sou · GVB322 · 2008-01-01 00:00:00 — Dessa mätningar visar att misstänksamheten mot SCB var som störst och som minst under mitten av 1990- talet, då frågan om myndigheternas (med undantag av Säpos) insamlande och utnyttjande av personuppgifter också till stor del upphörde att utgöra ett politiskt stridsämne. Säkerligen hade den minskande oron och den därmed nedtonade debatten beträffande de stora statliga per- sonregistren att göra med en ökad datorförtrogenhet hos befolk- ningen. De centrala så kallade stordatorerna hade av många upp- levts som statens diaboliska redskap att få insyn i medborgarnas privatliv och därigenom skaffa sig total kontroll över dem. I takt med Internets utveckling och persondatorernas intåg i snart sagt varje svenskt hem uppfattades inte längre den datoranvändning som försiggick vid myndigheterna som något lika skrämmande okänt som . Den på stordatorernas överlägsna kapacitet byggda polisstat som hade frambesvurits 1986 kändes långt borta. På samma sätt som man närmast före hade välkomnat datoriseringen som ett sätt att effektivisera myndigheterna och få ökad insyn i den offentliga förvaltningen, började datoriseringen nu åter uppfattas som en positiv kraft i samhället, som ett medel för framåtskridande och välstånd och som en möjlighet till skaparkraft och frigörelse för den enskilda männi- skan. Det myckna och entusiastiska talet om Informationssam- hället och IT-företagens fantastiska framgångar gjorde sitt till för att skingra den gamla oron för storebrorssamhället. Även i politi- ken kom datorteknikens möjligheter i fokus snarare än dess risker. PuL-debatten och dess upplösning Det är mot denna bakgrund man bör betrakta den så kallade PuL- debatten, som kom att dominera den politiska och mediala dagordningen. Bakgrunden var att datalag hade upplevts som omodern och som ett hinder för utvecklingen. Lagens krav på tillstånd för i princip alla datori- serade personregister, till och med i form av vanliga ordbehand- lingsdokument vari ingick personnamn, framstod som närmast absurt och efterlevdes till stor del inte. Datainspektionen förde en fåfäng kamp mot den olagliga hanteringen. provocerades inspektionen till att avslå en ansökan från den ovan nämnde publi- cisten om att få upprätta ett personregister som han behövde för att kunna skriva en bok med hjälp av ordbehand- lare. Avslaget kritiserades häftigt och upphävdes senare av reger- ingen. Från olika politiska håll efterlystes en ny lagstiftning som skulle ge större frihet för individen att utnyttja datateknikens möj- ligheter. Än starkare betonades detta önskemål av mediernas före- trädare. Exempelvis varnade på sin ledarsida för att den nya lagstiftningen inte fick tillåtas betona integ- riteten på offentlighetens bekostnad. När så personuppgiftslagen (PuL) trädde i kraft blev besvikelsen stor, särskilt hos dem som inte närmare hade följt den långdragna lagstiftningsprocessen och inte visste eller kanske inte ens ville veta att lagen utgick från ett för EU:s medlemsstater bindande direktiv. Tillståndsplikten var visserligen borttagen, men lagen byggde på en så kallad hanteringsmodell som innebar att i princip all hantering av personuppgifter, även sådan av till synes helt oförargligt slag, omfattades av lagens begränsningsregler. Dessutom hindrade lagen en fri kommunikation över Internet på grund av den så kallade tredjelandsregeln. För skyddet för den per- sonliga integriteten var det således väl sörjt, men betecknande för det förändrade samhällsklimatet var att positiv uppmärksamhet kring den nya lagens möjligheter att skydda medborgarnas privatliv nästan helt uteblev. En upprörd opinion anklagade desto häftigare statsmakterna för att vilja lägga en död hand över det fria menings- utbytet på nätet och för att vilja urholka offentlighetsprincipen. Kritikerna lät sig inte lugnas av att lagen innehöll uttryckliga bestämmelser till skydd för tryck- och yttrandefriheten och för offentlighetsprincipen, särskilt som Lagrådet starkt hade ifrågasatt effekten av dessa bestämmelser. Internet lämnade till och Datainspektionen in en protestlista som upptog 40 000 namn. Förutvarande stats- ministern anmälde i provocerande syfte sitt eget elektro- niska veckobrev till Datainspektionen, som endast genom att till- lämpa lagens övergångsbestämmelser lyckades komma fram till att Bildt inte hade gjort sig skyldig till lagbrott när han i veckobrevet hade namngivit personer utan dessas medgivande. Trots att oppositionspartierna i inte hade röstat för av- slag på PuL-propositionen kom dessa partier under en följd av år att pressa regeringen i syfte att få lagens hanteringsmodell ersatt av en så kallad missbruksmodell. Regeringen invände att detta var lät- tare sagt än gjort, eftersom PuL utgjorde ett icke förhandlingsbart införlivande av ett EG-direktiv, men lovade att på olika sätt ändå verka för en uppmjukning av lagens yttrandefrihetsbegränsande effekter. Detta meningsutbyte mellan regering och opposition pågick ännu in och följdes och kommentera- des med stort intresse av medierna och av engagerade privatperso- ner. Ironiskt nog visade det sig att denna lång- variga strid hade varit till stor del onödig, eftersom då klargjorde att direktivets särskilda skyddsregler vid överföring av personuppgifter till tredje land över huvud taget inte är avsedda att tillämpas vid publicering av webbsidor på Internet. Efter avgörande gick luften alldeles ur PuL- debatten. Ett föga uppmärksammat regeringsförslag om att han- teringsreglerna i PuL inte behöver tillämpas i fråga om person- uppgifter i löpande text utan i princip bara på regelrätta register, bekräftade närmast hur avdramatiserad debatten hade blivit. I ett pressmeddelande välkomnade Datainspek- tionens chef den föreslagna lagändringen: Den är en verklighetsanpassning som underlättar vardaglig IT-användning. Dessutom kan vi på Datainspektionen koncentrera oss på mer betydande hot mot den personliga integriteten. Massiva krav på en Det tredje stora diskussionsämnet med anknyt- ning till skyddet för den personliga integriteten gällde och dess hemliga registrering av personer som kunde utgöra hot mot rikets säkerhet. hade Säpos så kallade författnings- skyddande verksamhet debatterats, utretts och ifrågasatts, inte minst i anslutning till IB- och sjukhusspionaffärerna och till Leanderaffären, utredningen av mordet på och spionen rymning . Trots att såväl JO som JK hade funnit att registreringen skedde enligt gällande bestämmelser och trots att den i allt väsentligt hade godtagits av den tillkallade och parlamentariskt sammansatta Säpo-kom- mittén, upphörde inte diskussionen. Tvärtom tilltog den i styrka, därtill underblåst av att man i hade lyckosam erfarenhet av den så kallade , som hade klarlagt bland annat del i illegal åsiktsregistrering och därigenom ren- sat luften från ryktesspridning och misstankar som länge hade flo- rerat. hade kravet på en svensk kommission av liknande slag blivit så starkt att alla riksdagspartier utom socialdemokraterna och moderata samlingspartiet stod bakom detta krav. Regeringen sökte i det längsta hålla den bittra kalken ifrån sig, bland annat genom att uppdra åt att undersöka fall av per- sonalkontroll från och framåt, och genom att mer eller mindre binda sig för att ge kompensation åt de ytterligare Leanderfall som skulle komma fram i ljuset. Regeringen beslöt också att satsa på forskning om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Dessutom fick partiveteranen den socialdemokratiska ledningens uppdrag att skriva en vitbok om partiets band till IB och dess kartläggning av kommu- nister. var på infört ett upprop undertecknat av 76 kända svenskar med krav på en svensk sanningskommis- sion. Trots en allt starkare opinion för en sådan kommission vid- höll regeringen sitt motstånd ut. blev emellertid situationen ohållbar, och tillkallades en kommis- sion – – under ledning av riksmar- skalken . Även moderata samlingspartiet hade då hunnit svänga i frågan. En bidragande orsak till att regeringen slutligen övergav sin negativa inställning till en var det irriterande faktum att debatten om Säkerhetspolisens registrering och om socialdemokratins sammanblandning av roller hade pågått under själva valrörelsen och kunde antas ha påverkat denna. Stats- ministern ville nu försäkra sig om att frågan inte skulle tillåtas infektera även kommande valrörelser. När kommissionen efter närmare arbete lade fram det digra resultatet av sitt arbete var dess slutsatser i vissa avseenden ganska sensationella och starkt kritiska. Exempelvis fann kommissionen att regeringens föreskrifter till säkerhetsorganen hade präglats av dubbla budskap, något som hade möjliggjort olag- lig åsiktsregistrering vid i betydande omfattning, att åklagare och domare slentrianmässigt och i stor skala hade givit tillstånd till telefonavlyssning, att företrädare för socialdemokraterna hade gjort sig skyldiga till en betänklig sammanblandning av parti- och stats- intressen samt att på det hela taget effektivitetshänsyn hade tillåtits gå före det integritetsskydd som lagen tillförsäkrar medborgarna. Under de år som verkat hade emellertid såväl det politiska som det mediala intresset för frågorna hunnit svalna betydligt. Kommissionens betänkande uppmärk- sammades naturligtvis när det kom och blev då föremål för viss diskussion, men några djupare avtryck i integritetsskyddsdebatten kan det inte sägas ha satt. Betecknande för att frågorna om säker- hetstjänstens verksamhet inte intresserade opinionen på samma sätt som var att den kanske livligaste efterföljande diskussionen gällde huruvida kommissionen under arkiveringsarbetet avsiktligt eller på grund av slarv hade förstört en mycket integritetskänslig promemoria som gällde flera hundra angivare och av regi- strerade anställda vid radion och televisionen. En fråga med anknytning till Säpos arbetsmetoder som blev före- mål för åtskillig debatt var frågan om att införa ett nytt processuellt tvångsmedel i form av hemlig avlyssning, så kallad buggning. Frå- gan om buggning hade visserligen diskuterats dess- förinnan. Exempelvis hade publicerat artikeln Bugging – hotet mot integriteten där företeelsen skärskådas utifrån ett utpräglat vänsterperspektiv. hade velat tillåta buggning vid vissa grövre brott medan av integri- tetsskäl hade ställt sig avvisande. aktualiserades spörsmålet emellertid med större skärpa . Bakgrunden angavs vara den ökande mc-brottsligheten men även den organi- serade internationella brottsligheten, särskilt den som uppkommit som en följd av kommunismens sammanbrott i . 1996 tillkallade regeringen en särskild utredare som kom fram till att buggning borde införas. Eftersom tre av de borgerliga partierna hade uttalat sig för buggning kunde det antas finnas en betryg- gande parlamentarisk majoritet för det nya tvångsmedlet ifall regeringen väl bestämde sig för att lägga förslag härom i . fick ett antal svåra våldsbrott med nynazis- tisk anstrykning – bland annat mordet på syndikalisten – stor uppmärksamhet. I anslutning härtill framhöll justitieminister det angelägna i att ge polisen möj- lighet till buggning. Politiskt komplicerades emellertid frågan av att , och sedan även andra partier parallellt krävde en total översyn av integritetsskyddet i samhället. Saken blev inte mer lätthanterad av att ledande liberala och konservativa tidningar ställde sig allmänt skeptiska till buggning och avrådde de borgerliga partierna från att ge efter på kravet på en samlad integritetsskyddsutredning. Även protesterade och utgav /2000 en stridsskrift tog ställning mot ytterligare statliga tvångs- ingrepp i privatlivet. Justitieministern bemötte i en artikel (GP 12/11/1999) kritik som hade riktats mot regeringens lagstiftningsplaner från personer med så vitt skilda grundvärderingar som ordföranden i justitie- utskottet , professor och docent . Med hänsyn till brottsutvecklingen var det enligt justitieministern nödvändigt att utan onödigt dröjsmål införa buggning som arbetsmetod för polisen. När regeringen slutligen lade fram ett förslag till en lag om hemlig avlyssning avvisades det av Lagrådet, som fann behovsanalysen undermålig och spörsmålet om den så kallade överskottsinformationen otillräckligt utredd. Regeringen ansåg sig till följd av kritiken inte kunna gå vidare med förslaget. Frågan försvann därmed hastigt från den politiska och mediala dagord- ningen för att på allvar återkomma först . Patienters och psykiskt sjukas rätt till integritet En typ av integritetsfrågor av helt annan karaktär som var under debatt gällde patienters och psykiskt sjukas behov av integritetsskydd. TV3 planerade en serie om livet på Hud- dinge sjukhus akutavdelning. medgivande men väckte starka protester. Socialminister förklarade sig vara upprörd, likaså gene- raldirektör och företrädare för andra storsjukhus. I fördes en kampanj mot projektet som ansågs på ett förkastligt och oetiskt sätt utnyttja människor när de är som mest sårbara. En annan, häftigt uppblossande debatt om samhällets behandling av de psykiskt sjuka uppkom i slutet av decenniet med ett tv- reportage om sinnessjukvården på Vipeholm 1941 1943 som tän- dande gnista. På gjordes åren 1997 1998 gällande att de psykiskt sjuka kränktes genom detaljerade uppgifter i offentliga domar och att personer med genetiska sjukdomar fick sin integritet kränkt genom att uppgifter om sjukdomen alltför lätt kom i händerna på arbetsgivare och försäkringsbolag. föreslog en anmälningsplikt för läkare som fann att deras patienter av medicinska skäl var olämpliga som bilförare. I diskussionen som följde förklarade ett antal läkare att de av hänsyn till sina patienters integritet avsåg att vägra full- göra en sådan skyldighet. Ungefär pågick en animerad diskussion huruvida Apoteksbolaget skulle ges rätt att föra egna register över kunderna och deras sjukdomar, något som bolaget menade var nödvändigt av debiteringsskäl sedan beslutat att landstingen skulle svara för läkemedelssubventionerna. Denna diskussion slutade i Apo- teksbolagets favör genom lagstiftning som trädde i kraft . Forskningens möjligheter kontra integritetsskyddet , efter den upprörda stämning som framkallats av avslöjande, avlämnade en utredning betän- kandet Forskningsetisk prövning. I den proposition som följde uttalade regeringen att en utbyggnad av den forskningsetiska granskningen inom forskarsamhället är viktig för att ytterligare bygga upp det nödvändiga förtroendet mellan forskningen och medborgarna (prop. 1989/90:90). fyllde på med att forskarna måste själva ta ansvaret för den etiska kvaliteten likaväl som för den vetenskapliga (bet. 1989/90:UbU25). Minnet av Met- ropolitskandalen hade förbleknat, och statsmakterna ansåg sig inte nödgade att vidta några mer konkreta åtgärder. Sådana lyste med sin frånvaro även i propositionen 1996/97:5 Forskning och samhälle, där regeringen nöjde sig med att uttala att forskarnas eget ansvar i dessa frågor skulle ges ökad uppmärksam- het. Situationen skulle emellertid snart förändras, inte minst till följd av en starkt ökad oro för de integritetsrisker som ansågs höra samman med genteknikens utveckling. blossade en debatt upp om det försvarliga i att forska på levande . En forskargrupp vid hade med vederbörliga tillstånd och medgivanden experimenterat på . Syftet var att bota svåra sjukdomar, och forskningen skedde endast på som enligt redan fattade beslut skulle aborteras. Riksdagskvinnor från samtliga riksdags- partier protesterade i form av en gemensam skrivelse. De menade att forskningen inte endast var oetisk utan även utgjorde ett intrång i den personliga integriteten. En av undertecknarna, s-kvinnornas ordförande , menade att man inte fick utsätta en kvinna som redan har fattat ett så pass ångestfyllt beslut som att göra abort för frågan om hon vill göra en samhällsinsats (AB 28/2/1997). Till och med ordföranden i Medicinska forsk- ningsrådets etiska nämnd, , förklarade sig vara osäker på om forskningen kunde försvaras, även om hon som läkare kunde vittna om det ofta livslånga lidande som drabbar barn som föds med ärftliga ämnesomsättningssjukdomar (AB 27/2/1997). Medan denna diskussion ännu pågick kom en parallell debatt i fokus och skulle där förbli decenniet ut. Debatten gällde genterapi, kloning och andra forsknings- och medicinsketiska spörsmål. hade försök med kloning av möss börjat om- talas. Ändå väckte det sensation när nyheten spreds 1997 om det klonade fåret som, låt vara felaktigt, ingav många människor föreställningen att kloning av människor var tekniskt möjligt redan då. I debatten som följde erinrades om vad som inte varit allmänt känt men som blev desto mer kritiserat, nämligen att hade beslutat god- känna kloning av mänskliga embryon upp till 14 dagars ålder. Den så kallade stamcellsteknikens och transplantationskirurgins för- måga att rädda livet på döende patienter eller att ge svårt diabetes- sjuka barn ett fullvärdigt liv ställdes i debatten mot en rädsla för att naturen kommer att slå tillbaka om människan inte drar sig ens för att manipulera sin egen arvsmassa. Insikten att sjuka gener kan ersättas med friska och att ärftliga anlag kan sorteras bort skapar förväntningar som inte fanns – tankar uppstår som inte var möjliga att tänka, skrev en etnologiskt orienterad debattör i Svenska Dagbladets artikelserie Samtider (18/12/1999). Den soci- ala ingenjörskonst som en gång hade bejakats som framsynt och progressiv men som kom att stå som sinne- bilden för en teknokratisk människosyn tycktes för många ha fått instrument till förfogande som förut funnits bara i framtidsdysto- piernas fantasivärld. Regeringens svar på den utbredda oron för att forskningen hade gått för långt blev att tillkalla en kommitté med uppdrag att utreda etiska frågor i forskningen. Kommittén föreslog en ordning med etisk prövning av i princip all forskning som berör människor. Förslaget mötte omfattande remisskritik för att vara alltför långtgående, och i propositionen Forskning och förnyelse (2000/01:3) framhöll regeringen att endast särskilt integ- ritetskänslig forskning behövde granskas men att försökspersoner måste få en rättvisande information om vad deras medverkan i olika forskningsprojekt innebär. Någon generell författningsreglering av forskningsetisk prövning ansåg sig regeringen emellertid inte ha underlag för att föreslå. Det skulle dröja innan en lag av denna innebörd kunde införas. Tendenser till en slöjdebatt En integritetsfråga av helt annat slag engagerade stora europeiska länder såsom , och Frank- rike. Debatten gällde det berättigade i att förbjuda muslimska kvin- nor att bära slöja i skolor och universitet samt även i arbetslivet. Också i kom denna fråga upp. I artiklar i dagspressen 1998 problematiserade författaren och kulturskribenten frågan under förmenande att slöjan är en testfråga för euro-islam som den för unga turkiska kvinnor är ett uttryck för per- sonlig integritet. Det skulle dock dröja till innan slöjdebatten fick verklig fart även i vårt land. Självsaneringslinjen består trots mediala övertramp steg temperaturen i den alltid pågående debatten om mediala övertramp och därmed sammanhängande integritets- kränkningar. klandrades för alltför närgången kändisjournalistik och publicering av utländska så kallade papa- razzobilder. Bland de drabbade återfanns artisterna , och samt medlemmar av flera europeiska kungahus. Åren 1993 1994 diskuterades det berättigade i att genom namn- publicering låta mindre kända personer schavottera inför offentlig- heten. Diskussionerna var föranledda av ett antal granskande reportage om ekonomisk brottslighet respektive försumlighet av personal vid kommunernas socialkontor. Artiklar i dessa ämnen fälldes av , något som den avgångne pressombudsmannen kritiserade i debatt- boken (1994). Den överlägset mest uppmärksammade publiceringen av detta slag inträffade emellertid , då de fyra största tidningarna gemensamt publicerade namn och bild på 62 personer med nynazistisk eller mc-gängrelaterad bakgrund. Som förklaring till den ovanliga åtgärden angavs att ett antal inträffade våldsbrott hade gjort läget så allvarligt att demokratin och samhällsordningen var hotad. Publiceringens berättigande diskuterades länge utifrån integritets- och pressetisk synpunkt. Den lovordades av stats- ministern och justitieministern, vilka ju normalt inte uttalar sig i enskilda pressetiska ärenden, medan Allmänhetens pressombuds- man ställde sig frågande, dock utan att formellt klandra tidning- arna. Efterhand framkom emellertid åtskillig kritik mot publi- ceringen och formerna för densamma, till och med från röster långt ut på vänsterkanten, såsom i den radikala tidskriften (När en utredningsman sedan, i syfte att skydda bland annat enskilda polismän, föreslog begränsningar i rätten att få ut passfoton upp- kom en annan debatt, då med tonvikten lagd på den inskränkning av offentlighetsprincipen och av journalisternas möjligheter att verka som förslaget innebar). En av de fyra tidningarna, , hade någon tid hamnat i blåsväder sedan den på sin webbsida hade publicerat ytterst detaljerade uppgifter angående obduktionen av kropp, något som Palmes familj tog mycket illa vid sig av. Tidningen försvarade sig med att syftet varit att undanröja fel- aktiga rykten som hade cirkulerat kring mordet på , men publiceringen fördömdes ganska allmänt såsom oberättigad och integritetskränkande. På motsvarande sätt klandrades publiceringen på Internet av katastrofbilder inklusive närbilder på döda kroppar, en företeelse som började bli allt vanligare och som förorsakade en upprörd debatt efter dödskjutningarna på i . I den övergripande frågan om hur väl medierna förmår att klara sin självsanerande uppgift gav Svenska Dagbladets chefredaktör uttryck för en pessimistisk syn: Finns efterfrågan så finns utbudet. Vi i de etablerade medierna kan ha hur god etik som helst. Finns det en publik därute som vill ha skandaler och sensationer så kommer det att bjudas ut skandaler och sensationer (SvD 1/9/1997). Allmänhetens pressombudsman var mer optimistisk: Den svenska modellen har i många avseenden havererat, men på pressetikens område fungerar den fortfarande efter omständigheterna mycket väl (SvD 5/9/1997). hade justitieminister – på samma sätt som justitieministrar plägat göra allt sedan tryckfrihetsförordningens tillkomst – avvisat propåer om en skärpt lagstiftning och uttalat förtroende för de svenska mediernas ambitioner på pressetikens område som hon förklarat att hon noga följde utveck- lingen inom medieetiken. De som debatt menade att självsaneringslinjen var otillräcklig och av omsorg om den enskildes skyddsbehov måste kompletteras med en skärpt lagstiftning blev knappast uppmunt- rade av justitierådet Per Jermstens studie Skyddet för enskilda per- soners privatliv (Ds 1994:51). Denne hade på statsrådet uppdrag övervägt frågan varvid han hade påvisat det vanskliga i att åstadkomma en generell integritetsskyddslag som skulle omfatta också medierna. Ett grundläggande problem i sam- manhanget var enligt Jermsten den nödvändiga och synnerligen känsliga samordningen mellan å ena sidan en sådan generell skyddslagstiftning, samt, å den andra sidan, tryckfrihetsförord- ningen och yttrandefrihetsgrundlagen. 2000-2005 – renässans för storebrorsdebatten Så vedervärdig han finner denna inblandning i sitt intima liv! Det är outhärdligt, helt enkelt outhärdligt. , mot Tredje riket, 2004 Det är knappast tillrådligt att låta en återblick på efterkrigstidens integritetsskyddsdebatt omfatta också . Underlaget för en sådan historik finns visserligen i rikt mått, men den tidsmässiga distansen som möjliggör överblick saknas. Det är kort sagt en alltför vansklig uppgift att ur det mycket omfattande materialet av riksdagstryck, utredningar, ledar-, nyhets- och debattartiklar, internetsidor, tv, radio och litteratur vaska fram vad som mer än annat präglat de senaste årens debatt och varit repre- sentativt för denna.