt och i viss mån godtyckligt när det gäller möjligheterna för den förälder som inte är vårdnadshavare att få information om sitt barn. En faktor av betydelse är om gällande regelverk medger att information kan ges till en förälder som inte är vårdnadshavare på annat sätt än genom vårdnadshavaren. Det är i första hand denna fråga som direktiven tar sikte på. Vad som huvudsakligen är aktuellt är huruvida sekretesslagstiftningen medger att en förälder som inte är vårdnadshavare får del av sekretessbelagda uppgifter. De menrekvisit som återfinns i sekretesslagen innebär inte att upp- gifter över huvud taget inte får lämnas ut.