sou · GWB350 · 2008-05-15 00:00:00 — Utöver den nuvarande möjligheten att överklaga beslut om godkännande som skyddsvakt införs en möjlighet att överklaga beslut i fråga om skyddsobjekt. Beslut som får överklagas är beslut om att inrätta skyddsobjekt, beslut om vilka särskilda förbud som ska gälla vid sådana samt beslut om extra skyddsåtgärder. Beslut som fattats av regeringen ska dock undantas från den ordningen. Generella bestämmelser om överklagande av förvaltningsbeslut finns i förvaltningslagen (1986:223). Den lagen anger dock inte att förvaltningsbeslut kan överklagas, inte ens som huvudregel. 22 § förvaltningslagen stadgar nämligen att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det gått honom emot och beslutet kan överklagas. Svaret på frågan om ett visst beslut kan överklagas får alltså sökas i andra författningar än förvaltningslagen. Det kan vidare nämnas att förvaltningslagen kan sättas ur spel inte bara av annan lag, utan även av bestämmelser i förordningar (se 3 § förvaltningslagen). Om ett visst beslut kan överklagas, gäller som huvudregel enligt 22 a § förvaltningslagen att allmän förvaltnings- domstol är överprövningsinstans. I den nuvarande skyddslagen finns inga bestämmelser om överklagande av beslut som fattats med stöd av lagen. Sådana bestämmelser finns i 19 § skyddsförordningen, som anger att beslut i 5, 8, 11 och 14 §§ skyddsförordningen får överklagas. Här avses således beslut om en viss person ska godkännas som skyddsvakt eller skyddsområdesvakt (5 och 14 §§ skyddsförordningen), beslut enligt 19 § skyddslagen om särskilda skyddsåtgärder (8 § skydds- förordningen) samt beslut i fråga om tillstånd för utlänningar att uppehålla sig på militärt skyddsområde (11 § skyddsförordningen). Andra beslut som fattats med stöd av lagen eller förordningen kan enligt dessa regler inte överklagas.TPF1FPT Således får beslut enligt t.ex. 2 § skyddsförordningen inte överklagas. I 2 § anges vilka myndigheter som ska fatta beslut enligt bl.a. 3 § skyddslagen. Av 19 § skyddsförordningen följer således indirekt att ett beslut om skyddsobjekt enligt 3 § skyddslagen inte får överklagas. Inte heller kan ett beslut om t.ex. fotograferingsförbud överklagas. fanns möjlighet att få vissa icke överklagbara beslut, som fattats av regeringen eller annan myndighet, prövade enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Enligt den nu gällande lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut, är möjligheten till rättsprövning begränsad till att avse endast regeringsbeslut. Ett beslut som en länsstyrelse eller Försvarsmakten fattat med stöd av skyddslagstiftningen kan alltså inte rättsprövas. Även om skyddslagstiftningen således inte ger stöd för att ett beslut om skyddsobjekt kan överklagas kan en möjlighet till detta som framgår av nästa avsnitt ändå finnas. Även bör det vara möjligt att överklaga beslut som rör frågan om godkännande som skyddsvakt, dvs. i praktiken beslut om att någon inte godkänns. I konsekvens med vårt förslag om en uttrycklig bestämmelse om återkallelse av godkännande som skyddsvakt bör det finnas en motsvarande regel om överprövning av ett återkallelsebeslut. Frågan är om en ny reglering ska ge en uttrycklig möjlighet att överklaga andra beslut grundade på lagstiftningen. Spörsmålet är i första hand aktuellt i frågor om beslut rörande skyddsobjekt: ett positivt eller ett negativt beslut härom, liksom ett beslut att upphäva eller ändra ett fattat beslut om skyddsobjekt. Innebörden av de förslag som vi lägger fram är att beslut om skyddsobjekt där den som äger, disponerar eller annars nyttjar 1TP PT Förfogandelagen (1978:262), som reglerar förfarandet avseende ersättning enligt 22 § skyddslagen, innehåller dock vissa bestämmelser om överprövning. Lagen (1985:206) om viten, som är tillämplig på viten enligt 21 § skyddslagen, innehåller också bestämmelser om överprövning. objektet är någon annan än staten i de flesta fall inte ska före- komma utan att denne medger detta och är beredd att ta det ansvar som följer med skyddsobjektsbeslutet. I dessa fall – liksom i de fall där ägaren eller brukaren är staten – bör det i praktiken inte finnas något egentligt behov av en överklagandemöjlighet. Trots detta anser vi att det av principiella skäl bör finnas en formell möjlighet i lagstiftningen att kunna överklaga sådana beslut. Detsamma gäller för de situationer där ägaren eller brukaren eftertraktar ett beslut om skyddsobjekt för sin anläggning, men där inte bejakar detta och således avslår framställningen härom. Med samma principiella synsätt bör också beslut om att upphäva eller ändra ett beslut om skyddsobjekt kunna överklagas av ägaren eller brukaren. De situationer som ryms under resonemanget avser inte skyddsobjekt som beslutas för främst skyddet för allmänheten eller militära ändamål (5 § 5 och 6 § i den föreslagna skyddslagen). För sådana beslut, som i regel torde avse områden med andra ägare än det allmänna, kommer det i de flesta fall inte att krävas medgivande från ägaren eller brukaren. Ett tillträdesförbud eller alternativa förbud kommer i flera fall att gälla mot den som äger, disponerar eller annars nyttjar området. Ett beslut om skyddsobjekt kan därför medföra en kännbar inskränkning av ägarens m.fl. möjlig- heter att nyttja området. Intresset av en uttrycklig överklagande- möjlighet är därför här högst berättigat, och det alldeles oavsett att Försvarsmakten i regel träffar överenskommelse med ägaren eller brukaren kring markdispositionen. Till de principiella och rättssäkerhetsmässiga skäl som talar för de föreslagna överklagandemöjligheterna hör även intresset av att hålla rättstillämpningen på en enhetlig och konsekvent linje. Överklagandemöjligheterna för de berörda objekts- eller markägarna m.fl. ska omfatta också frågor rörande förbudsbeslut kopplade till skyddsobjektsbeslutet, t.ex. ett avbildningsförbud, liksom beslut om extra skyddsåtgärder. En länsstyrelses eller Försvarsmaktens beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. Beslut om skydds- objekt kan avse mycket viktiga intressen. Syftet med ett sådant beslut kan i värsta fall kan gå helt förlorat, om beslutet inte kan gå i verkställighet . Av det skälet bör ett beslut gälla utan hinder av att beslutet har överklagats. En sådan ordning hindrar inte att den överprövande domstolen, med stöd av 28 § förvaltningsprocesslagen, inhiberar beslutet. Att vi nu i den nya lagstiftningen föreslår en uttrycklig överklagandemöjlighet för den som är direkt berörd i fråga om skyddsobjektsbeslut utesluter inte att det kan finnas andra än ägare eller brukare som kan vara berörda och därmed i vissa fall ha ett rättslig intresse av att kunna få ett beslut om skyddsobjekt överprövat. Dessa fall låter sig dock svårligen fångas upp i en överklagandereglering som är knuten direkt till skyddslagstift- ningen. Utan de intressen som det kan röra sig om bör, såsom , fortsatt grunda sina möjligheter till rättslig prövning på annan reglering, nämligen om de mänskliga rättig- heterna. Här ska därför lämnas en beskrivning av några aktuella bestämmelser i konventionen. Att märka är att konventionen utgör svensk lag. I dess artikel 6.1 stadgas bl.a.: Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter [], vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Av intresse i sammanhanget är begreppet civil rättighet. Den närmare innebörden, som i viss mån är omtvistad, har beskrivits på följande sätt.TPF2FPT Kriteriet är om ett visst förfarande är avgörande för rättigheter som kan anses vara av privat natur, och vid bedömningen av detta ska man inte ta hänsyn till effekter som är avlägsna eller indirekta [] utan frågan är om ett förfarande direkt påverkar privata rättigheter. Vid tillämpning av dessa allmänna principer har funnit att artikel 6:1 reglerar inte bara förfaranden som allmänt kan anses gälla privaträtten utan också en rad förfaranden som i många andra länder är av förvaltningsrättslig snarare än civilrättslig natur. T.ex. har expropriationsbeslut ansetts röra sådana civila rättigheter som avses i artikeln. Ett beslut om att ett område ska vara skyddsobjekt kan, utöver i de fall där vi redan har föreslagit en överklagandemöjlighet, i speciella lägen sägas beröra enskilds civila rättigheter i här avsedd betydelse. Det kan således inte helt uteslutas att rörelsefriheten under allemansrätten i vissa situationer skulle kunna anses vara en sådan rättighet. 2TP PT , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl. Förutom kravet på domstolsprövning i artikel 6.1, kan nämnas kravet på tillgång till ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i , som också kan ha en viss betydelse för frågan om möjligheten att överklaga beslut enligt skyddslagen. Enligt artikel 13 ska envar, vars fri- och rättigheter enligt konventionen har kränkts, ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. De konventionsskyddade rättigheter som skulle kunna komma i fråga i detta sammanhang torde främst vara äganderätten och rörelsefriheten. Av praxis följer att det för tillämpning av artikeln inte förutsätts att man först måste konstatera att ett konventionsbrott faktiskt föreligger. Det räcker för klaganden att visa rimliga grunder för sitt påstående att hans eller hennes rättigheter enligt konventionen har kränkts, för att artikel 13 ska vara tillämplig. Om det i en sådan situation saknas ett effektivt rättsmedel enligt den nationella rätten, föreligger ett konventionsbrott gentemot artikel 13. Enligt vår bedömning kan ett beslut om skyddsobjekt vara av det slaget att det kan anses röra enskilds civila rättigheter i mening. I dessa fall har den enskilde en rätt till domstolsprövning av beslutet, oavsett om detta regleras i skyddslagstiftningen. Därmed är de rättsliga intressen till överprövning tillgodosedda också för de fall som vi ansett inte böra tas upp i själva saklagstiftningen. I praktiskt taget alla fall kommer en länsstyrelse eller Försvars- makten att vara den myndighet som beslutar om skyddsobjekt. I dessa fall överklagas besluten som sagts till resp. länsrätt. När det gäller de enstaka fall där regeringen fattar beslut bör dessa av principiella skäl inte kunna överklagas och således uttryckligen undantas från regleringen i skyddslagstiftningen. I den mån ett regeringsbeslut om skyddsobjekt kan anses innefatta en prövning av en enskilds rättigheter eller skyldigheter i den mening som avses i artikel 6.1 kan frågan bli domstolsprövad med stöd av rättsprövningslagen, som uttryckligen föreskriver en sådan möjlighet. kan i sammanhang nämnas de beslut som här är ifråga inte vinner rättskraft. I de fall en myndighet har avslagit en framställning om att besluta att t.ex. en anläggning ska vara ett skyddsobjekt, står det sålunda företrädaren för objektet fritt att, som ett alternativ till att överklaga, göra en ny framställning och därvid anföra nya omständigheter till stöd för saken. Enligt kommittéförordningen (1998:1474) ska vi göra en kostnads- beräkning och andra konsekvensbeskrivningar av de förslag som vi lägger fram. I direktiven anges att vi också ska analysera huruvida ett genomförande av förslagen innebär någon förändring av det offentliga åtagandet och om förslaget riskerar att leda till att kraven på statliga insatser ökar samt i övrigt redogöra för eventuella förändringar i ansvarsfördelningen mellan staten, kommunerna, landstingen samt företag och andra enskilda. Ett huvudsyfte med vårt arbete har varit att åstadkomma en modernisering av lagstiftningen till skydd för samhällsviktiga verksamheter. Ambitionen har varit att skapa ett regelverk som ger bra förutsättningar för ett väl avpassat, effektivt säkerhetsskydd som det erbjuder en flexibilitet över tiden och kan möta skiftande förhållanden. Fler icke-statliga och icke-kommunala aktörer är i allt större utsträckning ansvariga för samhällsviktiga verksamheter. Det har väckt frågor om hur det allmännas inflytande över skyddet ska säkerställas. Detta som vi har funnit det väsentligt att bibehålla den grundläggande principiella konstruktionen med frivilla åtaganden från de enskilda objektägarnas sida. En ökad sårbarheten hos många vitala samhällsfunktioner i kombination med framväxten av ett vidgat säkerhetshot gör det nödvändigt att ge skyddslagstiftningen ett något vidare tillämp- ningsområde än . Det gäller såväl i fråga om skyddsobjekten (det vi ska skydda) som beträffande skyddsändamålen (vad vi ska skydda oss mot). Resultatet är inte bara att särskilda rättsliga skyddsmöjligheter ges för fler viktiga anläggningar m.m. som kan vara i farozonen för kriminella angrepp, utan också att positiva effekter uppstår på det mer förebyggande planet. Att det rättsliga skydd som följer med en skyddsobjektsstatus enligt våra förslag kan ges åt fler samhällsviktiga anläggningar m.m. än innebär i grunden inte några ökade kostnader för de blivande objektsägarna. De anläggningar m.m. som är aktuella som möjliga skyddsobjekt har rimligtvis ett bra verksamhetsskydd. Vad som tillförs genom att anläggningen blir skyddsobjekt är förbättrade rättsliga verktyg för att upprätthålla skyddet; det är ju i princip inte lagstiftningen, utan omvärldsförändringarna i form av hot och risker som reser krav på nya, mer konkreta skyddsarrangemang. Och därtill kommer, som sagts, att lagstiftningen även ska bygga på att enskilda objektsägare frivilligt åtar sig att handha ett skyddsobjekt med det ansvar som det innebär. Att en anläggning har ställning som skyddsobjekt ger ju som en bonuseffekt ett förbättrat skydd mot andra brottsliga angrepp än de som skyddslagens skyddsändamål gäller. Sammanfattningsvis har vi funnit att våra förslag i praktiken inte bör innebära några ökade kostnader vare sig för blivande enskilda eller offentliga, civila skyddsobjektsägare. Det betyder så här långt att vi inte kan se att det finns några berättigade anspråk på ökade statliga insatser, i vart fall under mer fredliga förhållanden. En annan slutsats är att ansvarsfördelningen mellan staten, kom- munerna, landstingen, näringsidkare och enskilda inte rubbas. Försvarsmakten har rollen både som objektsägare eller objekts- nyttjare och som förvaltningsmyndighet med beslutsuppgifter på skyddslagsområdet. Vår bedömning är att förslagen inte innebär några nya kostnader för Försvarsmakten. Avskaffandet av systemet med militära skyddsområden i förening med att antalet fasta skyddsobjekt minskar bör tvärt om innebära vissa lättnader i fråga om både administrativt arbete och bevakningsuppgifter. När det sedan gäller länsstyrelsernas förvaltningsuppgifter rörande skyddsobjekt och skyddsvakter innebär förslagen att läns- styrelserna får en något vidgad roll. Att en ny skyddslag har ett vidare tillämpningsområde än den nuvarande innebär inte med nödvändighet att antalet skyddsobjekt som varje länsstyrelse ska besluta om kommer att bli särskilt mycket större. Det är emellertid inte antalet skyddsobjekt som är utmaningen, utan då mer synen på att länsstyrelserna ska ha en stärkt roll i sammanhanget. En upp- stramning av rutinerna inför beslut om skyddsobjekt tillsammans med ett system med tidsbegränsad giltighetstid för och ompröv- ning av många skyddsobjektbeslut innebär sannolikt en ökad arbetsbelastning för en del länsstyrelser. Detsamma kan gälla genom ett mer aktivt förhållningssätt i frågor om godkännande av skyddsvakter och återkallelse av godkännande. innebär de föreslagna reglerna om objektägarnas uttryckliga ansvar vad gäller bl.a. information till länsstyrelserna vissa lättnader för styrelserna. Det kan likväl förefalla troligt att länsstyrelserna sammantaget torde få något mer att göra till följd av den skyddslagstiftning som vi föreslår. Att med någon grad av tillförlitlighet förutsäga hur arbetsbelastningen kan komma att förändras är dock omöjligt. Den saken hänger ihop bl.a. med hur många fler ärenden om skydds- objekt som ska beredas och beslutas, hur aktiva på annat sätt länsstyrelserna kommer att bli och vilken utveckling i övrigt den praktiska rättstillämpningen leder till, inte minst när det gäller de presumtiva objektsägarnas agerande. En annan svårbedömd sak är hur många nya skyddsvakter som kan behövas. En faktor, som vi inte har kunnat skaffa oss en uppfattning om, är vidare hur resursläget är hos länsstyrelserna för det aktuella området. Likaledes har vi inte kunnat bedöma hur stor potential för rationaliseringar länsstyrelserna kan ha. Mot den här bakgrunden säger det sig självt att det är praktiskt omöjligt göra några säkra beräkningar om det kommer att behövas några resursförstärkningar för att fullt ut förverkliga våra förslag vare sig för länsstyrelsekollektivet eller för några enskilda läns- styrelser, och i så fall i vilken omfattning. Som en avslutning på konsekvensbeskrivningarna ska sägas att förslagen inte har bedömts inverka menligt på de grundlagsenliga fri- och rättigheter som är av intresse i sammanhanget. Många nya tänkbara skyddsobjekt är av det slaget att det inte heller finns någon rätt till tillträde till dem för enskilda. I den utsträckning så är fallet torde den rätten inte påverkas av skyddsobjektsstatusen. Ett tillträdesförbud innebär inte någon inskränkning i rätten att ta del av allmänna handlingar hos myndigheter m.fl. Principiellt sett innebär förslaget att avskaffa de militära skyddsområdena att de grundlagsmässiga intressena stärks. Det förslag till ny skyddslagsreglering som vi lägger fram föranleder följdändringar i många författningar. Eftersom det endast är fråga om konsekvensändringar, och inte några ändringar i sak, har vi valt att inte tynga betänkande med fullständiga förslag till följdändringar, utan presenterar i stället de aktuella för- fattningarna på följande sätt: 21 kap. 3 § ; 3 § lagen (1979:1088) om gränsövervakning i krig m.m.; 1 § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning; 3 kap. 6 § minerallagen (1991:45); 2 § lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m.; 10 § säkerhetsskyddslagen (1996:627); 4 § lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning; 2 § elberedskapslagen (1997:288); 6 § lagen (2006:128) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter; 11 och 17 §§ förordningen (1979:1091) om gränsövervakningen i krig m.m.; 3 § förordningen (1982:756) om försvarsmaktens ingripanden vid kränkningar av territorium under fred och neutralitet, m.m. (IKFN-förordningen); 5 kap. 1 § sjötrafikförordningen (1986:300); 3 § totalförsvarets folkrättsförordning (1990:12); 14 § mineralförordningen (1992:285); 27 § säkerhetsskyddsförordningen (1996:633); 1 § hemvärnsförordningen (1997:146); 1–3 §§ förordningen (2005:801) om restriktioner för luftfart inom vissa områden; 5 § förordningen (2007:853) med instruktion för Kust- bevakningen. En kommentar ska här fogas till ändringsbehovet i lagen om allmän kameraövervakning. Den omstrukturering som vi gör av de regler som anger möjliga skyddsobjekt får betydelse för den framtida lydelsen av 4 § första stycket 1 lagen om allmän kamera- övervakning. Vi förespråkar nämligen, med minsta möjliga ändring i sak, att byggnader, anläggningar eller områden som enligt 5 § 3 och 5, 6 § 1, 3 och 4 eller 7 § i den nya skyddslagen beslutas vara skyddsobjekt ska omfattas av undantaget i 4 § lagen om allmän kameraövervakning. Även om dessa ändringar i den lagen i princip är konsekvensändringar sett från ett skyddslagsperspektiv, kan det eventuellt finnas andra aspekter utifrån kameraövervakningslagens synvinkel. Som vi har nämnt är denna lagstiftning föremål för en översyn (dir 2008:22), och vi anser därför att följdänd- ringarna lämpligen bör tas om hand av den utredningen. 1–3 §§ I de inledande paragraferna finns de grundläggande bestämmelserna som anger vad lagen handlar om och lagens syfte. Bestämmelserna motsvarar skyddslags rubrik och 1 §. Ämnet behandlas i avsnitt 6 och 9.1–9.3. Grov, organiserad brottslighet anges i 2 § som ett nytt skydds- ändamål. Saken har behandlats i avsnitt 9.2.2. De antagonistiska säkerhetshot som lagen syftar till att ge skydd mot anges som brottslighet av skilda slag. Den nuvarande regleringen anknyter till brottsbeskrivningar som förekommer inom straffrätten. Även om begreppet, grov organiserad brottslighet numera är ett vedertaget begrepp inom brottsbekämpningen, finns inte någon legaldefini- tion av begreppet (jämför departementspromemorian [Ds 2008:6] antagande av rambeslut om kampen mot organiserad brottslighet). Eftersom bestämmelsen om skyddsändamål inte utgör en straffrättslig reglering, är det inte heller nödvändigt att använda brottsbeteckningar för att ange de säkerhetshot som skyddslagen syftar till att ge skydd mot. Vad som menas med grov, organiserad brottslighet har ingående beskrivits tidigare. Alldeles oavsett detta måste vi vara på det klara med att den grova, organiserade brottsligheten i sina uttrycksformer kommer att skifta över tiden och ta sig ut i nya uttryck. Att begreppet som sådant inte är fastlagt i lagstiftningen erbjuder en större mått av flexibilitet i samman- hanget. 3 § har behandlats i avsnitt 9.3. Paragrafen motsvarar 3 § skyddslag. Ämnet behandlas i avsnitt 6. Behovet av skydd i något av de i 2 § eller 3 § uppräknade hänseendena måste föreligga i det särskilda fallet för att ett beslut om skyddsobjekt ska kunna meddelas. Eller med andra ord: en anläggning som behöver skyddas mot sabotage, spioneri m.m., terroristbrott eller grov, organiserad brottslighet eller ett område där en för allmänheten farlig försvarsverksamhet bedrivs kan beslutas som skyddsobjekt. 5–6 §§ Paragraferna motsvarar närmast 4 § skyddslag. De frågor som närmare anknyter till paragraferna behandlas i avsnitt 8. I paragraferna har gjorts en uppdelning mellan vad som kan betecknas som övervägande civila skyddsobjekt och som behandlas i 5 §, resp. militära skyddsobjekt som tas upp i 6 §. Uppdelningen bygger på vem som enligt den föreslagna skyddsförordningen ska fatta beslutet om skyddsobjekt, ett civilt organ eller Försvars- makten. Regleringen om de civila skyddsobjekten i 5 § innebär för det första att några av de nuvarande möjliga skyddsobjekten har förts över i oförändrat skick till 5 § 1 och 2 p. samt till 3 p. (del av strecksats fem och strecksats sex). Det gäller 3 p. anläggningar för energiförsörjning, vattenförsörjning och transporter samt försvars- industriella ändamål. Här kan tillfogas att en uppräknande be- skrivning av möjliga skyddsobjekt på elområdet finns översiktligt samlad i en av m.fl. framtagen Vägledning: Skyddsobjekt inom elförsörjningen. För det andra har några nya möjliga skyddsobjekt tillförts till 3 p., nämligen byggnader m.m. som används eller är avsedda dels för verksamhet som innefattar allmän ordning och säkerhet (strecksats tre), dels för försörjning med sedlar och mynt (del av strecksats fem). Dessa frågor behandlas i avsnitt 8.3.1 resp. 8.3.2. För det tredje innebär regleringen i 5 § att det för en del av de nuvarande möjliga skyddsobjekten görs förtydliganden, utvidg- ningar och avgränsningar (3 p.). Det gäller genom att uttrycket elektroniska kommunikationer (del av strecksats fem) används i stället för de nuvarande orden rundradioförsörjning och radio- och telekommunikationer. Saken behandlas i avsnitt 8.3.3. Införandet av begreppet elektroniska kommunikationer innebär en anpassning till utvecklingen i samhället när det gäller data- kommunikationer och annan IT-användning och följaktligen en utvidgning av möjliga skyddsobjekt. Med begreppet täcks också in nya företeelser av den tekniska utvecklingen på området . I det sammanhanget ska framhållas att det nya radiokommunikationssystemet inte ska betraktas som ett enda objekt, utan som ett system som består av skilda delar, däribland växlar och basstationer, som ska bedömas för sig i skyddsobjektsfrågan. Detta har betydelse för själva beslutsord- ningen (se avsnitt 12.2.3).