sou · GWB382 · 2008-09-25 00:00:00 — Företrädare för inkassobolagen har å andra sidan fram- hållit att den till synes höga återkallelsefrekvensen har sin förklaring i att det för borgenären ofta kan bli alltför kostsamt (sett i relation till det omtvistade beloppet) att ta fram erforderligt underlag i preskriptionsfrågan och att detta i sin tur får till följd att ansök- ningar återkallas. Enligt samma företrädare ska detta processeko- nomiskt motiverade agerande inte tas till intäkt för att fordringarna i och för sig är preskriberade. Hos företrädare för har jag kunnat notera ett visst stöd för att frågan om preskription eventuellt tillåts komma Andra åtgärder mot överskuldsättning under prövning utan preskriptionsinvändning från gäldenären, även om detta skulle innebära att KFM för egen del skulle behöva vidta vissa undersökande åtgärder. En sådan lösning synes alltså förutsätta att KFM regelmässigt uppmärksammar parterna på att en situation är för handen i vilken preskription enligt sedvanliga regler skulle kunna ha inträtt. Som ett exempel kan nämnas att en borgenär ansöker om verkställighet avseende ett utslag på en konsumentfordran (med treårig preskrip- tionstid) efter utslagets tillkomst. En särskild fråga att ta ställning till blir då om KFM också ska få rätt att avslå en ansökan, trots att borgenären inte kan visa att preskriptionsavbrott skett men gäldenären likväl inte gjort en preskriptionsinvändning. Oavsett vilket alternativ som skulle kunna väljas anser jag, lik- som Lagrådet i förarbetena till utsökningsbalken, att en initiativrätt hos KFM skulle stå i alltför stor kontrast till de regler som gäller i domstol. Preskription i rättegång beaktas nämligen endast efter invändning. Domstol kan genom en fullgörelsedom t.o.m. ge rätts- ordningens sanktion åt ett preskriberat fordringsanspråk (se prop. 1980/81:8 s. 1085). Och någon ändring av hur preskriptionsfrågan behandlas i domstolarna kan inte ifrågasättas inom ramen för detta utredningsuppdrag. En annan sak är att KFM uppenbarligen i någon mån kan verka för att få preskriptionsfrågan utredd, varvid den torde få vara mer aktiv än vad som är förenligt med förhandlingsprincipen i dispositiva rättegångsmål (se prop. 1980/81:8 s. 333 f. och 1086 samt m.fl., Utsökningsbalken, s. 46). Det bör också noteras att KFM gör prövningar av om preskription inträtt eller ej beträffande vissa fordringar (underhållsbidrag och offentligrättsliga fordringar). Även mot bakgrund av vad som sagts föreligger beaktans- värda skäl för att inte ytterligare genombryta en väl- känd och inarbetad juridisk princip om krav på invändning från svarandens sida. Den alternativa lösning som innebär att sökanden – i samband med ansökan om verkställighet – åläggs att som en första åtgärd styrka att fordran inte är preskriberad ger naturligtvis upphov till mera pappersexercis. Å ena sidan skulle risken för att fordringar som i och för sig är preskriberade blir föremål för verkställighets- åtgärder då i det närmaste undanröjas. Å andra sidan skulle detta innebära merarbete för borgenärer, som med dagens moderna tek- nik dock inte skulle behöva bli särskilt omfattande, i varje fall inte Andra åtgärder mot överskuldsättning efter en övergångsperiod. Detta alternativ kan därför i sig te sig tilltalande och rimligt. Ett genomförande av förslaget om att KFM ska pröva pre- skriptionsfrågan ex officio, alternativt att borgenären i ansökningen ska styrka att fordringen ej är preskriberad, innebär dock inte i första hand några lättnader för evighetsgäldenärer eller andra hårt skuldsatta personer utan måste med nödvändighet få gälla generellt i indrivningsärenden. Förslagen motiveras ju också av att det här är fråga om att freda gäldenärer från anspråk som under perfekta om- ständigheter inte borde kunna göras gällande med framgång i verk- ställighetshänseende. Mot bakgrund härav och med hänsyn till att en översyn av utsökningsbalken aviserats är det min uppfattning att frågan bör prövas i det sammanhanget. 8.2.6Räntetak vid indrivning m.m. I redovisning framhålls att en möjlig åtgärd i strävan att minska antalet evighetsgäldenärer skulle kunna vara att införa regler om räntetak under indrivning. Ett förslag som lämnas är att den ränta som sökanden kan erhålla under indrivning kopplas till räntenivåerna i räntelagen (1976:635). Detta kan enligt ses som en alternativ åtgärd till införandet av kredi- teringsregler som innebär att exempelvis kapital krediteras före ränta (se ovan). Även i PM 2003:04 tas räntefrågan upp. Där anges (s. 34) att skuldbördan med en begränsning av dröjsmålsräntan skulle kunna bli mer hanterlig för de kredittagare som inte haft möjlighet att betala av på sina krediter. I pro- memorian hänvisas till finländsk lag. Upplupna räntor utgör ofta en ansenlig del av skuldbeloppet, vilket också tenderar att inverka negativt på betalningsviljan. noterar att villkor om dröjsmålsränta som inte obetydligt avviker från räntelagens bestämmelser till konsumentens nackdel visserligen kan prövas enligt lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Enligt verkets mening är detta emellertid inte tillräckligt. I syfte att motverka tillämpning av omotiverat höga dröjsmålsräntor anser verket därför att det bör övervägas om en liknande ordning som den i även kan införas i . Andra åtgärder mot överskuldsättning Generaldirektören utarbetade , som kon- sult på självständigt uppdrag för , förslag till insatser som syftar till att stärka konsumentskyddet inom det finansiella området. Förslagen redovisas i promemorian Konsu- mentskyddet inom det finansiella området (), som har remissbehandlats. Ett av förslagen är att det i konsumentkrediter ska få tas ut ränta högst med en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen med ett tillägg av femton procentenheter. I promemorian konstateras (s. 49 f.) att storleken på den ränta som tas ut för krediten inte är föremål för reglering i konsument- kreditlagen och att det i sig innebär att det står parterna fritt att bestämma denna i kreditavtalet. finns det i avtalslagen (1915:218) bestämmelser om ocker, som sätter en övre gräns för vilken ränta som kan tas ut för en kredit. I promemorian sägs följande: Även om det är så att det ibland med hänsyn till kreditrisker m.m. kan finnas skäl att av konsumenter ta ut räntor som överstiger de som allmänt tillämpas av banker samt det också måste få finnas ett ut- rymme för konkurrens och fri prissättning samt variation av inte bara räntan utan också övriga villkor finns det inte någon rimlig anledning att kreditgivare i konsumentförhållanden skall få utnyttja sitt övertag gentemot konsumenterna till att betinga sig orimligt höga räntor. Att med dagens allmänt låga ränteläge ta ut räntor som överstiger måste anses orimligt. En konsument som är medveten och inser vad avtalsvillkoren innebär och som har kontroll över sin ekonomiska situation skulle aldrig gå med på det. Det finns därför anledning att tro att det är de konsumenter som inte är medvetna, som inte förstår vad de åtar sig genom kreditavtalet och som har dålig kontroll över sin ekonomiska situation som kan förmås att acceptera sådana kredit- villkor. Ofta handlar det om unga konsumenter. Det som lockar är ofta möjligheten att snabbt kunna få en kredit för att genast kunna förvärva den vara eller tjänst som konsumenten vill ha. Företagens marknadsföring är ofta inriktad på att förstärka den lockelsen. Slutsatsen dras att åtgärder behöver vidtas för att komma till rätta med orimligt höga räntenivåer i konsumentkrediter: Vid en sammanvägning av omständigheter som gör det angeläget att begränsa utrymmet för orimliga räntenivåer i konsumentkrediter och ge möjlighet för kreditgivarna att erbjuda konkurrens, olika villkorskombinationer och därmed skiftande produktutformning samt till följd därav även olika prissättning framstår en högsta nivå som med femton procentenheter överstiger referensräntan som lämplig. Inom den ramen bör det finnas goda möjligheter till variationer i produkt- Andra åtgärder mot överskuldsättning utformning och prissättning och ett tillbörligt hänsynstagande till vilka kreditrisker som föreligger i de enskilda fallen. När räntorna överstiger den nivån, synes de däremot ofta innebära ett utnyttjande av det över- tag i olika avseenden som en professionell kreditgivare har mot en konsument. En regel av den innebörden bör föras in i konsumentkreditlagen. Bestämmelser om vilken ränta som den som försummat att betala en skuld i rätt tid är skyldig att betala för tiden efter förfallodagen till dess betalning sker – s.k. dröjsmålsränta – finns i räntelagen (1975:635). Dröjsmålsränta kan ses som ett slags sanktion vid försenad prestation. Utgångspunkten i räntelagen är emellertid att det är avtalets bestämmelser om dröjsmålsränta som ska gälla i första hand (se 1 § andra stycket). För det fall avtalet inte innehåller några bestämmelser om dröjs- målsränta gäller att räntan ska beräknas för år efter en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § ränte- lagen med ett tillägg av (6 §). Referensräntan, som ersatte diskontot , fastställs för varje kalenderhalvår genom särskilt beslut av (9 §). är den fastställda referensräntan , vilket innebär att dröjsmålsräntan enligt 6 § räntelagen ska vara . Om en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han eller hon inte har kunnat råda över har varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn härtill vara oskälig, får den ränta som annars skulle utgå jämkas (8 §). Jämk- ningsregeln tar sikte på både avtalad och lagstadgad ränta (Mell- qvist & , Fordran & Skuld, 8:e uppl., 2007, s. 80). I förarbetena till räntelagen anförde föredragande statsrådet (an- gående dröjsmålsräntans höjd) att dröjsmålsräntans uppgift fram- för allt är att tjäna som påtryckningsmedel mot gäldenären, dvs. bidra till att han eller hon betalar fordringen i rätt tid, även om räntan givetvis inte är den enda faktor som inverkar på frågan huruvida betalning sker i rätt tid eller efter dröjsmål; bl.a. har effektiva kravrutiner hos företag och andra borgenärer stor betyd- else. Fördelen med dröjsmålsräntan ansågs emellertid vara att den kan verka som ett automatiskt påtryckningsmedel mot gäldenären, Andra åtgärder mot överskuldsättning förutsatt att den är tillräckligt hög, vilket innebär att borgenären då inte behöver lita till andra metoder som är arbetskrävande och som det av olika skäl kan vara önskvärt att undvika. Enligt föredragande statsrådet, som här lutade sig mot Köplags- utredningens delbetänkande Räntelag (SOU 1974:28), borde i huvud- sak tre kriterier vara avgörande vid bestämmandet av dröjsmåls- räntans höjd (NJA II 1976 s. 29): För det första bör dröjsmålsräntan inte vara så låg att det för gälde- nären framstår som lönsammare att betala efter än på förfallodagen. Härav följer att dröjsmålsräntan bör vara högre än placeringsränta eller upplåningsränta på samma risknivå. För det andra bör den legala dröjs- målsräntan inte vara så låg att den gäldenär i betalningssvårigheter prioriterar betalningen av de fordringar som har en avtalad dröjs- målsränta framför dem vilkas räntefot bestäms av lagen. Detta leder till att den legala räntan inte bör vara nämnvärt lägre än den ränta som avtalas efter marknadsmässiga grunder. Slutligen anser utredningen att dröjsmålsräntan bör vara tillräckligt hög för att även ge borgenären viss kompensation för de särskilda olägenheter som han lider genom att inte få betalt i rätt tid. Närmare om finländsk lagstiftning Den finländska räntelagen (20.8.1982/633) är i grunden dispositiv. Gäldenären kan dock i avtal om konsumentkrediter eller annan konsumtionsnyttighet (dvs. alla konsumentfordringar) samt avtal om anskaffning av bostad aldrig bli skyldig att betala ränta (alter- nativt provision, premie eller motsvarande upprepad prestation) utöver vad som anges i vissa angivna paragrafer om dröjsmålsränta. Bl.a. hänvisas till den paragraf som anger dröjsmålsräntans belopp (se 2 § jämförd med 4 §). Gäldenärens förbindelse är alltså utan verkan i den del som avser betalningsskyldighet utöver vad lagreglerna om dröjsmålsränta an- visar (se 2 § 2 mom.). Detta betyder att den lagstadgade dröjsmåls- räntan är den maximiränta som kan tas ut för konsumentfordringar och skulder som hänför sig till privatpersoners boende. (Om lag- stadgad dröjsmålsränta är lägre än den ränta som skulle betalas för tiden före förfallodagen, ska dröjsmålsräntan dock betalas enligt samma grund som före förfallodagen, 4 § 2 mom.) Den lagstadgade dröjsmålsräntan följer marknadsräntans utveck- ling på så sätt att dröjsmålsräntan utgörs av referensräntan – som Andra åtgärder mot överskuldsättning SOU 2008:82 grundar sig på Europeiska styrränta – förhöjd (4 §, jfr 12 §). Räntelagen innehåller också bestämmelser om jämkning av dröjs- målsränta. En första förutsättning är att gäldenären är en fysisk person och att skulden inte hänför sig till gäldenärens närings- verksamhet. Skuldens grund har i övrigt inte någon betydelse; det kan med andra ord röra sig om såväl skadestånd som skulder som grundar sig på borgensförbindelser. Dröjsmålsräntan kan jämkas när dröjsmålet med betalningen berott på att gäldenären till följd av sjukdom eller arbetslöshet eller av någon annan särskild orsak huvudsakligen utan egen skuld råkat i betalningssvårigheter (11 § 1 mom. 1, jfr 8 § i den svenska räntelagen). Ett annat skäl för jämkning är att gäldenären har haft grundad anledning att vägra betalning av sin gäld (11 § 1 mom. 3). Därutöver kan jämkning komma i fråga när det finns vägande skäl för jämkning med beaktande av dröjsmålsräntans belopp i förhållande till gäldenärens ekonomiska ställning och dröjsmålet med betalningen inte beror på att gäldenären förhåller sig uppen- bart lättsinnigt till skuldsättning eller till betalning av gäld (11 § 1 mom. 2). Den sistnämnda jämkningsgrunden, som fördes in 2002, kan åberopas också till den del dröjsmålsräntan tidi- gare har fastställts genom en dom som vunnit laga kraft (11 § 2 mom.). Den avgörande faktorn här är inte den ursprungliga or- saken till betalningssvårigheterna utan den faktiska situation som gäldenären befinner sig i vid jämkningstidpunkten. Jämkning av dröjsmålsräntan förutsätter inte ens att gäldenären är överskuldsatt eller helt saknar betalningsförmåga. Också mindre betalningssvårig- heter kan, enligt förarbetena (RP 232/2001 rd s. 32), utgöra grund för jämkning. Ett av syftena med nedsättning av dröjsmålsräntan är att förhindra en i annat fall hotande skuldspiral. Jämkning förut- sätter alltså inte att beloppet på upplupen dröjsmålsränta först måste bli så stort att gäldenären inte har möjlighet att betala det – tvärtom kan jämkning komma i fråga redan i ett sådant skede då gäldenären kan återfå kontrollen över skötseln av sina skulder, t.ex. genom att den obetalda räntan skrivs av och den ränta som ska betalas sätts ned så att gäldenären klarar av skulden utan att han eller hon blir tvungen att ge avkall på skäliga boende- och levnadsförhållanden för sig själv och sin familj eller äventyra betalningen av andra oundgängliga utgifter. Avsikten är dock inte att jämkning ska komma i fråga för alla de gäldenärer som har ekonomiska svårigheter. Andra åtgärder mot överskuldsättning (a. prop. s. 17) är jämkning en åtgärd som vidtas bara i undantags- fall och för vilken det måste finnas i bestämmelsen avsedda vägande skäl. Jämkningen av förpliktelser får inte heller ha en spekulativ karaktär så att gäldenären kan räkna med jämkning för att få ränte- fria krediter. Bevarandet av den allmänna betalningsmoralen kräver, enligt uttalanden i propositionen, att det inte ska vara möjligt att jämka dröjsmålspåföljderna i de fall där gäldenärens handlande när han tog upp en skuld eller betalade skulden bedöms som klander- värt i sin helhet. Eftersom jämkningen alltid beror på en helhets- prövning, kan man i jämkningsresultatet också i övrigt beakta orsakerna till skuldsättningen och hur gäldenären avser att betala skulderna. Enligt vad som anges i propositionen (s. 34) kan och bör flera mål som gäller jämkning av dröjsmålsränta ofta av ändamåls- enlighetsskäl behandlas vid samma rättegång, till undvikande av dels att samma fakta presenteras om och om igen, dels de kost- nader som upprepade rättegångar orsakar. Genom gemensam hand- läggning av ärenden sägs dessutom en likvärdig behandling av borgenärerna kunna säkerställas. Remissyttranden över PM 2003:04 Flera remissinstanser som hade att yttra sig över Konsument- verkets promemoria ansåg att frågan om en begränsning av dröjs- målsräntan borde utredas. KFM i påtalade att det i den exekutiva verksamheten regelmässigt förekom enskilda mål med höga räntesatser, ibland , och att den upplupna räntan i målen ofta är mång- dubbelt större än ursprunglig kapitalskuld. I de fall gäldenären har ett lågt disponibelt betalningsutrymme kan löneutmätning för skulden pågå som skulden ökar. Även för Budget och Skuldrådgivare i framhöll att den upplupna räntan är en stor del av skulderna. Enligt föreningen upplever många gäldenärer en känsla av hopp- löshet när skulderna ökar trots att de betalar vad de förmår vid utmätning, vilket påverkar betalningsmoralen. Ett vanligt önskemål från de rådsökandes sida uppgavs vara att de vill få stopp på den stigande ränteskulden så att de kan se att skulderna minskar när de betalar. Andra åtgärder mot överskuldsättning ställde sig tveksam till förslaget och hän- visade till den svenska huvudregeln om fri avgifts- och ränte- sättning. , som noterade att dröjsmålsränta för den stora massan konsumenter fungerar på ett preventivt sätt, poängterade att en kreditgivare måste ha en viss möjlighet att före- bygga missbruk av krediter och andra illojala beteenden genom att i förhand avskräcka med en kännbar dröjsmålsränta. , som avstyrkte förslaget, fram- höll att kreditgivare vid försenad betalning får dels extra kostnader för administration, dels högre upphandlingskostnad för upplånat kapital. Enligt förbundet är det självklart att dessa förhöjda kost- nader inte ska bäras av vare sig kreditgivaren eller (i förlängningen) kredittagare som sköter sina betalningsåtaganden. anförde att dröjsmålsränta är ett av de mest effek- tiva påtryckningsmedel som en kreditgivare har att använda sig av för att gäldenären inte ska hamna i dröjsmål med betalningen av sin skuld. En begränsning motsvarande den i skulle enligt innebära en väsentlig sänkning, något som skulle påverka effekten av detta påtryckningsmedel. RSV påtalade att en begränsning av vilken dröjsmålsränta som kan avtalas innebär en betydande inskränkning av avtalsrätten, något som också Företagarna instämde i. Remissvar över promemorian Konsumentskyddet inom det finansiella området () Promemorian Konsumentskyddet inom det finansiella området () blev föremål för ett remissförfarande (se Fi2005/1958). Några synpunkter i remisskörden avseende förslaget om räntetak vid konsumentkrediter redovisas här. anförde i sitt remissyttrande att den avstyrkte förslaget om oskälig ränta och tillade följande: Även med beaktande av vad som sägs i promemorian finns en påtaglig risk för att den maximala räntan enligt den föreslagna bestämmelsen blir normgivande för tillämpade räntenivåer. Tyvärr kan antas att detta i högre utsträckning blir fallet för krediter i samband med kreditköp där uppseendeväckande höga krediträntor primärt förekommer. Som (2005:4) om Blancokrediter till konsu- menter visade är incitamenten för konsumenten att i just dessa situa- tioner överväga alternativa finansieringsalternativ små. Andra åtgärder mot överskuldsättning sin tur också att incitamenten för kreditgivare på denna marknad att justera sina räntor är låg. framhöll även att det även fortsättningsvis skulle finnas konsumenter som kunde anses medföra högre kreditrisk, och om det inte skulle gå att kompensera sig för dessa risker kunde det föreslagna regelverket med stor sannolikhet leda till att en större andel konsumenter genom strängare kreditprövningar nekas kredit. Tillgången till krediter för dessa konsumenter hos etablerade kreditgivare skulle då minska, vilket i värsta fall kunde skapa förut- sättningar för en grå och helt oreglerad lånemarknad. () ifrågasatte införandet av ett räntetak, eftersom ett sådant torde strida mot vedertagna marknadsekono- miska principer. () ansåg att förslaget i praktiken innebar en form av prisreglering, vilket bedömdes vara främmande i en fri marknadsekonomi där det i huvudsak råder fri prissättning på varor och tjänster. , som liknade förslaget vid ett återinförande av en räntereglering, ansåg att starkare skäl måste anföras för en sådan reglering än den som promemorian innehöll. Även avstyrkte förslaget med hänvisning till att prisreglering är ett mycket stort ingrepp i företagens bestäm- manderätt och att prisreglering erfarenhetsmässigt hämmar utbud och produktutveckling på fungerande konkurrensmarknader, något som försämrar villkoren för konsumenter. Riksbank, som ansåg att prisreglering generellt är ett trubbigt instrument med snedvridning av konkurrensförhållanden som konsekvens, pekade på att näringsidkaren – genom justering av priser och övriga villkor – kan uppnå den ersättning för krediten som önskas utan att räntefotsregeln överträds, varför regeln riskerar att bli utan verkan. såg under alla omständigheter en risk i att en bestämmelse om räntetak skulle medföra en onödig inskränkning i konsumenters valfrihet. I stället borde främst krav på information och genomlysning övervägas för att skydda konsu- menter mot oskäliga avtalsvillkor. framhöll nödvändigheten av en kart- läggning av marknadens konsumentkrediter och dess villkor innan konsumentkreditlagen ändras. , som motsatte sig förslaget, ansåg att referensräntan inte avspeglade marknadsräntorna, eftersom denna Andra åtgärder mot överskuldsättning endast justeras halvårsvis. påtalade att förslaget skulle kunna begränsa utvecklingen av finansiella tjänster avseende mindre belopp och korta krediter, vilket skulle kunna leda till nega- tiva effekter på detaljhandelns möjligheter att erbjuda avbetalnings- lösningar. Även menade att man kunde ifrågasätta kopplingen till referensräntan i sig då det är verkliga marknads- räntor (t.ex. Stibor) som styr näringsidkarens upplåningskostnader. Föreningen ansåg också att förslaget inte beaktade de nya kapital- täckningsreglerna till följd av II. Vidare anfördes att den föreslagna regleringen kunde skapa risker för ett mer oöverskådligt avgiftsuttag från näringsidkarens sida, eftersom denne skulle tvingas att kompensera ett bortfall av ränteintäkter med höjningar av diverse avgifter (t.ex. uppläggnings- och aviseringsavgifter). I detta sammanhang påpekade föreningen att kostnaden för konsumenten i sådana fall kan öka, eftersom det endast är betalad ränta som är avdragsgill som underskott av kapital. Dessutom tillades att små- krediter med kort löptid skulle riskera att försvinna (i vart fall i de situationer då kreditkostnaderna är inkluderade i räntan), vilket skulle kunna leda till att endast större krediter står till kundernas förfogande , med större risker för överskuldsättning som följd. Flera remissinstanser påpekade att tydligare och mer detaljerad information till konsumenterna om räntevillkoren skulle kunna råda bot på många av de problem som förslaget var ägnat att åt- gärda. Vidare framhöll många att frågor om oskälig ränta i före- kommande fall kan prövas enligt befintlig lagstiftning, exempelvis lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden och avtalslagen. Ett flertal remissinstanser hade en positiv inställning till för- slaget medan några avstod från att yttra sig. , som hänvisade till svårigheterna som finns vid tillämpningen av bestäm- melsen om ocker, tillstyrkte förslaget men reserverade sig inför dess eventuella räntehöjande effekt. Utredarens bedömning (räntetak vid indrivning m.m.)