sou · GWB399 · 2008-11-05 00:00:00 — När den nu gällande expropriationslagen infördes överfördes bestämmelserna i sak oförändrade till 4 kap. 2 § första stycket. Sam- tidigt tillkom ett andra stycke som närmare reglerar hur influens- regeln ska tillämpas vid s.k. värdestegringsexpropriation enligt 2 kap. 11 § expropriationslagen. Någon ändring har därefter inte gjorts av influensregeln. Som har berörts var ett huvudskäl bakom influensregelns nuvarande utformning att den skulle motsvara bestämmelserna om ersättning för miljöskada. Det finns dock en viss semantisk skillnad mellan bestämmel- serna i och i expropriationslagen. Enligt är det störningens vanlighet som ska prövas. Enligt expropriationslagen är vanlighetsprövningen i stället kopplad till den skada (marknads- värdeminskning) som uppstår. Från början var bestämmelserna i princip identiska; enligt miljöskyddslag skulle nämligen vanlighetsprövningen avse den uppkomna skadan.TPF8FPT När bestämmelserna om miljöskada flyttades över till miljöskadelag ändrades emellertid ordalydelsen, så att vanlighetsprövningen i stället skulle avse störningen och inte den skada som störningen åstadkommer. I förarbetena konstateras att detta innebar en viss ändring i sak, så till vida att även alldagliga skador ska ersättas, om de beror på ovanliga störningar.TPF9FPT Bestämmelserna i miljöskadelagen överfördes senare oförändrade till . Eftersom motsvarande ändring inte har gjorts i expropriationslagen, föreligger således fortfarande en viss, om än marginell, saklig skillnad mellan prövningen av en miljöskada och av en företagsskada. En annan skillnad mellan de båda lagarna är att enligt kan alla skador som en störning medför ersättas, dvs. såväl värde- minskning på en berörd fastighet som det som enligt expropriations- lagens terminologi benämns övriga skador, för vilka annan ersättning ska betalas. Det faktum att 4 kap. 2 § expropriationslagen endast behandlar marknadsvärdeminskningen (fastighetsskadan) torde dock innebära att övriga skador, som har orsakats av expropriations- företaget, inte kan ersättas enligt expropriationslagen. Den redovisade bedömningen är i och för sig inte klarlagd i rätts- praxis. Synsättet skulle dock kunna sägas följa av en analog tillämp- ning av Högsta domstolens ställningstagande i NJA 1976 s. 139. I det fallet var fråga om fastighetsreglering enligt fastighetsbildnings- lagen skulle tillåtas av gatumark enligt gällande detaljplan. fann att hinder mötte mot regleringen, främst av det skälet att företagsskada (miljöstörningar) skulle uppstå genom reg- leringen och att företagsskada inte lärer kunna ersättas enligt fastighetsbildningslagen, eftersom en direkt regel om sådan ersätt- ning då inte fanns i den lagen. Bedömningen stöds även av vissa 8TP PT I miljöskyddslagen talades visserligen om olägenhet i stället för skada, men när begreppet olägenhet miljöskadelag genomgående ändrades till skada, konstaterades att detta inte innebar någon ändring i sak utan att syftet endast var att nå överensstämmelse med skade- ståndslagens terminologi. 1985/86:83 s. 39. 9TP PT Prop. 1985/86:83 s. 39. uttalanden som har gjorts i doktrinen, t.ex. av och Trots de nämnda skillnaderna är tillämpningen av 4 kap. 2 § expropriationslagen och 32 kap. 1 § i princip densamma och den praxis som har utbildats för den ena bestämmelsen får i allt väsentligt anses gälla även för den andra. Mot den bakgrunden behandlas i det följande tillämpningen av de båda bestämmelserna gemensamt. Ersättning för företagsskada enligt expropriationslagen och för förmögenhetsskada enligt ska betalas endast om skadan är av någon betydelse. I tillämpningen brukar man tala om att mark- nadsvärdepåverkan ska vara väsentlig, vilket har gett villkoret dess namn. Bestämmelsens syfte är att från rätten till ersättning undan- ta bagatellartade skador, som inte har någon praktisk betydelse.TPF11FPT tar som ett skäl för väsentlighetsrekvisitet även upp osäkerhetsmarginalen vid fastighetsvärdering och därmed sammanhängande bevissvårigheter i fråga om bagatellartade skador.TPF12FPT Någon mer allmängiltig gräns för vad som ska anses vara en baga- tellartad skada går inte att ange. Avgörande för om värdepåverkan är väsentlig eller inte kan vara dels hur stort belopp det är fråga om (absolut), dels hur beloppet förhåller sig till fastighetens totala marknadsvärde (relativt).TPF13FPT Väsentlighetsrekvisitet har i praxis sällan eller aldrig varit avgör- ande för om ersättning skulle betalas eller inte för en företagsskada eller en miljöskada, eftersom det oftast har bedömts som mer eller mindre uppenbart att skadan var mer än bagatellartad.TPF14FPT I NJA 2000 s. 737 var fråga om ersättning för minskat boendevärde för byggande av järnvägen till . Hovrätten fann, efter en skälighetsbedömning, att skadan uppgick till för två fastighetsägare och 17 000 till den tredje. 10TP PT Se Expropriationsteknik och fastighetsvärdering, Kurslitteratur från 1959, s. 10 () och s. 30 (). 11TP PT Prop. 1969:28 s. 165 och 238 och prop. 1985/86:83 s. 40. 12TP PT SOU 1969:50 s. 169 och prop. 1971:122 s. 70. 13TP PT Jfr prop. 1985/86:83 s. 40 och Hans Stark, Expropriationslagen – en kommentar, s. 208. 14TP PT En översikt över tillämpningen fram ges i , Företagsskada, 1991:11, s. 14–16, 52–61, 104–107, 182–183, 240 och 275. domstolen gjorde bedömningen att inskränkningarna i fastighetsägarnas boendemöjligheter och värdet av fastighetsägarnas egna arbeten utgjorde följdskador av ekonomisk natur som inte kunde anses sakna betydelse. Ersättning för företagsskada betalas endast i den mån den negativa influensen inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena i orten eller till influensens allmänna förekomst under jämförliga för- hållanden. Ersättning betalas alltså endast för störningar/skador som överstiger denna vanlighetsgräns.TPF15FPT Detsamma gäller för en miljöskada som inte har orsakats uppsåtligen eller genom vårds- löshet. Ortsvanliga är sådana störningar som uppstår när t.ex. en ny fabrik förläggs till en industriort som har liknande stör- ningar. Med ort menas den störda fastighetens närmaste omgiv- ning.TPF16FPT Ortsbegreppet ansluter inte till någon administrativ indel- ning, utan den geografiska avgränsningen ska göras med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Ortsbegreppet ska dock enligt förarbetena inte tolkas alltför snävt. I NJA 1999 s. 385 (Dalarömålet) uttalade följande i den frågan. Det skall då först sägas att, om man på detta sätt bryter ned ett område i delområden, det ofta blir möjligt att konstruera ett mindre område som inte har utsatts för störningar. Det är tydligt att man måste gå försiktigt fram, om ortsvanlighetsprövningen skall spela den roll som lagstiftaren avsett. Ett ifrågasatt delområde måste kunna avgränsas på ett naturligt sätt från orten i övrigt för att det skall vara motiverat att pröva ortsvanligheten med hänsyn till förhållandena i delområdet. Allmänvanliga störningar är sådana som uppkommer när t.ex. en fabrik förläggs till en ort som inte har någon industri eller i vart fall inte någon liknande fabrik, om dessa störningar är allmänt förekommande under jämförliga förhållanden på annan ort.TPF17FPT Ett annat exempel på en allmänvanlig störning är när en motorväg dras 15TP PT Det kan noteras att i NJA 1999 s. 385 (Dalarömålet) framhöll att någon fullständig åtskillnad inte kan göras mellan bedömningen av störning, skada och skälighet eftersom det i viss utsträckning är samma förhållanden som inverkar på bedöm- ningarna. 16TP PT Prop. 1969:28 s. 239. 17TP PT Prop. 1985/86:83 s. 41. fram genom en förut orörd natur.TPF18FPT Det är emellertid inte enbart immissionens art, utan även dess intensitet, som ska beaktas. En störning kan således anses vara allmänvanlig endast upp till en viss nivå. Vid tillämpningen av orts- eller allmänvanlighetsreglerna ska man som redan har berörts göra en skälighetsbedömning. Lagen anger därför inte någon klar toleransgräns eller annat bestämt mått av störningar som den skadelidande får tåla. Vidare är, i fråga om stör- ningar som inte bedöms som ovanliga, rätten till ersättning bero- ende av en skälighetsbedömning. Reglerna om orts- och allmänvanliga störningar ska tillämpas på delvis olika sätt vid skilda skadetyper.TPF19FPT Vissa typer av störningar torde sällan eller aldrig kunna betraktas som orts- eller allmän- vanliga, t.ex. sprängning eller förorening av mark eller grundvatten. Däremot torde mindre störningar eller skador till följd av luft- och vattenföroreningar, liksom buller, i viss utsträckning få tolereras utan ersättning. Rättsläget kan dock förändras i takt med att de tekniska möjligheterna att förebygga störningar ökar. Regeln om skälighetsbedömning medför att man inte kan åbe- ropa orts- eller allmänvanlighet när den skadelidandes hälsa för- sämras; det har inte bedömts rimligt att någon ska behöva tåla så- dana olägenheter utan ersättning även om de är vanliga på orten eller allmänvanliga. Vid skälighetsprövningen i andra situationer bör utöver skadans art också typen av skadegörande verksamhet i någon mån spela in. Vid verksamheter som allmänt anses samhälls- nyttiga, t.ex. byggandet av en motorväg, kan den skadelidande så- ledes få tåla något mer än i andra sammanhang. Detta bör gälla sär- skilt vid rena förmögenhetsskador, exempelvis vid sänkta fastig- hetspriser inom ett villaområde till följd av att det där anläggs t.ex. ett reningsverk, ett daghem, en busstation eller en bilprovnings- anläggning. Skälighetsbedömningen beror även delvis på de krav man ställer på miljön. Även om en miljöstörning anses som naturlig och svårfrånkomlig är det inte säkert att synsättet är detsamma när värderingarna i samhället förändras. Ett tecken på en sådan attitydförändring kan vara ändringar i de normer som myndigheterna ställer upp för acceptabla störningar, t.ex. för 18TP PT Prop. 1969:28 s. 240. 19TP PT Texten i denna del är huvudsakligen hämtad från förarbetena till miljöskadelagen, prop. 1985/86:83 s. 41 f. Se även NJA 1999 s. 385 (Dalarömålet) där en motsvarande redovisning lämnas. störningar genom buller. Om normerna skärps kan det påverka bedömningen av vad den skadelidande skäligen får tolerera. Vid skälighetsbedömningen bör hänsyn också tas till skadans storlek. En för den skadelidande ekonomiskt kännbar skada bör inte anses vara en sådan som den skadelidande skäligen bör tåla. Vid denna avvägning kan det finnas skäl att också ta hänsyn till om den skadelidande är en privatperson, en näringsidkare, ett företag som bedrivs i form av juridisk person eller ett offentligt organ. Även om det framgår redan av lagtexten och dessutom behand- las tämligen ingående i förarbetena att en skälighetsprövning alltid ska göras, gav i det berörda Dalarö- målet (NJA 1999 s. 385) uttryck för en mer självständig roll för denna skälighetsprövning, än som hade tillämpats . Efter att uttryckligen ha klarlagt att störningarna i fråga var allmän- vanliga, konstaterade domstolen att det därmed inte är sagt att fastighetsägarna är skyldiga att tåla störningarna utan ersättning. Med hänvisning till olika enskilda förhållanden bedömdes skäligt, i det enskilda fallet, att ersättning ändå skulle betalas. Högsta dom- stolen kom till samma slutsats i NJA 2003 s. 619 (Ålbergamålet), där det bestämdes att ersättning skulle betalas för ett jaktintrång, trots att störningen som sådan bedömdes som allmänvanlig. Ett vägledande mål när det gäller bedömningen av orts- och allmänvanlighetsrekvisiten för trafikimmissioner är det s.k. Värmdö- ledsmålet, NJA 1977 s. 424. Målet avsåg några bebyggda fastigheter som berördes av omläggning av en motorväg. bedömde att värdeminskningen till följd av immissionsskadorna kunde bestämmas till mellan av värdet och att störningarna inte var ortsvanliga. Med ort avsågs ifrågavarande villaområde. I fråga om allmänvanlighetsrekvisitet fann domstolen att detta skulle tillämpas med ledning av de normer som finns för tillåtligheten av trafikimmissioner. underströk att värderingarna på detta område är föremål för ständiga förändringar och att det därför inte heller i domstolspraxis är möj- ligt att lägga fast några på lång sikt giltiga gränsvärden. stödde sig främst på av trafikbullerutredningen (SOU 1974:60) rekommenderade värden. Några av de berörda fastighet- erna hade enligt beräkningarna högre bullernivå än de rekommen- derade gränsvärdena för ny trafikled. Sådana trafikimmissioner före- kommer framför allt i mer centrala delar av större tätorter. De be- räknade bullernivåerna för de aktuella fastigheterna ansågs inte så allmänt förekommande i de större tätorternas ytterområden, att dessa fastigheters ägare skäligen själva borde bära hela den värde- minskning som deras fastigheter hade undergått till följd av trafik- immissionerna. Ersättning skulle alltså enligt domstolen betalas för immissionsskada på dessa fastigheter. Efter Värmdöledsmålet har vanlighetsprövningen i mål om ersätt- ning för trafikimmissioner i hög grad grundats på de gränsnivåer för buller som hänvisade till. Särskilda omständig- heter i de enskilda fallen har dock lett till att ersättning har betalats även i andra fall än de där riktlinjerna för buller har överskridits. I det nämnda Dalarömålet, som gällde störningar från en nyanlagd väg i ett tidigare relativt ostört område, gjordes åter en koppling till gällande riktlinjer för bullernivåer. Efter att ha konsta- terat att störningarna inte var ortsvanliga, anförde Högsta dom- stolen följande. Angående allmänvanlighetskriteriet kan konstateras att den förut be- rörda utvecklingen av följer samma mönster som uppvisas av ett antal andra orter i närhet. Med denna utveckling följer utbyggnad av allmänna anläggningar som vägar, som anpassas till en ökande trafik. Generellt sett får tillkomsten av en sådan väg som med dess trafik och dess estetiska inverkan på t.ex. landskapsbilden anses allmänvanlig. Det är inte belagt att de buller- störningar som orsakas av vägen i och för sig är onormalt stora. Ca 1,6 milj. människor i är i sin boendemiljö exponerade för vägtrafikbuller på över (A) ekvivalentnivå (frifältsnivå utomhus; se prop. 1996/97:53 s. 45 och SOU 1993:65 s. 117). I tätorter med 500–10 000 invånare, till vilka hör, beräknas 9–av invånarna vara utsatta för 55–(A) och åtminstone för högre värden (se SOU 1993:65 bil. 9 s. 4). I likhet med HovR:n anser HD därför att bullerstörningarna bör betraktas som allmänvanliga. gick emellertid därefter vidare i sin diskussion och konstaterade följande. Därmed är dock inte sagt att klagandena är skyldiga att tåla störning- arna från vägen utan ersättning för skador på grund av dessa. I den skälighetsprövning som ska göras bör ett flertal omständigheter vägas in. En sådan omständighet är tämligen speciella karaktär som innebär att även normala störningar kan ha större betydelse än på andra platser. Den sammantagna inverkan av immissionerna bör också tillmätas vikt. Skadans art och totala storlek kan vara ytterligare en omständighet att beakta, liksom att fastighetsägarna är privatpersoner. Vidare kan hänsyn tas till överskridande av gällande normer för immissioner. Samhällsnyttan av vägen bör ges vikt. Beaktas kan också att toleransgränsen för vissa typer av immissioner, t.ex. buller (jfr 1969:28 s. 240 och 1985/86:83 s. 41) och estetisk inverkan (jfr prop. 1969:28 s. 240 och NJA 1988 s. 376), kan ligga högre än för andra. Från domstolens diskussion rörande skäligheten i just det berörda fallet kan följande noteras. Det är svårt att lägga ihop bullerstörningar med estetiska immissioner. De förra men inte de senare går att mäta objektivt. Att subjektivt värdera och lägga samman störningarna är knappast möjligt. Det ligger då närmast till hands att utnyttja den ekonomiska betydelsen av immissionerna som gemensam värdemätare för dem. – – – HD gör för sin del den bedömningen att fastigheternas värde före vägens tillkomst låg någonstans mellan (parternas värderingar). Det skulle innebära för 5:22 ca , för 5:12 ca och för 7:25 ca . På motsvarande sätt uppskattade minsk- ningar i fastighetsvärdena på grund av vägen är för 5:22, för 5:12 och för 7:25. För fastigheterna ger det ungefärliga värdeförändringar på för 5:22, för 5:12 och för 7:25. Dessa värde- minskningar får visserligen anses påtagliga men inte så kännbara att de blir avgörande för skälighetsprövningen. Hur de nu uppskattade värde- minskningarna fördelar sig på buller och estetisk inverkan är svårt att precisera. Mot bakgrund av den utredning som finns i målet synes dock det vara rimligt att anta att skadorna på grund av estetisk stör- ning är större än de som orsakats av bullerimmissionerna. Angående gällande normer för immissioner är det bara aktuellt att beakta sådana som avser vägtrafikbuller. I värmdöledsmålet utnyttjade HD gränsvärden för buller, vilka rekommenderats av Trafikbuller- utredningen (SOU 1974:60), för prövningen av om skadorna på grund av alla slags då aktuella immissioner (inbegripet bl.a. allmän miljö- påverkan) var allmänvanliga. Dessa gränsvärden gav uttryck för den högsta acceptabla trafikbullernivå som utredningen från sociala och medicinska synpunkter ansett motiverad och bedömt på eftersträvansvärd. förslag till immissions- normer kom emellertid inte att bli antagna av statsmakterna. I stället godkändes riktlinjer som innebar för fallet nybyggnad eller väsentlig ombyggnad av trafikled i befintlig bebyggelse, vilket är den nu aktuella situationen, att strävandena skulle vara att förhindra högre bullernivåer än (A) utomhus och (A) inomhus (prop. 1980/81:100 bil. 9 s. 116 f., rskr 1980/81:257). har statsmakterna antagit en handlingsplan mot buller (prop. 1993/94:215, rskr 1993/94:402) och en infrastrukturinriktning för framtida transporter (prop. 1996/97:53, rskr 1996/97:174) i vilka vägtrafikbuller behandlas. Enligt handlings- planen bör inriktningen vid nybyggnad eller väsentlig ombyggnad av trafikleder vara att uppnå ekvivalenta bullernivåer vid fasad utomhus (frifältsnivå) som inte överstiger (A) och att begränsa maximal- nivåer (nivåer som beräknas överskridas högst fem gånger per natt) till högst (A) inomhus. Där utomhusnivån inte kan reduceras till rimlig kostnad bör inomhusnivån i stället reduceras så att den inte överstiger (A) i delar av boningsutrymmena. I infrastrukturinrikt- ningen anges handlingsplanens bullervärden som riktvärden för trafik- buller, som normalt inte skall överskridas vid nybyggnation eller väsentlig ombyggnad av trafikinfrastruktur. Med de förut angivna utgångspunkterna i fråga om bevisade bullernivåer på klagandenas fastigheter kan konstateras att de nu angivna riktvärdena inte över- skrids beträffande dessa fastigheter. I överensstämmelse med vad som framhölls i HD:s avgörande i värmdöledsmålet torde man, för att över huvud taget finna en rimlig gräns för ersättningsskyldighet vid trafikimmissioner, vara hänvisad till att hämta viss ledning av de normer som gäller för måttet av trafik- störningar som anses acceptabla från samhällets synpunkt. Sådana normer är dock inte i alla lägen utslagsgivande för vad en fastighets- ägare bör vara skyldig att tåla utan gottgörelse utan måste vid denna bedömning kunna frångås i både den ena och den andra riktningen. Som också framgår av det nämnda avgörandet bör därvid bl a fastig- heternas belägenhet i förhållande till en större tätort tilläggas betyd- else. Av avgörandet kan således slutas att en högre grad av störning måste tålas av fastighetsägarna utan ersättning i de centrala delarna av en stor tätort än när det, som i det målet, gäller fastigheter belägna i de större tätorternas ytterområden. Med hänsyn till den återhållsamhet som vid miljöskadereglernas tillkomst förutsatts i fråga om rätten till ersättning för trafikstörningar och intresset av att finna hanterliga och förutsebara normer för ersättningsfrågans bedömning får det dock förutsättas att ersättning endast i undantagsfall kan utgå för trafik- immissioner på fastigheter belägna i eller i utkanten av en större tätort med mindre än att riktvärden av angivet slag överskrids. Vad som har sagts måste i viss utsträckning gälla även i fråga om orter belägna på större avstånd från en stor tätort, detta inte minst i betraktande av den förut beskrivna utveckling som innebär att sådana orter gradvis kan ändra karaktär. Det måste dock i dessa fall finnas ett något större utrymme för en individuell bedömning. Av betydelse blir därvid bl.a. i vilken utsträckning fastighetsägarna – på samma sätt som ägarna av fastigheter i utkanten av en stor tätort – haft anledning att räkna med en ingripande förändring av närmiljön, något som otvivel- aktigt har uppkommit i förevarande fall. Det är här fråga om ett sam- hälle på ett avstånd av ca 5 mil från präglat av en i många avseenden unik skärgårdsmiljö, till vilket i enlighet med vad klagan- dena har framhållit åtskilliga fastighetsägare får antas ha sökt sig för fritidsboende eller permanentboende i en särskilt naturskön och lugn omgivning i medvetande om de olägenheter som det förhållandevis långa avståndet till kan innebära. belägenhet i havs- bandet torde också ha uppfattats som ett slags garanti för att genom- fartstrafik till arbetsplatser i inte skulle komma till stånd. Av utredningen framgår att fastigheterna framför allt under sommar- tid blir utsatta för höga maximalnivåer av buller, 65–(A) vid ute- plats. T-korsningen söder om bron över kanal innebär att fastigheterna blir särskilt utsatta för det buller som uppstår när for- donen accelererar efter korsningen, en omständighet som inte beaktas i de vedertagna modellerna för bullerberäkning eftersom dessa är ut- formade från den utgångspunkten att den ökade ljudnivån vid accele- ration uppvägs av den minskade ljudnivån vid retardation. Likaså inne- fattar maximalnivåerna av buller i de vedertagna beräkningsmodellerna endast buller från tunga fordon med en vikt över . Fastig- heterna är belägna på eller i anslutning till en stark sluttning mot vägen som innebär att det endast i begränsad utsträckning finns möjlighet för ägarna att genom sedvanliga anordningar skydda sig mot bullret eller att förlägga uteplatserna på sådant sätt att störningarna motverkas. Det råder ingen tvekan om att möjligheten att begagna fastigheterna på det sätt som förutsatts med hänsyn härtill starkt begränsats och att ägarna blivit utsatta för kännbara obehag. Detta gäller i synnerhet uteplatserna under den för en ort av förevarande karaktär särskilt viktiga sommar- perioden. Vid en samlad bedömning får omständigheterna anses vara sådana att fastighetsägarna inte skäligen bör själva bära hela den värdeminsk- ning som deras fastigheter undergått till följd av främst bullerstör- ningarna och de estetiska immissionerna. När det gäller störningar av annat slag än av vägar är det i första hand immissioner från kraftledningar som har varit aktuella i tillämpningen. I ett mål rörande psykiska och estetiska störningar från en kraftledning på i (Torslandamålet, NJA 1988 s. 376) anförde bl.a. följande. Ersättning skall utgå på grundval av det marknadsvärde fastigheten skulle ha haft om inverkan av ledningsföretaget inte förekommit men endast i den mån det är skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eller till den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämför- liga förhållanden – två rekvisit som det är svårt att klart hålla isär. I förevarande fall är fråga om en fastighet i ett visserligen täm- ligen skyddat läge men likväl belägen i nära anslutning till miljöstör- ande industri av betydande omfattning. I sådana omgivningar måste fastighetsägare räkna med ett visst mått av sådana störningar som det här är fråga om. Eftersom varken psykiska eller estetiska störningar låter sig mätas utan måste bli föremål för utpräglat subjektiva bedömningar, bör gränsen för vad som fastighetsägaren skäligen bör tåla med hänsyn till vad som är vanligt på orten eller allmänt förekommande sättas tämligen högt.