sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — Samarbetet med Försvarsmakten var för en del- vis ny och mycket positiv erfarenhet. Mycket snabbt kunde de inför varje utbrott ställa upp med 10–15 personer med god lokal- kännedom på OLC för att avsöka områden. fick också initialt hjälp med att finslipa organisationen för att få den så effektiv och uthållig som möjligt. Zoonossamverkansgruppen med representanter för humansidan och veterinärsidan engagerade sig mycket i fågelinfluensan och dryftade gemensamma problem. Över huvud taget förekom ett tätt samarbete mellan humansidan och veterinärsidan och otaliga kon- takter togs under arbetes gång. Syftet var givetvis att åstadkomma en samsyn på problematiken och gå ut med ett gemensamt bud- skap, t.ex. hur man skall förfara vid fynd av enstaka döda fåglar. I praktiken hade mest kontakt med , som prioriterade och kanaliserade frågeställningar inom human- organisationen. åtog sig bl.a. uppgiften att upprätta ett call-center, gemensamt för åtta myndigheter, dit allmänheten kunde ringa för att få svar på sina frågor. Myndigheten organise- rade också en myndighetsgemensam portal. Ornitologerna var till stor hjälp med information om fågelflytt- ningar, fågellokaliteter och bistod med kunskap om vilda fåglar. Andra samarbetspartners och kontaktytor under arbetet med fågelinfluensa var , , , , Polisen, den kommunala räddningstjänsten, , kommuner och landsting m.fl. Aktuella branschorganisationer blev också involve- rade i arbetet. Av förvaltningslagen (1986:223) framgår att myndigheter ska lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksam- heten. Frågan om ersättning för insatserna regleras dock inte i lagen. Utgångspunkten är att myndigheterna, så långt som möjligt, skall hjälpa varandra utan ersättning. Försvarsmakten får emellertid ta betalt i enlighet med reglerna i förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet. Kostnader som inte täcks av de enskilda myndigheterna utanför redo- visas i tabellen nedan. Tabell 5.1 Resursinsats och kostnader i i samband med utbrot tet av fågelinfluensa 2006. 25–30 personer, omdisponeringar, specialavtal om skiftgång, viss Insatschef samt 1–3 fältveteri- närer, som hanterade besätt- ningar och ledde hemvärnet. 1 lokal privatpraktiker visade , totalt 106 000 intresse och bistod i fältarbetet under ledning av insatschefen. Bistod initialt med utvärdering av NLC, 10–15 man svarade för insamling av döda fåglar. kostnad för viss materiel Övriga medverkande aktörer och myndigheter har burit sina egna kostnader. Generellt är erfarenheterna av arbetet med fågelinfluensan goda. Med hjälp av samtliga aktörer kunde budskapet att fågelinfluensan var skild från pandemi och således i första hand en veterinärmedi- cinsk angelägenhet förmedlas till allmänheten. Från politiskt håll gavs ett stort stöd i arbetet inte minst genom att ekonomiska resurser tillfördes. De svenska konsumenternas förtroende tycktes vara fortsatt stort då konsumtion av ägg och fjäderfäkött inte minskade i någon större utsträckning. Samarbetet med andra myn- digheter/aktörer bedömer vi som gott. Det fanns en tydlig vilja från alla att ställa upp i arbetet mot fågelinfluensa. Organisationsmodellen fungerade väl, men det finns behov av att klargöra modellen och beslutsvägar bättre inom organisationen samt att förbättra informations och kommunikationsflödet mellan olika grupper. Med tanke på den arbetsbelastning som råder vid en situation som denna, är förmågan till uthållighet viktig att bevaka. I stort sett bedöms samma modell behållas om nya fall av fågel- influensa uppträder hos vilda fåglar . En ändring av har dock skett med en mer riskbaserad inriktning. Det innebär att skydds- och övervakningszoner inte alltid behöver läg- gas utan beslut fattas utifrån en riskanalys i varje enskilt fall. Antalet djur är en viktig faktor, sannolikt den viktigaste, när det gäller att bedöma vilket behov av veterinärtjänster som finns och kommer att finnas . I det följande redovisas inled- ningsvis hur antalet djur av olika slag har utvecklats fram till . Därefter skall något beröras vilken utveckling som kan förväntas för de olika djurslagen. För alla djurslag gäller att det i grunden är enskilda individers, privatpersoners och företagares, beslut om att anskaffa eller göra sig av med djuren, som direkt påverkar utvecklingen. Förutsatt att besluten är rationella, kan ett antal faktorer identifieras, som har betydelse för sådana beslut. Omställningen av stödsystemen, han- deln med nya , offentliga regleringar av t.ex. djurskyddet och konsumenternas preferenser är exempel på sådana faktorer. Legala, geografiska och strukturella hinder och möjligheter kan också spela in, t.ex. miljölagstiftning och transport- och personal- kostnader. Den framtida utvecklingen av antalet hästar och sällskapsdjur är svårare att bedöma än beträffande lantbruksdjuren. Trender och konjunkturer kan dock vara företeelser av betydelse för allmänhe- tens benägenhet att skaffa sällskapsdjur. Redovisningen sker i det följande utifrån perspektiven historiska data och framtidsprognoser för lantbruksdjur, hästar och sällskaps- djur. 6.1Djurutvecklingen i historiskt perspektiv Med lantbruksdjur menar vi djur som normalt hålls inom lantbruk och rennäring för någon typ av produktionsändamål. Hit hör nöt- kreatur för mjölk- och köttproduktion, grisar, får, getter, fjäderfä, ren och hägnat vilt. Förutsättningarna för djurhållning och för odling av grödor varie- rar kraftigt mellan olika regioner i . Viktiga faktorer för vad som produceras är transportavstånd, klimatförhållanden, jordmån och topografi. Sådana faktorer kan variera avsevärt inom ganska begränsade geografiska områden. De kan också vara likartade för ett område som består av flera län eller delar av län. Den admi- nistrativa indelningen är därför inte helt ändamålsenlig när regio- nala skillnader i produktionsförutsättningar skall beskrivas. Det gäller särskilt inom vegetabilieproduktionen. Jordbruksstatistiska data redovisas därför utifrån ett antal natur- liga jordbruksområden. Tidigt sammanfördes de naturliga jord- bruksområdena till 18 produktionsområden. Dessa kan i sin tur sammanföras till 8 större produktionsområden. En ännu grövre indelning kan göras i tre riksområden, som inte sammanfaller med de tre administrativa huvudområdena , och . I det följande sker redovisningen av regionala skillnader beträffande lantbruksdjuren utifrån de 8 större produktionsområ- dena, som närmare framgår av figur 6.1. För att ytterligare belysa geografiska variationer i djurtäthet inom landet, redovisas också vissa data länsvis. Hästar och sällskapsdjur redovisas enbart länsvis. Figur 6.1 indelning i 8 produktionsområden Indelningen i 8 produktionsområden I fanns omkring 1 605 000 nötkreatur. Antalet nöt- djur har långsiktigt minskat i med , från nära 2 miljoner djur . har dock förekommit att antalet ökat. Antalet nötkreatur var ca 24 000 färre än och den långsiktiga trenden visar på en stadig minskning. Nötkreatur används i första hand för mjölk- och köttproduktion (mjölkkor och köttproducerande nöt). En särskild kategori utgörs av kor som används för uppfödning av kalvar (am- och dikor). Antalet mjölkkor har minskat med –2005, från ca 656 000 till ca 404 000 djur och med en tredjedel . Det är en avsevärt större minskning än som inträffat i den samlade gruppen nötkreatur. Andra nötkreatur än mjölkkor har minskat med . Kor för uppfödning av kalvar, och som inte används för mjölkproduktion, är den enda kategori av nötkreatur där antalet djur ökat . Antalet sådana kor har mer än fördubblats under perio- den, från ca 80 000 till ca 172 000 djur. Det är ett område som omfattar hela och , större delen av län samt delar av , , och . I omfattas i huvudsak f.d. Älvsborgs- och . Lite mer än en tredjedel av de svenska nötkreaturen, och något mindre än en tredjedel av mjölkkorna, finns i skogsbygder. Den näst största produktionen ifråga om nötkreatur finns i mellanbygder med sydöstra län, och delar av och län. Här finns av de svenska nötkreaturen. Andelen mjölkkor är ungefär lika stor. De två produktionsområden som har minst andel nöt är nedre och övre , som tillsammans omfattar mer än hälften av yta. Sammantaget finns av nötkreaturen i de två nordligaste produktionsområdena. Enbart nedre , med av nötkreaturen, motsvarar till ytan ungefär skogsbygder, med en tredjedel av det samlade svenska nötkreatursbeståndet. Länsvis är det län som har flest nötkreatur, ca 270 000 djur, följt av län med 226 000, län med 149 000, med 133 000 och med 116 000 djur. I de sex norrlandslänen, , , , , och , dvs. i princip norr om , finns sammantaget ca 217 000 nötkrea- tur. Det motsvarar av samtliga nötkreatur i . Minsta antalet nötkreatur finns i och i med ca 23 000 djur vardera. Andelen mjölkkor är genomgående ungefär den samma som andelen nötkreatur totalt på de nu berörda geografiska nivåerna. Lokalt kan större variationer förekomma. I mer begränsade geo- grafiska områden kan mjölkkor alternativt köttdjur dominera. Begreppet mjölkbältet avser ett område som sträcker sig från ner över de södra delarna av och ut mot . Figur 6.2 Nötkreaturens geografiska fördelning i Även antalet grisar har minskat, från 2 714 000 djur till 1 811 2005. Det innebär att antalet grisar sammantaget minskat med eller procentuellt mer än dubbelt så mycket som det samlade antalet nötkreatur. I lantbruksstatistiken redovisas grisar i kategorierna galt respektive sugga för avel, slaktsvin och däröver samt smågrisar under . Antalet grisar har minskat i samtliga kategorier. Mest har antalet smågrisar minskat, följda av galtar för avel, . Minskningen av antalet grisar har varit relativt jämn . Grisarna finns, liksom nötkreaturen, i huvudsak söder om . En skillnad är att grishållningen är ännu mer geografiskt koncentrerad i . södra slättbygder, som omfattar den skånska syd- och och huvuddelen av , svarar för 27 pro- cent av den svenska grisproduktionen. Här finns ca 450 000 grisar. I mellanbygder, som också är ett litet geografiskt område, finns 385 000 grisar eller av samtliga. I de tre nordligaste produktionsområdena, från skogs- bygder till , finns sammantaget av gri- sarna. Vid en redovisning länsvis framträder koncentrationen ännu tydligare. län, som ingår i tre olika produktionsområden, är i särklass gristätaste län. Där finns ca 533 000 djur, vilket motsvarar av samtliga. Härefter kommer , till ytan betydligt större än , med 322 000 djur, (240 000 djur), (132 000 djur) och län (85 000 djur). I övriga län söder om varierar antalet grisar mellan 18 000 i och 76 000 i . I fanns ca 19 000 grisar. I de sex norrlandslänen fanns ca 64 000 grisar. Det mot- svarar av alla grisar i . I inget län finns så få grisar som i , knappt 3 000 djur. Antalet grisar i , som är gristätaste län, uppgår till ca 20 000 djur. Det är nästan dubbel så många som i . fanns ca 10 000 fler grisar i 5 gristätaste län än . I norrlandslänen har antalet grisar minskat med omkring 13 000 från ca 76 000 djur . Det innebär att antalet grisar i minskat med , medan ökningen i , , uppgår till en halv pro- Notera dock att ökningen i de 5 gristäta länen sker från höga nivåer och att motsatt förhållande gäller i norrlandslänen. Figur 6.3 Grisarnas geografiska fördelning i Antalet får har ökat ganska stadigt från ca 392 1980 till omkring 471 2005. Antalet lamm har ökat något mindre än antalet tackor och baggar. Fårskötseln i har i huvudsak en ganska småskalig karaktär. Bara 14 pro- cent av företagen har fler än 50 djur i besättningen. Vart tredje företag har 9 djur eller färre. Men företagen blir färre och större. Medelstorleken på besättning var 16 djur , 27 djur och 29 djur . södra skogsbygder har flest får bland produktions– områdena, ca 150 000 djur. södra skogsbygder är ett ganska stort produktionsområde. Härefter kommer det till ytan betydligt mindre mellanbygder med 104 000 får. mellanbygder omfattar i huvudsak , och slättlandet i län. I slättbygder med områden som , Hjälmar- och Mälarbygderna, finns ca 75 000 får. är välkänt för produktion av lammkött och för beredning av fårskinn. Det är också det län som har den mest kon- centrerade fårhållningen i , om man beaktar den geografiska aspekten. Det finns ca 60 000 får på . I , som är geografiskt betydligt större än , finns sammantaget 67 000 får. Det är glest med får i Norrlandslänen, i synnerhet om man beaktar den samlade ytan av de sex länen. I dessa län fanns omkring 62 000 får. Det motsvarar av samtliga. Norrlandslänens andel av det svenska fårbeståndet är alltså lika stor som andelen nötkreatur (), men avsevärt större än andelen grisar (). I övrigt är fåren ganska jämnt fördelade i landets södra delar. län är det tredje fårtätaste med 44 000 djur följt av med 38 000 djur och län med 36 000 djur. I övriga län i söder om finns mellan 10 000 och 20 000 får. I finns ca 16 000 får. Figur 6.4 Fårens geografiska fördelning i I jordbruksstatistiken redovisas fjäderfä i kategorierna höns (eller äldre), kycklingar av värpras samt slaktkyckling. Kyck- lingar av värpras är avsedda för äggproduktion. Slaktkyckling säljs hel eller styckad för konsumtion eller för förädling av köttet. har antalet höns och kycklingar av värpras minskat med en femtedel i , från ca 8,5 miljoner till ca 6,8 miljoner fåglar, men antalet ökad jämfört med . fanns drygt 5 miljoner höns och knappt 1,8 miljoner kycklingar av värp- ras. Antalet slaktkycklingar redovisas . Dessa har ökat avsevärt i antal, från ca 2,7 miljoner fåglar till 7,5 mil- joner är 2005. Antalet kalkoner uppgår till ca 120 000 totalt. mellanbygder med och samt kustlandet från mellersta län och ned i län är det produk- tionsområde som har flest slaktkycklingar, ca 2,8 miljoner. Även södra och norra skogsskogsbygder har många slakt- kycklingar, 1,5 respektive 1,2 miljoner. När det gäller höns och kyckling för äggproduktion är förhållandena likartade, de flesta fåglarna av denna typ finns i södra och norra skogs- bygder, knappt 2 respektive 1,2 miljoner fåglar vardera och i mellanbygder med knappt 1,3 miljoner fåglar. Vid en redovisning länsvis framträder i huvudsak samma mönster som för övriga lantbruksdjur. är det län som har i särklass flest höns och kycklingar, sammantaget drygt 3,3 miljoner fåglar. Härefter kommer med 2,2, med 1,7 och med 1,6 miljoner fåglar. Kalkonerna finns också i län, 69 000, och i , 42 000 fåglar. I finns ca 6 000 kalkoner. I övriga län finns något tusental eller färre kalkoner. I Norrlandslänen finns nästan inga slaktkycklingar, färre än 1 000 stycken. Däremot finns det värphöns, ca 420 000 fåglar totalt. Det innebär att av landets samlade bestånd av höns, kalkon och kyckling av alla slag finns i norrlandslänen. Figur 6.5 Hönsens geografisk fördelning i Antalet renar i har varit ganska stabilt , dock med vissa variationer mellan åren. fanns drygt 250 000 renar i , vilket är obetydligt färre än med 253 000 djur. uppgick antalet renar till 220 000 djur. Renskötsel är en traditionell samisk näring, som bedrivs inom ett område som utgörs av de skandinaviska fjälltrakterna, norra och . Området kallas sameland eller Sapmi. Renskötsel måste bedrivas utifrån renens naturliga vandringsbete- ende, med vinterbete i det skogstäckta låglandet och sommarbete i mer höglänt terräng, med lågvuxen lövskog. Detta innebär att ren- näringen bedrivs i tre län i , , och . Flest renar finns i samebyar inom , ca 151 000 djur. I läns samebyar finns ca 44 000 djur och i samebyar inom ca 56 000 djur. Rennäringen bedrivs uteslutande i fjällkedjan och i mellersta och norra inland. Historiska data om antalet hästar, i vart fall från senare tid, är ganska osäkra och det saknas tidsserier. Spridda observationer och mätningar indikerar dock att antalet hästar ökat efter den synnerligen kraftiga minskning som blev en följd av jord- och skogsbrukets mekanisering . I det gamla svenska bondesamhället var hästen en viktig kraft- källa. En övervägande andel av transportarbetet utfördes med hjälp av häst. Det gällde både person- och varutransporter samt fram- kärning av virke i skogsbruket. skedde av all timmerframkörning med hjälp av häst. utfördes nästan all timmerframkörning maskinellt, men av detta transportarbetet utfördes då ännu med häst. Försvaret förfogade förr också över ett stort antal hästar. Det har varken tidigare eller senare funnits så många hästar i som kring . Då uppgick antalet hästar till drygt 700 000 djur. fanns det ännu omkring 550 000 hästar i Sverige.TPF1FPT främjande uppskattade att det då fanns omkring 185 000 hästar i . uppskattade att det totala antalet hästar i uppgick till 225 000 djur. genomförde SCB en undersökning på uppdrag av dåvarande Livsmedelsekono- miska . Denna indikerade att antalet hästar då uppgick till 281 000. gjordes en uppskattning av antalet hästar av olika raser med ledning av uppgifter från bransch- och intresseföreningar, som visade att det fanns ca 265 000 hästar i . gjordes den första mer omfattande inventeringen av hästar i av SCB på uppdrag av . 1TP PT En svensk hästpolitik, SOU 2000:109, sid. 45 f sökningen skedde bl.a. genom postala enkäter och genomfördes som ett led i ett regeringsuppdrag till att kartlägga omfattning, geografisk spridning och karaktär bland svenska häst- företag.TPF2FPT Resultaten visar att det fanns ca 283 000 hästar i . Resultaten av den senare studien är avsevärt säkrare än de tidigare skattningar som berörts. Ingen uppdelning på raser förekommer SCB-studie. Däremot anges antal hästar per län. Utifrån nu redovisade data kan man inte dra några säkra slut- satser om i vilken utsträckning antalet hästar ökat . Däremot tycks det stå klart att en ökning skett. Företrädare för hästnäringen och olika intresseföreningar inom hästsport och häst- hobby menar också att antalet hästar ökat stadigt i och fram till . är mest hästtäta län med en knapp femtedel av det totala beståndet eller ca 50 000 djur. Många hästar finns också i , ca 36 000 och i , ca 27 000 djur. av det svenska hästbeståndet återfinns således i dessa tre län. Därefter kommer med 15 000 hästar. I övriga län, söder om , varierar antalet hästar mel- lan ca 5 000 i och 13 000 i län.TPF3FPT I norrlandslänen finns sammanlagt omkring 45 000 hästar. Det innebär att norrlandslänens andel av de svenska hästarna är större än för något av lantbruksdjuren med undantag givetvis för ren. av hästarna finns i Norrlandslänen. Antalet hästar fördelar sig där ganska jämnt mellan ca 5 000 i och ca 9 000 i . En annan skillnad i förhållande till lantbruksdjuren, är att är det tredje hästtätaste länet. När det gäller lant- bruksdjuren finns inte i något fall bland de 5 djur- tätaste länen. 2TP PT Resultaten redovisas i 2005:5, Kartläggning och analys av hästverksamheten i 3TP PT Uppgifterna är hämtade ur SCB-studie, som redovisas i 2005:5. Figur 6.6 Hästarnas geografiska fördelning i Antalet sällskapsdjur har, enligt djurägarorganisationerna, ökat betydligt i . –2004 bedömdes antalet hundar med nästan en femtedel. har uppskattats att antalet katter ökade med en tredjedel. Dessa data bygger på uppskattningar i den s.k. Manimalisrapporten vari uppskattades att det 2004 fanns ca 950 000 hundar och 1,5 miljoner katter.TPF4FPT Det är tydligt att i vart fall antalet hundar och katter har överskattats i Manimalisrapporten. genomförde SCB en inventering av antalet hundar och katter. Resultaten visade att det då fanns ca 1,3 miljoner katter och ca 730 000 hundar i . Mot den bakgrunden redovisas för dessa djurslag i tabellen nedan endast de säkra siffrorna för . Antalet gnagare och fåglar har minskat något eller varit . Antalet akvariefiskar har ökat från 1998 till 6,5 miljoner år 2004. Antal sällskapsdjur av olika slag i Källa: och SCB 2006 Hushållens utgifter för inköp av sällskapsdjur, djurmat och djur- tillbehör har också ökat avsevärt, närmare bestämt med ca 50 pro- cent . köpte hushållen säll- skapsdjur, djurmat och djurtillbehör för . Rensat för inflation, dvs. i fasta priser och med som basår, har hushållens inköp av djur, djurmat och djurtillbehör ökat . Hushållens inköp av veterinärtjänster har ökat ännu mer. köpte hushållen veterinärtjänster för ca . Det innebär att hushållens konsumtion av veterinärtjänster mer än tredubblats i löpande priser . I fasta priser, och med som basår, har denna konsumtion mer än fördubblats och ökat . Däremot minskade konsumtionen av djur- läkemedel med . 4TP PT Manimalis är en ideell, fristående, organisation med syfte att öka kännedomen om sällskapsdjurens positiva effekter för människor och för samhället i stort. Av ca 730 000 hundar är rasrena och övriga av blandras. I av hundhushållen finns mer än en hund. De flesta hundägare, , bor i villa eller radhus medan bor i lägenhet och har jord- bruk och bor på lantgård. Den vanligast rasen är . Därefter kommer , Golden retriever, Jämthund, Cocker spaniel och Rottweiler i denna ordning. Enlig kan det finnas ett samband mellan det ökande antalet hundar och mediernas ökande, positiva, rap- portering om hundar och hundägande. Hundprogram och inslag om hundar i TV tycks t.ex. ha blivit vanligare . En annan faktor som kan ha betydelse är en ökande insikt bland all- mänheten om att hundägande har en positiv inverkan på männi- skors hälsa och välbefinnande. Medierna har bidragit till att sprida denna insikt. Enligt finns en tydlig trend att små hundraser ökar. Det gäller i synnerhet mycket småväxta raser. I finns, som visats i det föregående, många lantbruksdjur. Här finns också många hundar. Skåne- och län är de två hundtätaste länen i med drygt 130 000 hundar vardera. I finns något tusental fler hundar än i och är därmed det hundtätaste länet i . Även i finns många hundar och obetydligt färre än i och , ca 130 000 djur. Därefter kommer med drygt 50 000 djur och med 42 000. I ett stort antal län, däribland , , , , och län, finns omkring 35 000 hundar. I , , och finns omkring 25 000 hundar vardera. Det minsta antalet hundar finns på , ca 7 000 djur. I finns ungefär dubbelt så många hundar per invånare som i riket i stort.TPF5FPT 5TP PT Uppgifterna om antalet hundar per län är hämtade från Manimalisrapporten och skall därför nalkas med försiktighet. Däremot kan uppgifterna antas ge en relevant bild av skillnader i hundtäthet mellan olika delar av landet. Det mönster som de skilda förhållandena mellan södra, mellersta och norra bildar i fråga lantbruksdjur, och i viss mån också beträffande hästar, framträder inte på samma sätt när det gäller hundar. En likhet är att Skåne- och ligger i topp när det gäller antal hundar. I norrlandslänen finns å andra sidan mer än en femtedel av alla hundar i , drygt 200 000 av 950 000 totalt. Det kan jämföras med andelen grisar, , andelen nötkreatur, och andelen hästar, . kommer på andra plats efter i fråga om antal hundar. I 14 av 21 län finns mellan 20 000 och 40 000 hundar. Figur 6.7 Hundarnas geografiska fördelning Det finns ett tjugotal kattraser i . Nästan alla katter i landet är av rasen huskatt eller av blandras. Andra raser förekommer spar- samt. Den vanligaste rasen, förutom huskatt, är Norsk Skogskatt, varav det finns ca 2 000 djur i . Av raserna Helig och finns det vardera ca 1 500 djur. Av övriga raser finns i landet mellan knappt 100 och ca 850 djur per ras. Sphynx är den mest säll- synta rasen med färre än 100 djur. Mindre än en procent av de svenska katterna kan betecknas som raskatter om man bortser från huskatt. Intresset för raskatter ökar dock, om än från låga nivåer. registrerades nära 11 000 raskatter hos Katt- klubbars ().TPF6FPT Det innebär en ökning med i förhållande och med i för- hållande . Katthushållens boendeformer fördelar sig på ungefär samma sätt som hundhushållens, men andelen lägenhetshushåll är något högre () och andelen boende i villa eller radhus något lägre (). De tre län där det finns flest hundar är också de kattätaste länen, men den inbördes ordningen är en annan. Flest katter finns i , ca 300 000, vilket motsvarar av samtliga. I finns omkring 250 000 katter, eller av samtliga, och i län omkring 180 000 djur.