sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (28 kap. 11 § tredje stycket ). De närmare förut- sättningarna för tvångsmedlet har vi redovisat i avsnitt 10.3.5. En kustbevakningstjänsteman har inte någon allmän rätt att be- sluta om kroppsvisitation. Enligt 27 § första stycket smugglings- lagen har dock en kustbevakningstjänsteman samma rätt som en polisman eller en tulltjänsteman att i brådskande fall (vid fara i dröjsmål) besluta om kroppsvisitation vid misstanke om brott som anges i den lagen. Frågan om lämpligheten i att en kustbevakningstjänsteman får besluta om kroppsvisitation togs upp när gavs Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten rätt att bedriva förundersökning om brott mot vattenförorenings- lagen (prop. 2000/01:139 s. 99, se även SOU 1998:158 s. 474). Regeringen ansåg då att det inte fanns tillräckliga skäl för att ge kustbevakningstjänstemän rätt att besluta om ett så ingripande tvångsmedel som kroppsvisitation. Regeringen konstaterade därvid att det var svårt att förutse situationer där saken skulle ha sådan angelägenhetsgrad och vara av så brådskande natur att frågan inte skulle hinna underställas undersökningsledaren. Frågan är om det nu finns skäl att göra en annan bedömning. Det som talar för att ge en kustbevakningstjänsteman rätt att i brådskande fall besluta om kroppsvisitation är – förutom att vederbörande redan har den rätten enligt annan lagstiftning – framför allt att kroppsvisitation ofta måste användas för att söka efter egendom som kan tas i beslag. Enligt regeringens förslag till ändringar i (se avsnitt 13.2.2) kommer kroppsvisi- tation att kunna användas också för att söka efter egendom som kan tas i förvar. Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 2008.TPF10FPT Vidare ingår kroppsvisitation i de befogenheter som en kustbevakningstjänsteman föreslås få vid ingripanden mot rattfylleri och sjöfylleri.TPF11FPT Om man ser på alla de brottstyper som ska ingripa mot och behovet av att kunna söka efter både egendom som kan tas i beslag och egendom som kan tas i förvar blir bedöm- ningen en annan, än om man enbart ser till behovet av tvångsmedel för att utreda brott mot vattenföroreningslagen. Vid flera typer av brott, som det åligger att bekämpa, kan det vara nödvändigt att snabbt genomföra en kroppsvisitation, t.ex. för att söka efter vissa föremål. Det finns alltså ett reellt behov av att kunna använda detta tvångsmedel vid fler brott än dem som anges i smugglingslagen. Vidare kan verkställigheten av kroppsvisitation ibland ligga mycket nära en husrannsakan. Det kan vara svårt både att på förhand avgöra vilket tvångsmedel som ska användas och att praktiskt särskilja åtgärderna. En typisk gränsdragningssituation kan uppstå om en person påträffas i närheten av en låst väska. Kan man knyta väskan till personen i fråga ska reglerna om kropps- visitation tillämpas. I annat fall krävs det beslut om husrannsakan för undersökning av väskan. En kustbevakningstjänsteman får , vid ingripanden med stöd av LKP, besluta om det ena tvångs- medlet men inte det andra. 10TP PT Prop. 2007/08:68. 11TP PT Prop. 2007/08:53. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten Frågan är då om de skäl som talar för att en kustbevakningstjänste- man bör ha generell rätt att i brådskande fall besluta om kropps- visitation uppväger det ökade intrånget i den personliga integri- teten. Vi anser att så är fallet. Vi föreslår därför att en kustbevak- ningstjänsteman ges samma rätt som en polisman att i brådskande fall besluta om kroppsvisitation. De rättigheter som gäller för en- skilda och de skyldigheter som följer av regler i fråga om verkställighet av kroppsvisitation ska gälla för en kust- bevakningstjänsteman. Det innebär bl.a. krav på dokumentation (28 kap. 9 och 13 §§ ). Vi återkommer i avsnitt 19.5 till sådan kroppsvisitation som görs i skydds- och identifieringssyfte. Vår bedömning: En kustbevakningstjänsteman ska inte ges samma rätt som en polisman att i brådskande fall besluta om kroppsbesiktning, såvida detta inte följer av en särskild för- fattning. Kroppsbesiktning definieras som en undersökning av människo- kroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov (28 kap. 12 § andra stycket ). De närmare förutsättningarna för tvångsmedlet redovisas i avsnitt 10.3.6. En polisman får i brådskande fall besluta om kroppsbesiktning (28 kap. 13 § ). Någon motsvarande bestämmelse finns inte i LKP. Frågan är om det i verksamhet finns ett praktiskt behov av att en kustbevakningstjänsteman kan besluta om kroppsbesiktning i brådskande fall. Bland de brottstyper som får ingripa mot är det framför allt smugglingsbrotten som kan aktuali- sera beslut om kroppsbesiktning. Genom regleringen i 27 § smugg- lingslagen har en kustbevakningstjänsteman samma rätt som en polisman eller en tulltjänsteman att besluta om kropps- besiktning vid misstanke om något av de brott som anges i den lagen. En generell reglering kräver att det är motiverat med en ökad användning av kroppsbesiktning för andra brottstyper. Vi har svårt att se något sådant behov utifrån vårt förslag om vad som ska ingå i Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten det direkta verksamhetsområdet. Med hänsyn till att kroppsbesikt- ning innebär ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten bedömer vi att det inte är motiverat att införa en generell rätt för kustbevakningstjänstemän att besluta om kropps- besiktning. Förslaget om ökade möjligheter att ingripa mot rattfylleri och sjöfylleri (se avsnitt 13.2.1) ger en kustbevak- ningstjänsteman rätt att, på samma sätt som en polisman, med stöd av 28 kap. 13 § i brådskande fall besluta om kropps- besiktning. Som tidigare nämnts följer med förslaget dessutom rätten att göra husrannsakan för att söka efter den som ska underkastas kroppsbesiktning (se avsnitt 18.8). Detta föranleder inte någon annan bedömning i fråga om det finns ett allmänt behov för kustbevakningstjänstemän att kunna besluta om kropps- besiktning. Om förslagen i propositionen antas, kommer det sannolikt att leda till att tjänstemän vid beslutar om kroppsbesiktning i större utsträckning än . Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska ha samma rätt som en polisman att genomföra annan undersökning enligt 28 kap. 10 § . I brottsbekämpande verksamhet kan det också bli aktuellt att undersöka andra ställen än sådana som omfattas av regeln om reell husrannsakan. Undersökning av andra ställen än hus, rum eller slutet förvaringsställe får företas av en polisman med stöd av 28 kap. 10 § . Regeringen har ansett att bestämmelsen i 28 kap. 10 § rätte- gångsbalken ska kunna tillämpas vid en undersökning av däck och öppna lastutrymmen på ett fartyg vid utredning av brott mot vattenföroreningslagen (prop. 2000/01:139 s. 110). Mot den bak- grunden – och sedan regeringen konstaterat att en kustbevaknings- tjänsteman bör ha i huvudsak samma befogenheter som en polis- man att vidta åtgärder i samband med en förundersökning – in- fördes en regel om detta i 11 kap. 8 § vattenföroreningslagen. Vid andra typer av brott har en kustbevakningstjänsteman inte någon Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten rätt att utföra en sådan åtgärd, frånsett om undersökningen sker på uppdrag av åklagare eller annan förundersökningsledare. Vi anser att en kustbevakningstjänsteman har ett generellt behov av att, utan föregående beslut av förundersökningsledare, kunna undersöka bl.a. däcket på ett fartyg och öppna lastutrymmen för en effektiv brottsbekämpning. Vi föreslår därför en generell regel, som inom det direkta verksamhetsområdet ger en kustbevakningstjänste- man samma rätt som en polisman att enligt 28 kap. 10 § rättegångs- balken genomföra annan undersökning. 18.12 Preja, borda och inbringa fartyg till hamn Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska få preja, borda och hålla kvar ett fartyg som behövs för att hålla förhör eller använda tvångsmedel. Ett fartyg ska också få bringas in till hamn, om det uppenbart behövs för att en sådan åtgärd ska kunna vidtas. En åtgärd av detta slag ska hävas om det inte längre föreligger behov av den. Ett fartyg ska inte få hållas kvar utan att den tjänsteman som har beslutat om åtgärden anmäler denna till sin förman för prövning av om beslutet ska bestå. Med stöd av nuvarande reglering har en kustbevakningstjänsteman rätt att stoppa och visitera ett fartyg, eller inbringa det till svensk hamn, om det är uppenbart att åtgärden behövs för att tjänste- mannen ska kunna vidta primäråtgärder, medta någon till förhör, gripa någon eller företa husrannsakan för brott som omfattas av lagens tillämpningsområde (4 § LKP). En liknande regel finns i vattenföroreningslagen (11 kap. 14 §). Enligt den sistnämnda be- stämmelsen får en tjänsteman vid stoppa ett fartyg och hålla kvar det som behövs för att genom- föra förhör eller använda tvångsmedel. Om det uppenbart behövs för att åtgärden ska kunna vidtas får fartyget även bringas in till hamn. Vidare kan nämnas att det i kontrollverksamhet med stöd av tullagen finns en rätt att preja fartyg (6 kap. 6 § tullagen), vilken emellertid inte är avsedd att användas vid misstanke om brott. För att ska kunna bedriva ett effektivt brotts- bekämpande arbete och snabbt kunna säkra bevis och inleda för- undersökning behövs det enligt vår mening liksom en allmän Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten reglering som ger en kustbevakningstjänsteman rätt att preja och borda ett fartyg samt att hålla kvar det som behövs för att hålla förhör eller använda tvångsmedel. I vissa fall kan det vara nödvändigt att föra in ett fartyg till hamn för att genomföra en sådan åtgärd. Det kan t.ex. vara nödvändigt att låta specialister genomsöka vissa utrymmen eller kontrollera viss utrustning. Även en sådan rätt bör enligt vår mening gälla generellt, för att Kust- bevakningen ska kunna utföra sitt uppdrag. Begreppet fartyg räcker enligt vår mening som klassificering för att ska kunna stoppa olika typer av färdmedel som används till sjöss, vilket vi återkommer till i författningskom- mentaren. Vi vill särskilt framhålla att vi anser att ett beslut om att inbringa ett fartyg i hamn också innefattar rätten att borda fartyget, efter- som en sådan åtgärd utgör en naturlig del av verkställigheten av be- slutet. måste nämligen genom sin närvaro ombord kunna säkerställa att fartyget förs in till hamn. Verkställighet av vissa tvångsmedel kan också kräva bordning. Vi föreslår alltså att en kustbevakningstjänsteman ges en generell rätt att preja, borda och hålla kvar ett fartyg som behövs för att hålla förhör eller använda tvångsmedel. Vi föreslår vidare att en kustbevakningstjänsteman ges rätt att bringa in ett fartyg till hamn om det uppenbart behövs för att kunna vidta sådana åtgärder. Med tanke på de stora kostnader som kan vara förenade med de föreslagna åtgärderna anser vi att det är motiverat att en ompröv- ning av beslutet görs . Vi menar att det inte är rimligt att ett fartyg hålls kvar , utan att beslutets riktig- het prövas av en högre tjänsteman. Vi föreslår därför att en bestäm- melse om förmansprövning införs. Enligt vår mening bör förmans- prövning av detta slag utföras av någon som inte ingår i besätt- ningen eller arbetslaget. Vi tänker oss att prövningen ska göras antingen av det vakthavande befäl som tjänstgör dygnet runt i varje region eller av förundersökningsledare, vilka har ett beredskapssystem. Om åtgärden inte redan har upphört, ska förmannen pröva om beslutet ska bestå. De närmare anvisningarna för hur bestämmelsen praktiskt ska tillämpas får utarbetas av myndigheten. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten 18.13 Stoppa fartyg, fordon eller annat transportmedel Vårt förslag: För att verkställa ett tvångsmedel eller vidta annan åtgärd ska en kustbevakningstjänsteman ha rätt att stoppa ett fartyg, fordon eller ett annat transportmedel om det 1.finns anledning att anta att någon som färdas i detta har gjort sig skyldig till brott, 2.av någon annan anledning behövs för att lagligen kunna ingripa mot någon som färdas i transportmedlet, genom att be- röva honom eller henne friheten, på annat sätt inskränka hans eller hennes rörelsefrihet eller underkasta honom eller henne kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, 3.behövs för att genomföra husrannsakan, eller 4.behövs för att i den brottsbekämpande verksamheten med stöd av särskild reglering kontrollera ett fartyg, ett fordon eller ett annat transportmedel, dess förare eller lasten på detta. En kustbevakningstjänsteman har enligt bl.a. 4 § LKP och 11 kap. 14 § vattenföroreningslagen en uttrycklig rätt att stoppa fartyg för att kunna vidta en åtgärd. Enligt 22 § polislagen har en polisman numera rätt att stoppa ett fordon eller annat transportmedel om förutsättningar att inleda förundersökning är uppfyllda (p 1), om någon som färdas i for- donet t.ex. ska tas med till förhör eller gripas (p 2), om husrann- sakan ska genomföras med stöd av eller polis- lagens regler (p 3) eller för att reglera trafiken eller för att kon- trollera fordon eller förare enligt särskild reglering i t.ex. trafik- förordningen (p 4). Av förarbetena kan inte utläsas om bestämmel- sen har varit avsedd att användas för att stoppa fartyg, men den tillämpas på det sättet. Även en tjänsteman vid kan i vissa fall stoppa fordon. En sådan rätt föreligger bl.a. med stöd av reglerna i tullagen, lagen om transport av farligt gods och inregränslagen. Vidare kan noteras att en kustbevakningstjänsteman vid fiskeri- kontroll eller annan övervakning av fiskelagens bestämmelser har rätt att få tillträde till ett fordon, men saknar en uttrycklig rätt att stoppa fordonet (34 § andra stycket fiskelagen). I andra fall än de nu angivna får en kustbevakningstjänsteman inte stoppa fordon. Någon motsvarighet till polisens generella rätt att med stöd av 22 § Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten polislagen stoppa fordon och andra transportmedel i brottsbe- kämpande syfte finns således inte. diskuterades frågan om det för polisens del krävdes en särskild regel om rätten att stoppa fordon för att exem- pelvis genomföra husrannsakan i fordonet eller gripa en person som färdades i detta, eller om beslutet om tvångsmedel automatiskt medförde en sådan rätt (SOU 1993:60 s. 225 f.). Efter förslag av infördes en bestämmelse om rätt att stoppa fordon i 22 § polislagen. Detta motiverades bl.a. med att det är fråga om en inskränkning i rörelsefriheten som påverkar alla som befinner sig i fordonet och att en sådan rätt att ingripa av konstitu- skäl bör regleras i lag. Även risken för att utomstående skadas vid ingripandet ansågs vara ett skäl för lagreglering (prop. 1996/97:175 s. 63). Mot bakgrund av att redan har rätt att inte bara stoppa fartyg utan också fordon och andra transportmedel för andra ändamål bör det inte finnas något som hindrar att en be- stämmelse som i princip motsvarar 22 § polislagen förs in i den nya regleringen. Det finns ett konkret behov av att kunna stoppa fordon i brottsbekämpande verksamhet bl.a. för att kunna verkställa straffprocessuella tvångsmedel som riktas mot någon i fordonet eller om det finns förutsättningar att inleda förundersökning mot någon för bristfällig last eller otillåten trans- port av farligt gods. Vi anser emellertid att den nya regleringen för bör avvika från polislagens bestämmelse på en punkt. Det gäller en polismans rätt att stoppa ett fordon eller annat transportmedel för att reglera trafiken (första ledet i p 4). Något behov av en sådan rätt kan inte anses föreligga för en kustbevak- ningstjänsteman. Vad som i övrigt föreskrivs i 22 § polislagen bör enligt vår mening ha motsvarighet i den nya lagen. Vi föreslår alltså att en kustbevakningstjänsteman ska ha rätt att stoppa ett fartyg, fordon eller annat transportmedel dels om det finns anledning att anta att någon som färdas i detta har gjort sig skyldig till brott, dels om det av någon annan anledning behövs för att med laga stöd in- gripa mot någon som färdas i detta, genom frihetsberövande, annan inskränkning i rörelsefriheten eller kroppsvisitation eller kropps- besiktning, dels ock om det behövs för att genomföra husrannsakan i detta. Detsamma bör gälla om det är nödvändigt att stoppa fartyget, fordonet eller transportmedlet för att i brottsbekämpande syfte kontrollera dess förare eller dess last med stöd av särskild reglering. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten Vi återkommer i avsnitt 21.13.6 till frågan om rätten att stoppa fordon och andra transportmedel för kontroll och tillsyn. 18.14 Rapporteringsskyldighet och rapporteftergift Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska ha samma skyl- dighet som en polisman att rapportera brott inom det direkta verksamhetsområdet. En sådan bestämmelse bör finnas i lag. En kustbevakningstjänstemans skyldighet att rapportera till sina överordnade om misstänkta brott regleras i 3 § andra stycket förordningen om medverkan vid polisiär övervakning. Paragrafen är utformad efter mönster av mot- svarande regler för polismän och tulltjänstemän. Vattenförorenings- lagen innehåller inte någon motsvarande bestämmelse, men däremot lagstiftningen på tullområdet, som uttryckligen omfattar även kustbevakningstjänstemän (11 kap. 7 § tullagen). Av rapporteringsskyldigheten följer en ovillkorlig skyldighet att rapportera eventuella brott. Det enda undantaget är brott för vilka tjänstemannen har meddelat rapporteftergift. Rapporteringsskyl- digheten fullgörs normalt genom att en brottsanmälan upprättas. Även om den nuvarande rapporteringsskyldigheten enbart gäller för sådana brott som omfattas av 1 § LKP eller smugglingslagen är det fråga om huvuddelen av verksamhet. Det är naturligt att ha en generell reglering av rapporteringsskyldigheten i den nya reglering som vi föreslår. Skyldigheten bör således omfatta alla brottstyper som ingår i det direkta verksamhetsområdet. En regel om rapporteringsskyldighet har dessutom så stor principiell betydelse att den bör finnas i lag, vilket är fallet med motsvarande regler för polismän och tulltjänstemän (se 9 § första stycket polis- lagen och 11 kap. 7 § första stycket tullagen). Rapporteringsskyldighet kommer dock i praktiken att skilja sig åt beroende på om brottet ingår i det direkta eller indirekta verk- samhetsområdet. En tjänsteman som ingriper mot ett brott som omfattas av myndighetens självständiga uppgifter, dvs. som ingår i bilagan till lagen, bör ha formell skyldighet att rapportera till sin förman så snart det kan ske. Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten Om en kustbevakningstjänsteman ingriper som biträde åt annan myndighet ska vidtagna åtgärder och ingripanden i stället rappor- teras till den behöriga myndigheten. Här är det dock fråga om en skyldighet av annat slag, nämligen en redovisning av överenskomna insatser. Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska inom det själv- ständiga verksamhetsområdet ha samma rätt som en polisman att meddela rapporteftergift. Bestämmelsen härom bör finnas i lag. En fråga som hänger nära samman med rapporteringsskyldigheten är rätten att i vissa fall underlåta att rapportera brott, s.k. rapport- eftergift. Med detta avses rätten att underlåta att rapportera ett brott till närmaste förman samt en förmans rätt att underlåta att sända en rapport vidare till åklagare. Med stöd av 3 § andra stycket förordningen om medverkan vid polisiär över- vakning har en kustbevakningstjänsteman samma möjligheter som en polisman att meddela rapporteftergift. Institutet rapporteftergift var enligt förarbetena till polislagen ursprungligen avsett för fall där den felande hade begått brott på grund av glömska, missuppfattning eller förbiseende (prop. 1983/84:111 s. 41 f.). Även brott som begåtts avsiktligt kunde ibland bedömas som obetydliga med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Regleringen av en polismans rätt att meddela rapport- eftergift har med tiden fått en något annorlunda utformning och regleras numera i polislagen (9 § andra stycket). Den omfattar dock alltjämt endast brott som med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydliga och som uppenbart inte skulle föran- leda annan påföljd än böter. I förarbetena till polislagen uttalade regeringen bl.a. att principen om rapporteftergift är av sådan allmän betydelse att den bör återspeglas i lag (a. prop. s. 41). Ett motsvarande resonemang har förts vid tullagens tillkomst, varvid också hänvisades till polis- lagens reglering (11 kap. 7 § andra stycket och prop. 1999/2000:126 s. 105 ff.). Vi ansluter oss till dessa bedömningar. En kustbe- vakningstjänstemans rätt att meddela rapporteftergift bör därför Rätten att ingripa i den brottsbekämpande verksamheten regleras i lag. Några ändringar i sak i förhållande till dagens regler bör inte göras. Vi återkommer i avsnitt 21.12 till frågan om rapporteftergift i situationer där det uppstår brottsmisstanke vid kontroll eller tillsyn. 19Medel för att genomföra en tjänsteåtgärd Genomförandet av en tjänsteåtgärd, främst inom den brottsbekäm- pande verksamheten, men också vid ordningshållning, kan ytterst komma att kräva att åtgärden genomdrivs med tvång eller våld. kan en kustbevakningstjänsteman t.ex. behöva använda våld för att stoppa fartyg eller fordon (se avsnitt 18.13). Verkställig- heten av vissa tvångsmedel, framför allt husrannsakan, kan innebära att utrymmen måste öppnas med våld. Likaså kan det vara nöd- vändigt för en kustbevakningstjänsteman att använda våld för att genomföra ett omhändertagande eller avlägsnande i ordningshållan- de syfte. Även vid ett administrativt ingripande som övergår i en brottsutredning kan rätten att använda våld aktualiseras. En grundläggande förutsättning för att få använda våld är att andra medel har visat sig vara otillräckliga för att genomföra tjänsteåtgär- den. I vissa situationer kan ingripandet leda till att t.ex. fängsel eller vapen används som ett medel i våldsanvändningen. Ett viktigt inslag i samband med framför allt gripande och om- händertagande är att tjänstemannen i skyddssyfte visiterar personen för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. Enligt nuvarande reglering har en kustbevakningstjänsteman viss rätt att använda våld och att företa skyddsvisitering, både med stöd av LKP och polislagen men också enligt viss annan lagstiftning. Det finns emellertid skäl att närmare diskutera frågor som rör en kust- bevakningstjänstemans möjligheter att genomföra tjänsteåtgärder mot den enskildes vilja. I detta avsnitt behandlar vi inledningsvis nöd- värnsrätten (avsnitt 19.2) och därefter allmänna principer för ingri- panden mot enskilda (avsnitt 19.3). I avsnitt 19.4 går vi närmare in på våldsanvändning som medel för att genomföra en tjänsteåtgärd. Rätten att använda våld redovisas i avsnitt 19.4.1. Medel för att genomföra en tjänsteåtgärd till att diskutera olika hjälpmedel och redogör för användningen av fängsel (avsnitt 19.4.2), skjutvapen (avsnitt 19.4.3), pepparspray (avsnitt 19.4.4) och andra hjälpmedel vid våldsanvändning (av- snitt 19.4.5). Sist i avsnittet behandlar vi en kustbevakningstjänste- mans rätt att kroppsvisitera en person i skydds- och identifierings- syfte (avsnitt 19.5). De bedömningar och förslag som vi redovisar i detta avsnitt gäller såväl myndighetens brottsbekämpande som dess ordnings- hållande verksamhet. Vilka medel som får användas för att genom- föra en tjänsteåtgärd i kontroll- och tillsynsverksamheten utvecklas i avsnitt 21.13. Rätten för en kustbevakningstjänsteman att, i likhet med en polisman, använda våld i tjänsteutövningen bör betraktas utifrån den generella rätt att i vissa situationer bruka visst våld som följer av bestämmel- serna om nödvärn i 24 kap. 1 § och om nöd i 24 kap. 4 § . Rätten rätt till nödvärn och rätten att i nödsitu- ationer bryta mot lagstiftningen gäller för alla medborgare, således även för den som handlar i tjänsten.