sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Att handläggningen enligt andra meningen skall anpassas till vad som är ändamålsenligt i det enskilda fallet innebär att rätten i varje mål särskilt måste fundera över vilken handläggningsmetod som kan vara lämplig. Handläggningen kan variera exempelvis i fråga om argumentationen skall ske muntligt eller skriftligt, hur många skrifter som får ges in, hur korta tidsfrister som skall ges, hur be- visningen bör läggas fram samt om och hur sammanträde skall hål- las. Som framgår av den föreslagna lagtexten är det viktigt att par- ternas önskemål beaktas i dessa frågor. Att önskemålen skall beak- tas innebär inte att rätten är bunden av parternas ståndpunkter. Rätten skall dock väga in parternas åsikter och deras argument för dessa i bedömningen av hur målet skall handläggas. Är parterna överens torde det ofta finnas starka skäl att följa parternas åsikter. Den slutliga struktureringen av det enskilda målets handläggning kan som framgått i avsnitt 9.8.3 lämpligen ske under en telefon- konferens. Vid denna får parterna möjlighet att lämna sina syn- punkter på domarens förslag angående handläggningen. Att handläggningen enligt tredje meningen skall vara inriktad på ett snabbt avgörande innebär att det i varje handläggningsmoment måste tas särskild hänsyn till att det är fråga om ett snabbt förfa- rande. De tidsfrister som ges skall vara korta och det bör inte komma i fråga att bevilja anstånd om det inte finns särskilda om- ständigheter som talar för det. Rätten bör också kunna påpeka för parterna vilka faktorer som kan påskynda respektive försena hand- läggningen. Om det framstår som lämpligt kan rätten t.ex. peka på möjligheten att åberopa skriftliga vittnesberättelser. Det uppställs också en tidsfrist inom vilken målet som regel skall vara avgjort. Denna tidsfrist har angetts . Det inne- bär att rätten redan från början måste planera målets handläggning så att det kan avgöras . Rätten kan dock be- stämma en annan tidsfrist, om det sker efter samråd med parterna. Detta bör i princip endast komma i fråga om det behövs på grund av omständigheter som är hänförliga till parterna, t.ex. om parterna skall genomgå medling. Undantaget bör således inte tillämpas på det sättet att tidsfristen förlängs på grund av en ansträngd arbets- situation för ombudet eller vid tingsrätten. 8 § Så snart det kan ske skall rätten på lämpligt sätt höra parterna angående målets handläggning och upprätta en tidsplan. I tidsplanen skall anges 1.tidpunkter för de processhandlingar som skall företas, 2.den tidpunkt då parterna slutligt skall ha bestämt sin talan och uppgett vilka bevis de vill åberopa, och 3.den tidpunkt då målet senast skall vara avgjort. En processhandling som företas efter en tidpunkt som angetts enligt första stycket 1 skall inte beaktas i målet, om inte rätten av särskilda skäl bestämmer annat. En omständighet eller ett bevis som åberopas efter den enligt första stycket 2 bestämda tidpunkten skall avvisas om parten inte gör sanno- likt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare. Skälen för regleringen om tidsplaner återfinns i avsnitt 10.8.4. Kra- vet på att upprätta en tidsplan för varje mål är absolut. Tidsplanens främsta syfte är att möjliggöra en snabb handläggning och att öka förutsägbarheten för parterna. Tidsplanen skall även till stor del kunna ersätta förelägganden, genom att alla tidsfrister som gäller för handläggningen och de sanktioner som kan följa om tidsfris- terna inte hålls anges i tidsplanen. Om tidsplanen skall kunna er- sätta ett föreläggande måste den på ett eller annat sätt delges par- terna. Telefondelgivning kan vara en lämplig metod. Tidsplanen bör normalt upprättas efter det att svaromålet har kommit in och i samband med att den fortsatta handläggningen planeras. Hålls telefonkonferens kan tidsplanen slutligt bestämmas under denna. I första stycket regleras vad tidsplanen skall innehålla. Enligt för- sta punkten skall tidpunkter för de processhandlingar som skall företas anges i tidsplanen. Att det är tidpunkter och inte frister som skall anges innebär att rätten skall ange ett visst datum då pro- cesshandlingen senast skall ha företagits. Den första processhand- ling som skall vidtas efter att svaromålet har kommit in och tele- fonkonferens eller motsvarande har hållits kan t.ex. vara att käran- den skall bemöta de invändningar som svaranden har framfört i sva- romålet. Det skall då framgå av tidsplanen att detta skall göras se- nast ett visst datum. Ofta kan det vara en fördel att det även anges särskilt i vilket hänseende svarandens invändningar bör bemötas. Detta gäller i synnerhet i de fall där parterna inte företräds av om- bud. Det bör även fastställas redan i tidsplanen inom vilken tid sva- randen skall ges tillfälle att bemöta kärandens andra skrift. Genom att dessa tidpunkter anges i tidsplanen behöver rätten inte skicka ut särskilda förelägganden vid varje nytt moment. En part kan på ett enkelt sätt genom att kontrollera tidsplanen även se när motparten skall inkomma med handlingar. Har en part inte fått del av en skrift som motparten enligt tidsplanen skulle ha gett in måste parten meddela rätten detta. Om något inträffar under målets handläggning som gör att tids- planen måste frångås kan det bli aktuellt att skicka särskilda före- lägganden, alternativt skicka ut en reviderad tidsplan. Det kan också hända att ett föreläggande måste preciseras av någon anled- ning. Även detta kan ske genom att rätten skickar ett särskilt före- läggande, alternativt genom att rätten tar kontakt med parten via telefon. Av andra punkten framgår att det i tidsplanen skall anges den tidpunkt då parterna slutligt skall ha bestämt sin talan och uppgett vilka bevis de vill åberopa. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 10.9.3 respektive 10.14. Syftet med bestämmelsen är att få parterna att i ett tidigt skede av processen precisera sina ståndpunkter och sin bevisning. Domaren får med utgångspunkt från parternas förut- sättningar, om de företräds av ombud samt tvistens komplexitet avgöra gränsen lämpligen bör dras i den en- skilda tvisten. Ofta torde det vara naturligt att tidpunkten sam- manfaller med den tidpunkt då svaranden skall inge sin andra skrift, eftersom det därefter inte skall ske någon ytterligare skriftväxling. Enligt tredje punkten skall den tidpunkt då målet skall vara av- gjort anges i tidsplanen. Den tidpunkten skall normalt hålla sig från det att målet inleddes. Med hänsyn till möj- ligheten för rätten att efter samråd med parterna bestämma en längre tidsram kommer det att finnas mål där tremånadersfristen inte tillämpas. Det är därför av särskilt värde att det alltid anges i tidsplanen när målet skall vara avgjort. Det kan naturligtvis även bli aktuellt att bestämma tidpunkten så att målet avgörs än . Genom att parterna i förväg får besked om när målet skall vara avgjort behöver rätten inte heller utfärda särskilda slutförelägganden. Allt material, inklusive all argumentation, som parterna vill åberopa skall vara ingivet enligt tidsfristerna och mate- rialet skall således vara komplett då målet skall avgöras. Enligt andra stycket skall en processhandling som företas för sent enligt huvudregeln inte beaktas i målet. Parterna får således bara en chans att komma in med det material som efterfrågas. Försitts chansen får rätten avgöra målet endast på grundval av de handlingar som har getts in inom ramen för vad som är tillåtet. Det finns dock en ventil för rätten att, om det finns särskilda skäl för det, be- stämma att materialet skall beaktas även om det ges in . Vad som utgör särskilda skäl får bedömas av rätten från fall till fall. Ett exempel på en situation där det kan anses föreligga särskilda skäl är när parten haft förhinder som, utan att utgöra laga förfall enligt , ligger nära sådana omständigheter som utgör laga förfall. Även förseningens omfattning och betydelse i övrigt bör beaktas i bedömningen av vad som kan anses utgöra särskilda skäl. Tredje stycket har delvis behandlats i avsnitt 10.9.3. Av detta föl- jer att en omständighet eller ett bevis som åberopas för sent skall avvisas om parten inte gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare. Be- stämmelsen motsvarar följden av ett stupstocksföreläggande enligt . En giltig ursäkt kan t.ex. vara att det nya materi- alet har blivit känt för parten först efter det att tidsfristen har gått ut, under förutsättning att parten redan före fristens utgång gjort rimliga undersökningar. En annan situation som skulle kunna ut- göra giltig ursäkt är att motpartens slutliga bevisuppgift har getts in i ett sent skede och att den bevisuppgiften föranleder den andra parten att ändra sin bevisuppgift. Undantagsregeln bör dock tolkas restriktivt. 9 § Rätten bestämmer efter omständigheterna i vilken mån handlägg- ningen skall vara muntlig eller skriftlig. Om en part begär det skall sammanträde hållas, om det inte är uppenbart obehövligt. En begäran om sammanträde skall framställas senast då talan enligt 8 § första stycket 2 skall vara slutligt bestämd. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.8.1. Varken skriftlighet eller muntlighet är huvudregeln. Frågan om i vilken mån skriftlighet re- spektive muntlighet skall användas får i stället avgöras med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall. Om parterna har problem med att uttrycka sig i skrift kan det vara lämpligt med en huvud- sakligen muntlig handläggning. Företräds parterna av ombud kan det i stället vara mer ändamålsenligt och kostnadseffektivt att sköta handläggningen skriftligt. En part som begär sammanträde skall enligt huvudregeln ha rätt till det. Detta hänger samman med krav på en rättvis rättegång, som i princip innefattar en rätt till muntlig förhandling. Rätten till muntlighet är dock inte absolut. I fall där sammanträde uppenbart inte behövs finns det en möjlighet att vägra sammanträde. Så är fallet t.ex. om det rör sig om en tvist som inte är reell och seriös, eller om det är uppenbart att den part som begär sammanträde ändå kommer att vinna framgång med sin talan. För att rätten till muntlighet inte skall kunna utnyttjas i otillbör- ligt syfte måste en sådan begäran framställas senast vid den tid- punkt då talan i enlighet med 8 § första stycket 2 skall vara slutligt bestämd. Framställs begäran om sammanträde efter denna tidpunkt behöver sammanträde således inte hållas. Om sammanträde skall hållas följer av 42 kap. 12 § rättegångs- balken att parterna skall kallas till sammanträdet vid äventyr av tredskodom. Detta har berörts i avsnitt 10.14. I fall där telefon- konferens hålls torde det ofta vara lämpligt att parterna kallas muntligen till sammanträdet under telefonkonferensen. Detta är möjligt genom bestämmelsen om telefondelgivning i 3 § tredje stycket delgivningslagen. Kallelsen kan också framgå av den skrift- liga tidsplanen. Att ett sammanträde också kan hållas per telefon om det är lämpligt med hänsyn till sammanträdets ändamål och övriga om- ständigheter framgår av 42 kap. 10 § . 10 § Utöver ansökan om stämning och svaromål får parterna ge in högst en skrift vardera som rör saken, om inte rätten av särskilda skäl bestämmer annat. Rätten får bestämma att innehållet i en skrift som ges in i strid mot vad som sägs i första stycket inte skall beaktas i målet. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 10.8.1, anger huvudregeln för vad som skall vara tillåtet i fråga om skriftväxling. Eftersom förfarandet skall vara snabbt får parterna inte ge in mer än två skrifter vardera angående saken. Genom begränsningsregeln blir parterna tvungna att på ett tidigt stadium i processen precisera sin talan och ange de omständigheter som åberopas. Begränsningsregeln gäller endast skrifter som rör saken. Skrifter rörande praktiska frågor i målets handläggning omfattas således inte av begränsningen. Om parterna ger in fler skrifter i saken än vad som är tillåtet får rätten enligt andra stycket bestämma att innehållet i dessa inte skall beaktas. För att begränsningsregeln skall fylla sitt syfte bör rätten normalt göra detta. Det kan dock finnas skäl att i vissa fall beakta innehållet i en skrift trots att den getts in i strid mot begränsnings- regeln. Det bör t.ex. vara tillåtet att korrigera misstag eller felaktig- heter i en tidigare skrivelse. Det kan också vara tillåtet att förtyd- liga något som blivit oklart i en tidigare skrift. 11 § Bevisning får tas upp vid olika tillfällen under målets handlägg- ning. Bevisning får tas upp per telefon om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och omständigheterna i övrigt. Paragrafen tydliggör det förhållandet att rätten inte är bunden av omedelbarhetsprincipen. Bevisning kan i stället tas upp vid olika tillfällen under målets handläggning och behöver inte heller tas upp i omedelbar anslutning till rättens avgörande. En annan sak är att det ofta är både praktiskt och ändamålsenligt att ta upp all bevis- ning vid samma tillfälle när detta är möjligt. Paragrafens syfte är främst att möjliggöra att bevisning tas upp vid skilda tillfällen när omständigheterna är sådana att det inte går att ta upp bevisningen vid samma tillfälle. Det kan bli aktuellt t.ex. när de vittnen som skall höras inte kan inställa sig till , eller när ett vittne får förhinder inför ett förhörstillfälle och förhöret därför måste skjutas upp. Möjligheten att ta upp bevisning per telefon överensstämmer med den möjlighet som finns enligt 42 kap. 8 § tredje stycket rätte- gångsbalken att vid huvudförhandling ta upp bevisning per telefon. När det gäller formerna för hur ett förhör skall hållas gäller rät- tegångsbalkens regler. Det innebär bl.a. att ett förhör normalt skall inledas av den part som har åberopat vittnet. regler är dock flexibla på detta område och det finns därför ut- rymme för rätten att efter omständigheterna bestämma hur ett för- hör skall hållas. 12 § Parterna får åberopa skriftliga berättelser i bevissyfte. Har en skriftlig berättelse åberopats får förhör med den som lämnat berättelsen ändå hållas om en part påkallar det för att klargöra berät- telsen eller om motparten begär att få ställa frågor till den som lämnat berättelsen. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.9.4. Av första stycket följer att skriftliga berättelser alltid får åberopas i bevissyfte. Det skall såle- des inte göras någon bedömning av lämpligheten i att berättelsen åberopas och det krävs inte heller samtycke från motparten. Där- emot kan berättelsen givetvis avvisas med stöd av 35 kap. 7 § rätte- gångsbalken om den är utan betydelse i målet. Enligt andra stycket kan en part påkalla ett kompletterande för- hör med ett vittne eller en annan person som har lämnat en skriftlig berättelse för att klargöra berättelsen. Förhör kan också hållas om motparten begär att få ställa frågor till personen. Vid ett sådant förhör skall förhörspersonen inte upprepa de uppgifter som fram- går av den skriftliga berättelsen. Berättelsen utgör i stället basen för förhöret och frågor till den som hörs skall således ställas med den skriftliga berättelsen som utgångspunkt. Som redan har framgått kan ett kompletterande förhör begäras antingen av den part som åberopat berättelsen eller av motparten. Däremot kan inte rätten på eget initiativ kalla in personen för kompletterande förhör, eftersom det är parterna som ansvarar för bevisningen. Om rätten finner att den skriftliga berättelsen är svår- begriplig eller på annat sätt otydlig bör domaren dock påpeka detta för parten så att denne får möjlighet att åberopa kompletterande förhör. Den part som åberopar ett kompletterande förhör ansvarar i en- lighet med 13 § för att den person som skall höras inställer sig till förhörstillfället. Om förhör inte kan hållas därför att den som skall höras vägrar att inställa sig får detta i allmänhet betydelse vid be- dömningen av vilket bevisvärde som skall tillmätas den skriftliga berättelsen. 13 § En part ansvarar för att den som skall höras på partens begäran inställer sig till ett förhörstillfälle. Om det finns särskilda skäl för det kan rätten på en parts begäran kalla en person som skall höras till ett förhörstillfälle. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.9.2. Huvudregeln i första stycket anger att det är parterna som ansvarar för att de vittnen och andra personer som åberopas att höras inställer sig till det tillfälle då de skall höras. Hur detta skall lösas i praktiken är upp till par- terna att bestämma. Det kan dock vara bra om parten skickar en skriftlig kallelse till vittnet. På så sätt har parten också möjlighet att visa för rätten att ansträngningar har gjorts för att kalla vittnet. I andra stycket anges ett undantag från huvudregeln. Rätten kan enligt detta kalla en person som skall höras om en part begär det och det finns särskilda skäl för det. För en enskild part kan det ibland tänkas vara förenat med svårigheter att komma i kontakt med vittnet. I ett sådant fall kan det anses föreligga sådana särskilda skäl att rätten bör bistå med kallelse. Rätten kan genom de möjlig- heter delgivningslagen erbjuder ha lättare att nå vittnet. Att ett vittne tredskas och inte vill medverka till att förhör kan hållas kan också vara ett skäl för rätten att kalla vittnet. I ett sådant fall kan risken att drabbas av vite bidra till att vittnet inställer sig enligt kallelsen. 14 § Rätten får avvisa bevisning om en part inte gjort rimliga an- strängningar för att beviset skall kunna tas upp eller beviset trots rim- liga ansträngningar inte kan tas upp inom den tid då målet skall vara avgjort. Rätten får också avvisa muntlig bevisning om en person som skall höras uteblir från ett förhörstillfälle och den part som har åberopat för- höret inte kan visa att den som skall höras hade laga förfall för sin frånvaro. Paragrafen anger de särskilda förutsättningar under vilka bevisning får avvisas i snabbrättegång. Utöver dessa gäller bestämmelser om avvisning av bevisning. Första stycket motsvarar i princip femte punkten i 35 kap. 7 § i den lydelse som paragrafen får när ändringarna i prop. 2004/05:131 träder i kraft. Eftersom det i en snabbrättegång alltid är särskilt viktigt att avgörandet inte fördröjs får enligt denna bestämmelse beviset alltid avvisas om det inte kan tas upp inom den tid då målet skall vara avgjort. I andra stycket regleras den situationen att ett vittne eller någon annan som skall höras uteblir från ett förhörstillfälle. I ett sådant fall måste den part som har åberopat vittnet (under förutsättning att parten inte har begärt rättens bistånd med att kalla vittnet) kunna visa att vittnet hade laga förfall för sin frånvaro. Kan parten inte visa detta skall bevisningen i allmänhet avvisas. 15 § Vid avgörandet skall rätten bestå av en lagfaren domare. Domen skall grundas på vad som förekommit under målets hand- läggning och vad de handlingar som får åberopas innehåller. Om det finns skäl för det kan rätten efter hörande av parterna be- stämma att domen i stället skall grundas endast på vad som förekom- mit under ett sammanträde. Av paragrafens första stycke framgår att målen skall avgöras av en- samdomare. Det lämnas inget utrymme för att låta ytterligare le- damöter delta i avgörandet, t.ex. i utbildningssyfte eller för att må- let är av en viss svårighetsgrad. Genom att endast en domare skall avgöra målet underlättas snabbheten i förfarandet. Även om det inte framgår av lagtexten bör det inte komma i fråga att låta tings- fiskaler avgöra mål i snabbrättegång. Det bör huvudsakligen vara ordinarie domare som avgör målen, eftersom det inte finns möjlig- het att överklaga avgörandena. I undantagsfall kan det dock vara nödvändigt att tillåta t.ex. en tf. rådman att avgöra mål i snabbrät- tegång. Av andra stycket följer att den för bärande prin- cipen om omedelbarhet inte gäller i det alternativa förfarandet. I stället är det allt som förekommit under målets handläggning och allt vad de handlingar som får åberopas i målet innehåller som utgör underlag för avgörandet. Innehållet i sådana handlingar som har givits in för sent och som därför inte får åberopas skall emellertid inte beaktas. En följd av bestämmelsen är bl.a. att parterna vid ett samman- träde inte behöver upprepa något av det som redan sagts i en skriftlig inlaga. Tredje stycket lämnar utrymme för rätten att i ett enskilt fall be- stämma att omedelbarhetsprincipen skall tillämpas. Om parterna har fört ostrukturerade eller svårbegripliga resonemang i sina skrifter kan processen underlättas genom att rätten inför ett sam- manträde bestämmer att domen skall grundas endast på det som förekommer under sammanträdet. Innan ett sådant beslut fattas måste rätten dock höra parterna i frågan. Om någon av parterna motsätter sig det torde det i allmänhet inte vara lämpligt att rätten tillämpar omedelbarhetsprincipen. Det bör dock inte vara uteslutet att fatta ett sådant beslut mot en parts vilja. 16 § En dom eller ett beslut enligt denna lag får inte överklagas. Första stycket gäller inte beslut som rör någon annan än en part el- ler en intervenient. Av första stycket framgår att varken domar eller beslut får överkla- gas. Det gäller såväl beslut under rättegången som slutliga beslut. regler om resning och domvilla är dock tillämp- liga på förfarandet, vilket ger en möjlighet att angripa ett avgörande om de speciella förutsättningar som gäller för dessa särskilda rätts- medel är för handen. Enligt andra stycket gäller begränsningen i rätten att överklaga inte för beslut som rör någon annan än en part eller en interveni- ent. Ett biträde som tillerkänts ersättning enligt rättshjälpslagen har således rätt att överklaga ersättningsbeslutet. Detsamma gäller ett vittne som inte fått fullt bifall till ett yrkande om ersättning. Undantaget hänger samman med att dessa personer inte frivilligt har valt förfarandet och dess begränsningar. 17 § En part mot vilken tredskodom meddelats får söka återvinning från den dag då domen meddelades. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.6.3. I fråga om återvinning i allmänhet tillämpas regler enligt den generella hänvisningen i 3 §. Skillnaden gentemot regler är att återvinning enligt lagen om snabbrättegång måste sökas från den dag då domen meddelades. 18 § Ett mål som handläggs enligt denna lag får hänskjutas till ordi- när rättegång om parterna är överens om det och rätten finner det lämpligt. Har talan väckts enligt får rätten besluta att målet i stället skall handläggas enligt denna lag om parterna är överens om det och rätten finner det lämpligt. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.13 och reglerar möjligheten att gå över från snabbrättegång till ordinär rättegång och vice versa. I första stycket anges förutsättningarna för att gå över från snabb- rättegång till ordinär rättegång. En första förutsättning är natur- ligtvis att parterna är överens om övergången. Därutöver krävs att rätten finner att en övergång är lämplig. En orsak till att övergång inte bedöms lämplig kan t.ex. vara att bevisning redan har tagits upp. Eftersom bevisning i ordinär rättegång i regel skall tas upp vid huvudförhandlingen torde det ofta inte vara lämpligt att hänskjuta målet till ordinär rättegång i dessa fall. Om ett mål som har inletts enligt lagen om snabbrättegång hän- skjuts till ordinär rättegång måste rätten efter hänskjutandet se till att alla handläggningsåtgärder uppfyller krav. Brister det i något hänseende måste handläggningen kompletteras eller göras om så att den står i överensstämmelse med rättegångs- balken. Andra stycket medger en möjlighet att gå över från ordinär rätte- gång till snabbrättegång. Även i detta fall krävs det att parterna är överens om att gå över till snabbrättegång och att rätten finner en övergång lämplig. Vid bedömningen av om en övergång är lämplig eller inte bör rätten ta hänsyn till hur långt handläggningen av må- let har fortskridit. Att målet har satts ut till huvudförhandling och vittnen redan har kallats genom rättens försorg kan medföra att det inte är lämpligt att tillåta en övergång.