sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Utredarens förslag är i rätt riktning, men vi hade önskat att utredningen hade presentera en konkretare modell för hur toleransnivåerna ska arbetas fram inom renskötsel- området, på samebynivå. Detta för att undvika en för stor regional skillnad i utformningen av toleransnivåerna. Kravet på genomskinlighet och förståelse gäller självklart även den ekonomiska ersättningen till samebyarna för rovdjursföre- komst och för samebyarnas medverkan i inventeringen. Som en utgångspunkt är utredningens förslag i denna del bra, men utreda- ren har i sitt arbete fokuserat för mycket på avsaknaden av preda- tionsstudier för att kunna presentera rovdjurens effekter på ren- näringen. Vi menar att acceptansen för dagens ersättningssystem och eventuella förändringar hade kunnat analyseras trots avsakna- den av aktuella predationssiffror. En annan brist är att utredaren i samband med att ersättningssystemet för björn och örn föreslås förändras, inte redovisar hur inventeringen av dessa arter ska gå till och vilka konsekvenser förslaget får. Inom renskötselområdet finns ett behov av en utvärdering av både metoder och organisation av inventeringsarbetet. Inven- teringen inom renskötselområdet har nästan helt utelämnats i utredningen, vilket är en påtaglig brist. Detta arbete överlämnas nu i stället till att genomföra, vilket riskerar att leda till att nödvändiga förändringar skjuts . har pekat på att anslaget till samebyarnas medverkan i inven- teringsarbetet inte har höjts . Detta innebär att same- byarna lägger ner väldigt stora resurser själva, både ekono- miskt och personellt. Detta måste beaktas i det fortsatta arbetet med en utvecklad rovdjursförvaltning, inte minst när nya arter nu ska inventeras. Vi efterfrågar en fortsatt utveckling av rovdjursförvaltningen inom renskötselområdet där arbetet måste komma igång redan innan de föreslagna predationsstudierna genomförts. Arbetet med toleransnivåer på samebynivå måste påbörjas . Den förra rovdjursutredningen (SOU 1999:146) föreslog att det inte skulle finnas någon fast vargstam i renskötselområdet. Denna bedömning stöddes av SSR och . Att nu vidhålla den linje regeringen fastslog i prop. 2000/01:57 att vargföryngringar ska tillåtas inom renskötselområdet utanför åretruntmarkerna menar vi inte är acceptabelt. Samarbetet mellan samebyarna och länsstyrel- serna utvecklas sakta och arbetet med t.ex. toleransnivåer och andra förvaltningsverktyg har ännu inte kommit igång. Att hitta en gemensam förvaltningsgrund för de rovdjursstammar av lo, järv, björn och örn som finns i renskötselområdet kommer att kräva hårt arbete och ett förtroende mellan olika intressenter i systemet. Att tillåta vargföryngringar inom renskötselområdet tror vi kommer att försvåra arbetet avsevärt. För stora delar av ren- skötselområdet är tillgången på vinterbete den stora begränsande faktorn för samebyarna. Vi ställer oss därför starkt frågande till vilka vinterbetesområden som kan rymma föryngringar av varg utan att detta får stora konsekvenser för rennäringen. En av de vik- tigaste faktorerna för att vargstam ska kunna överleva är att invandrande vargindivider österifrån har möjlighet att nå den skandinaviska vargpopulationen. Vi anser därför att förvaltningen i stället ska inriktas på att låta enstaka vargindivider passera rensköt- selområdet. Då jag började på 1974 ansågs det finnas 1 varg, 100 järvar, 600 björnar och 700 lodjur i landet – inalles ca 1 400 stora rovdjur. som förflutit har stammarna av egen kraft vuxit till omkring 4 500, dvs. mer än en tredubbling . Det är i ett internationellt perspektiv unikt. De konflikter som finns har hanterats främst genom förbättrade ersättningar i kombination med ökad information till drabbade djurägare. Även arbetet med förebyggande åtgärder har varit fram- gångsrikt. Skadorna av stora rovdjur har inte ökat i förhållande till rovdjursstammarnas ökning och samhällets totala kostnader för skador på tamdjur – renar undantaget – uppgår till blott dryga miljonen motsvarande 2–3 nya Volvobilar. har varit framgångsrik med undantag för den fortfarande alltför omfattande illegala jakten. Efter det att rov- djurspolitiken antogs 2001 har även betydande resurser tillförts. Utredningens beskrivning av dagens situation känns främmande för mig och sannolikt även för många andra som arbetar i rov- djursförvaltningen. Det är en brist att det i utredningens expert- grupp inte funnits några representanter från den regionala förvalt- ningen, dvs. länsstyrelserna, eftersom de , har ett bety- dande ansvar för den operativa rovdjursförvaltningen, som enligt utredningens förslag skall vidgas ytterligare. Utredningen har tolkat sitt uppdrag mycket vidlyftigt. Effekterna av den förda rovdjurspolitiken skulle enligt direktiven utvärderas. Den nuvarande sammanhållna rovdjurspolitiken tydliggörs inte i utredningen annat än i undantagsfall. Enligt min bedömning så har utredningen fokuserat på fel saker. I utredningens expertgrupp ifrågasattes utredarens upplägg att fo- kusera på artbeskrivningarna i stället för på effekterna av den förda rovdjurspolitiken av flera deltagare redan vid det första mötet i au- gusti 2006. diskuterades främst arternas bio- logi, deras historiska och nuvarande utbredning samt hur de in- venterats i och vilka bytesdjur de tar. Förhållandena i renskötselområdet uppmärksammades endast marginellt och jägar- nas svårigheter har framhållits på rennäringens bekostnad. De ne- gativa sidorna av rovdjuren beskrivs ensidigt och inte på ett balan- serat sätt. Skildringen är genomgående mycket dyster. Utredning- ens beskrivande delar är dessutom onödigt omfångsrika. Utredningens analys av den förda politikens konsekvenser sak- nas i väsentliga delar och då främst beträffande förvaltningen av rovdjur. Exempelvis beskrivs och analyseras inte effekterna av den i vissa delar omfattande jakt efter rovdjur som redan genomförts, Det har –2007 fällts ca 460 lodjur och närmare 750 björnar lagligt i . Vissa beslut om jakt efter dessa rov- djur har också decentraliserats till länsstyrelserna som ett resultat av den förda politiken. Det som i vårt land, enligt min bedömning, är svårt att förena med växande rovdjursstammar är rovdjur i renskötselområdet och jakt med löshund i vargområden. Rennäringens företrädare uppvi- sar en ökad vilja att finna konstruktiva lösningar i renskötselområ- det, medan de som i debatten hörs företräda jägarna ofta intar en oförsonlig hållning, som jägarorganisationerna inte heller mäktar med att ta avstånd från. Jakttider och jaktmetoder beskrivs och analyseras överhuvudtaget inte. Exempel på det är: att lodjursjakten sker under par- ningstid, att lodjur går i fällor avsedda för andra djur, att järvjakt bedrivs vid lyor på honor med ungar, att alltfler björnar numera fälls efter det att de jagats av ett koppel av hundar, att krav rests att jakt efter björn åter skall tillåtas vid åtel. Dessa och även andra frå- gor beträffande jakt och jaktetik borde ha lyfts fram och diskute- rats i utredningen. Likaså hade det varit värdefullt att mer i detalj belysa hur selektiv jakt på problemdjur skall genomföras – skall hänsyn tas till jaktetiska regler eller skall alla jakt- och fångsmeto- der tillåtas och vilket utrymme ger lagstiftningen? Att fick ett s.k. motiverat yttrande från EU- kommissionen nämns i förbigående som invändningar från kom- missionen i utredningen. Ett motiverat yttrande kan jämställas med en stämningsansökan. Enligt kommissionens bedömning tillät en alltför omfattande lodjursjakt i , dvs. i områden utan renskötsel. I motsats till detta återges EG- domstolens beslut avseende den finska vargjakten i detalj och do- men används även för att legitimera en utvidgad rovdjursjakt även i . Svenska Jägareförbundets unika roll med det så kallade allmänna uppdraget omnämns inte i beskrivningen av rovdjursförvaltningen. fick förbundet 43,43 miljoner från regeringen för att leda delar av jakten och viltvården i . Av dessa medel ut- gick 11,5 miljoner för information. I regeringens uppdragsbeskriv- ningen står bl.a.: Informationen skall vara objektiv. Uppdraget omfattar dock inte något informationsansvar i fråga om de stora rovdjuren. Det allmänna uppdraget är inte reglerat i någon för- ordning. allmänna uppdrag och att förbundet där- utöver företräder ett särintresse innebär att förbundet har en sär- ställning i jämförelse med andra intresseorganisationer. Det bör också uppmärksammas att jaktintressena är opropor- tionerligt väl företrädda i de hittillsvarande regionala rovdjursgrup- perna inte bara genom jägarorganisationerna utan ofta även genom företrädare för andra intressen som markägare, skogsnäring och tamdjursägare. Utredningen uppmärksammar inte heller att skogsnäringen inom sitt sektorsansvar rimligen också måste ta hänsyn till såväl rovdjuren som rovdjurspolitiken. , skogsnäringen och de stora skogsbolagen har genomgående passat i rovdjurs- frågan och näst intill unisont hävdat att klövviltstammarna skall hållas på låga nivåer för att minska skogsskadorna. Att ett sådant ställningstagande kommer i konflikt med möjligheten att hålla rov- djur (främst varg, men i viss mån även björn) och ge ut- rymme för jakt på klövvilt på markerna behandlas inte av utred- ningen. Utredningen tassar således på tårna då det gäller jaktens eventu- ella negativa effekter på rovdjursstammarna trots att jakten får ett eget kapitel i utredningen – kapitel 19. Markägarnas och skogs- näringens ansvar framhålls genomgående i positiva ordalag som t.ex. då det gäller möjligheten att framgent öka antalet potentiella boträd för kungsörn. De omtvistade förvaltningsfrågorna har diskuterats under utred- ningens ordinarie möten först och många skarpa förslag har presenterats först efter det att de ordinarie månads- mötena avslutats och dessa har därmed inte diskuterats i expert- gruppen. Utredningens förslag beträffande den framtida rovdjurs- förvaltningen synes dock vara rimliga, vid en hastig betraktelse, men många av förslagen saknar stringens och tydlighet. Det kom- mer att ge utrymme för vida tolkningar av aktörer med diametralt olika uppfattningar som, enligt utredningens förslag, skall forma den framtida rovdjurspolitiken regionalt. Toleransnivåer preciserar inte och inte heller exemplifierar ut- redningen vilka kriterier och andra bedömningar som skall vara vägledande. Begreppet toleransnivåer definieras inte på annat sätt än att alla faktorer som medverkar till att skapa konflikter skall in- nefattas. Hur toleransnivåerna skall vägas mot uppställda mål och andra motstående intressen i rovdjursförvaltningen görs inte. Läns- styrelserna och de regionala rovdjursgrupperna skall enligt utred- ningens förslag i denna del ha en avgörande roll. Redan har 20 länsstyrelser utarbetat regionala förvaltningsplaner för rovdjur som diskuterats och förankrats i de regionala grup- perna. Någon närmare analys av hittillsvarande arbete i dessa grup- per och de svårigheter de brottats med görs inte av utredningen. Länsstyrelserna skulle enligt den nuvarande politiken ta fram regi- onala delmål för lodjur och björn som skulle fastställas av Natur- vårdsverket. De av länsstyrelserna presenterade förslagen når inte upp till det nationella målet för lodjur. Framtagandet av förvaltningsplaner med förankring i de regio- nala rovdjursgrupperna presenteras nu av utredningen som om det vore något helt nytt och saliggörande för såväl människor som rov- djur. De nationella målen åsidosätts Utredningen skall enligt direktiven inte ompröva de etappmål och miniminivåer som antagit. Däremot skall utredningen bl.a. analysera behovet av ytterligare åtgärder för att nå etappmål och miniminivåer och ange innebörden av en gynnsam bevaran- destatus för respektive art. Utredningen har tagit fasta på den se- nare punkten och utifrån egna tolkningar av vetenskapliga och in- ternationella dokument kommit fram till att björn, lodjur och kungsörn har gynnsam bevarandestatus i landet och att järven har på gränsen till gynnsam bevarandestatus. Endast vargen har ännu inte uppnått en sådan bevarandestatus. En faktor som enligt min uppfattning måste vägas in i sådana bedömningar är att rovdjursstammarna även framöver snabbt kan påverkas främst genom jakt, men också av andra orsaker. Sådana erfarenheter finns i närtid. Exempelvis har lodjursstammen genom jakt reducerats kraftigt i delar av renskötselområdet, medan mot- svarande förväntade ökning i har uteblivit. För att förstärka intrycket av arternas gynnsamma bevarande- status tar utredningen hjälp av . Utredningen menar att rov- djursstammarna i och skall betraktas som gemen- samma. Jag delar bedömningen att ländernas båda rovdjursstammar ur ett biologiskt perspektiv skall betraktas som en och samma po- pulation. Eftersom den politiska viljan att bevara rovdjuren och förvaltningen skiljer sig väsentligt och har gjort så trots betydande ansträngningar att få ett närmande, så kan en sådan tolkning ur ett förvaltningsperspektiv, resultera i oproportionella negativa konsekvenser för de svenska rovdjuren. däremot kan fortsätta på sin inslagna linje med hänvisning till att de har ge- mensamma rovdjursstammar med . Utrymmet för jakt undanröjs Genom att framhäva att rovdjursstammarna i har gynnsam bevarandestatus så är en av de två viktigaste förutsättningarna för att överhuvudtaget tillåta jakt enligt jaktlagstiftning undanröjd (6 och 23a §§ i jaktförordningen). Utredningen menar att även li- censjakt kan komma ifråga för varg och järv och att besluten skall flyttas till regional nivå – dvs. Därmed negligeras de fastställda nationella målen på ett försåtligt sett. ker med självaktning kan uttrycka tvivel att beslut skall fattas regi- onalt med lokalt inflytande. Därmed har förvaltningen av våra rov- djursstammar återbördats till den ordning som gällde fram till slu- tet av . Jag vill understryka att den förda svenska rovdjurspolitiken är in- ternationellt uppmärksammad och utgör ett bra exempel på att människor och rovdjur kan leva sida vid sida och att också kon- flikterna kan hanterats på ett i huvudsak positivt sätt. Självfallet kan och skall förvaltningsåtgärderna utvecklas och förbättras inom fast- ställda regelverk. För att lyfta fram ett bra exempel vill jag fram- hålla den svenska förvaltningen av björn. En djurart som var allvar- ligt hotad och där den allmänna jakten av- skaffades och ersattes 1981 med licensjakt på in- alles 17 björnar. Därefter har björnstammen vuxit och återkoloni- serat betydande delar av sitt forna utbredningsområde. var det tillåtet att fälla 184 björnar. är det goda exemp- let på att det inte behöver föreligga en konflikt mellan bevarande av en djurart och jakt, under förutsättning att jaktkvoterna efterlevs och att illegal jakt inte förekommer. Jag menar därför att överflyttningen av beslut om jakt till regio- nal nivå bör ske först då en art uppnått uppsatt miniminivå och har gynnsam bevarandestatus i vårt land och att regionala delmål som harmoniserar med de nationella målen är fastställda centralt. Av den anledningen menar jag att jakt efter björn redan bör kunna ske på re- gional nivå. Det är en art som tvivelsutan ligger både över den na- miniminivån och också har en gynnsam be- varandestatus som jag noterat att de av länsstyrelserna redan föreslagna regionala delmålen är förenliga med den nationella miniminivån. Då sätts den regionala rovdjursförvaltningen och även jägarorganisationerna och jägarna på prov. Omfattningen av tilldelade jaktkvoter, jaktområden, jakttider och jaktformer kan följas och granskas som jägarkåren i handling måste ta krafttag mot den ökande andelen skadskjutna björnar och därut- över isolera de personer som ägnar sig åt illegal jakt. Det är mödosamt och tar att bygga upp rovdjursstammar, men det går att rasera dem mycket snabbt. har alltfler människor fått upplevelser för livet bara av att se spår av de stora rovdjuren. – Några har också fått chansen att se dem i vilt tillstånd i skogarna och på fjället. Även många jägare ut- trycker detta, enär de flesta jägare också har ett genuint naturintresse. Jag bedömer att om delar av den av utredningens föreslagna framtida rovdjursförvaltningen vinner gehör – bl.a. att alla jaktbe- slut skall flyttas till regional nivå med ökat lokalt inflytande – så medför det att rovdjuren blir de stora förlorarna. Någon vin- nare kommer inte att finnas, eftersom även jägarna blir förlorare, då jakten och den starka jaktlobbyn alltmer kommer att ifråga- sättas. Jag befarar att en ökad polarisering i samhället mellan jakt och bevarandeförespråkare kommer att bli följden. Jag delar flera av utredningens förslag som t.ex. att ersättningssystemet för björn och kungsörn i renskötselland skall vara främst förekomstrelaterat, att satsningar görs på nya studier i Sapmi, att utredningen avvisar införsel och inplantering av varg, att förslag återigen väcks att förberedelse till jaktbrott skall kri- minaliseras, att jaktlagstiftningen måste ses över. Jag delar däremot inte utredningens förslag i alla delar beträffande tolkningen av gynnsam bevarandestatus och art- och habitatdirektivet, att vargstammen skall hållas på oförändrad nivå då etappmålet är uppnått, att licensjakt kan tillåtas efter järv och varg, att beslut om jakt efter samtliga rovdjursarter överförs till samt- liga länsstyrelser, att strafflindring skall gälla även för brott mot överträdelse av villkor vid myndighetsbeslut om jakt. Effekterna av rovdjursstammarnas utveckling Dir. 2006:7 En särskild utredare skall utreda frågan om effekterna av rovdjurs- stammarnas utveckling och frågor knutna till att uppfylla målen i en sammanhållen rovdjurspolitik i fråga om de stora rovdjuren björn, järv, lo, varg och kungsörn. redovisa och analysera utvecklingen av rovdjursstammarna, redovisa hur problem och konflikter innefattande bl.a. sociala och ekonomiska aspekter hanteras och hur de förändrats, bl.a. mot bakgrund av utvärdering av skadeförebyggande insatser för tamdjur, vidareutveckla formerna för samverkan mellan olika intressen- ter och utökat regionalt och lokalt inflytande beträffande rov- djursfrågor, se över rovdjursförvaltningens organisation, analysera behovet av ytterligare åtgärder för att nå etappmål och miniminivåer, bl.a. intensifierat arbete med att förebygga jaktbrott, analysera behovet av ökad genetisk variation i den mellan- skandinaviska vargpopulationen och överväga åtgärder för detta, analysera ersättningsnivåer och regelverk för ersättning för rov- djursförekomst inom renskötselområdet, analysera behovet av eventuella förvaltningsområden utanför renskötselområdet för de olika rovdjursarterna, ange innebörden av en gynnsam bevarandestatus för respektive art, redovisa för intressanta erfarenheter av förvaltningen av stora rovdjur i andra länder, beakta relevant EG-rätt vid utförande av uppdraget och i för- slag till åtgärder, under uppdragets utförande samråda med företrädare för berörda myndigheter, organisationer och aktuella intresse- grupper i syfte att presentera förslag som vuxit fram i dialog med berörda intressenter. Mål och riktlinjer för rovdjurspolitiken beslutade om en sammanhållen rovdjurs- politik (prop. 2000/01:57, bet. 2000/01:MJU9, rskr. 2000/01:174). fastställde de mål som skulle gälla för rovdjurspolitiken. Det övergripande målet för en sammanhållen rovdjurspolitik är att staten skall ta ansvar för att arterna björn, järv, lo, varg och kungs- örn finns i så stora antal att de långsiktigt kommer att finnas kvar i den svenska faunan och kan sprida sig till sina naturliga utbred- ningsområden. I likhet med de 15 nationella miljökvalitetsmålen är ambitionen att detta övergripande mål skall nås inom en genera- tion. För varg och järv fastställdes etappmål och för björn, lo och kungsörn fastställdes miniminivåer. För varje art är ett mål angivet i antal föryngringar kompletterat med en uppgift om hur många individer detta kan beräknas motsvara för hela stammen. För varg är etappmålet 20 föryngringar motsvarande totalt ca 200 individer. För järv är etappmålet 90 föryngringar , vilket numera anses motsvara totalt ca 450 individer. Miniminivån för lodjur är 300 föryngringar , vilket motsvarar totalt ca 1 500 individer. Miniminivån för björn är 100 föryngringar , vilket motsvarar totalt ca 1 000 individer. Miniminivån för kungsörn är 600 årliga häckningar. Mål har också angetts för de olika arternas utbredning i landet. När etappmålet för varg är nått skall det göras en grundlig utvär- dering av vargförekomstens effekter. En utvärdering skall också göras beträffande järv när etappmålet för järv är nått. Genom mer enhetliga inventeringar och ett systematiskt forsk- ningsarbete finns nu betydligt bättre och säkrare uppgifter om de stora rovdjurens föryngringar och förflyttningsmönster samt om förändringar i stammarna, genetisk variation och släktskap inom respektive art. Vargstammen har sett ökat, om än i varierande grad. Enstaka år har ökningen uteblivit och mycket tyder på att illegal jakt varit orsaken i vissa områden. kunde 11 föryngringar konstateras i . Med en likartad ut- veckling kan etappmålet om 20 föryng- ringar vara nått . Björnstammen är mer svårinventerad än de andra rovdjurs- arterna. Stammens storlek, som uppskattas till mellan 1 600 och 2 800 djur, har av allt att döma tidigare underskattats. Nya tillförlitligare inventeringsmetoder, där DNA från spillning har analyserats, visar att björnstammen är större än vad som har fram- gått av tidigare beräkningar, som främst utgått från studier från forskningsområdena och fällda björnar. Antalet björnar överstiger miniminivån. Spridningen av honor förefaller dock ske förhållande- vis långsamt. Björnens reproduktionsområden har inte blivit större. Lodjursstammen uppvisar de största förändringarna även . Stammen inom renskötselområdet har genom legal jakt reducerats avsevärt. Någon motsvarande ökning har inte skett utanför renskötselområdet varför stammen i landet uppgår till 248 verifierade föryngringar 2004. Det verkliga antalet är sannolikt något högre men understiger miniminivån. Spridningen till de södra delarna av landet – som från födoämnessynpunkt förefaller att ha de gynnsammaste förutsättningarna – går långsamt. Järvstammen, som nästan uteslutande finns i renskötselområdet, visade en vikande utveckling, men den trenden har brutits . Resultaten från den senaste inventeringen anger att det skedde 81 föryngringar i landet 2005. Spridningen till nya områden sker långsamt och utanför ren- skötselområdet är dokumenterade föryngringar fortfarande ytterst sällsynta. Noggrannare inventeringar av häckningar av kungsörn visar att antalet är lägre än vad som uppskattades vid tiden för rovdjurs- propositionen. I landet fanns 427 kända kungsörnspar 2004. Där- utöver bedöms antalet okända par till högst 300. Antalet lyckade häckningar varierar kraftigt mellan åren. Endast tre vargar utgör grunden för den mellanskandinaviska vargpopulationen och graden av inavel ökar, såvida inte nya vargar ges möjlighet att invandra från eller . En viktig fråga för den skandinaviska vargstammens fortlevnad är möjlighe- ten till genetisk förnyelse genom att sådana vargar ges passage och möjlighet att reproducera sig. Genetisk forskning visar att den skandinaviska lodjursstammen är genetiskt skild från den i och . Rovdjurs- stammarna i de västliga provinserna i förefaller att minska, varför våra populationer av järv och björn också kan bli isolerade från de euroasiatiska populationerna. Ett allvarligt problem i förvaltningen av rovdjuren är illegal jakt. Den illegala jakten bedöms vara den främsta orsaken till att rov- djursstammarna inte svarar som förväntat på förvaltningsåtgärder som fredning och strikt kontrollerad skyddsjakt. Jaktbrott är svåra att utreda och få fall har hitintills lett till åtal och fällande domar. Ett utvidgat samarbete håller på att utvecklas mellan olika myndig- heter för att komma till rätta med den illegala jakten. Ekonomisk ersättning för skador orsakade av rovdjur ges till tamdjursägare som drabbats.