sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — Först och främst gäller det information om hur många sällskapsdjur som finns och om deras ägares karaktäristika (se sid- orna 24 och 25 ovan). Analyserna gäller därför enbart marknaden för veterinärtjänster för animalieproduktionens djur (och i någon mån hästar). Även i dessa fall finns det dock informationsbrister som kan göra resultaten osäkra. Skattningarna av efterfrågans priskänslighet För skattningarna av priskänsligheten hos efterfrågan på DV-för- rättningar för animalieproduktionens djur har vi egentligen ett gan- ska gott informationsunderlag. Den viktigaste bristen att vi inte vet hur långt avståndet från distriktsveterinären till djurägaren är. Eftersom priset på en DV-förrättning innehåller en avstånds- beroende komponent är dessa uppgifter av betydelse för det pris som olika djurägare betalar. Detta har hanterats genom att inklu- dera en variabel som mäter skillnader i DV-gleshet (Km2P /DV)P mellan olika län och en interaktionsterm mellan priset på förrätt- ningen och DV-glesheten i länet där djurägaren bor. Om djurägare och distriktsveterinärer inte är jämt fördelade över länet över- skattas DV-glesheten i stora län vilket i sin tur gör att vi riskerar att underskatta effekten av skillnader i DV-gleshet (se fotnot 33, sidan 26). Det visar sig också att gleshetsvariabeln endast är signifikant i tre skattningar (efterfrågan på DV-förrättningar för svin och för fågel samt för efterfrågan på DV-förrättningar för samtliga animalieproduktionens djur under jourtid). Effekterna är dock mycket begränsade och i skattningen av efterfrågan på DV- förrättningar under jourtid är effekten den motsatta av vad som förväntas. Interaktionstermen är endast signifikant i två skattningar (efterfrågan på DV-förrättningar för svin samt för efterfrågan på DV-förrättningar under jourtid). Även dessa effekt- er är mycket små och i skattningen av efterfrågan på DV-förrätt- ningar för svin har motsatt effekt mot vad som förväntas. Resul- taten kan indikera att vi har underskattat efterfrågans priskänslig- Speciellt eftersom det finns ett tak för km- och restidsavgift- erna som gör att förrättningspriset inte kan variera hur mycket som helst (se fotnot 33, sid 26). Å andra sidan är det inte troligt att underskattningen är särskilt betydande eftersom effekterna av andra förklaringsvariabler som inte är behäftade med samma pro- blem också är begränsade. Det saknas också uppgifter om hur många privatpraktiserande veterinärer det finns i djurägarens närområde. Detta är av vikt för att kunna analysera hur efterfrågans priskänslighet påverkas av djurägarens möjligheter att ersätta DV-förrättningar med förrätt- ningar av andra veterinärer. Vi har dock kunnat ta hänsyn till skill- nader i ersättningsmöjligheter genom att undersöka hur många privatpraktiker som har utfört förrättningar i respektive län under olika år och konstruera en variabel som anger antalet per privatpraktiserande veterinär i respektive län (DV-stat./PV). För att undersöka hur skillnader i ersättningsmöjligheter påverkar efterfrågans priskänslighet används en interaktionsterm mellan för- rättningspris och ersättningsmöjlighetsvariabeln. Djurägare i län med en lägre andel antas efterfråga färre DV-för- rättningar och vara mer priskänsliga än djurägare i andra län efter- som de har större möjligheter att ersätta DV-förrättningar med förrättningar av andra veterinärer. Andelen per PV är signifikant i fyra av skattningarna (efterfrågan på DV-förrättningar för alla animalieproduktionens djur, för nötkreatur och för svin samt för efterfrågan på DV-förrättningar för alla ani- malieproduktionens djur under jourtid). I alla utom ett fall (Svin) är effekten den förväntade. Interaktionstermen är signifikant i samma fyra skattningar. I samtliga fall utom för svin är effekten dock den motsatta av den förväntade. Detta kan förklaras av en striktare informell marknadsuppdelning i län där det finns många privatpraktiker i förhållande till , vilket skulle vara i linje med resultaten i enkätstudie (se sidan 14). Storleksmässigt är också effekterna av skillnader i ersättnings- möjligheter begränsade, såväl på efterfrågan på DV-tjänster som på dess priskänslighet. I skattningarna av priskänsligheten hos efterfrågan på DV-för- rättningar för hästar är informationsbristerna större (se sidorna 49 och 50), vilket också speglas av resultaten som antyder att efter- frågan skulle öka om förrättningspriset ökar. Även om effekterna av övriga förklaringsvariabler är rimliga mot bakgrund av ekono- misk teori vill vi därför varna för att dra några slutsatser av dessa resultat. Skattningarna av utbudets priskänslighet För skattningarna av privatpraktiserande veterinärers utbud av för- rättningar är informationsproblemen större. Således saknas upp- gifter om hur många förrättningar som har utförts , respektive under jourtid. Detta har hanterats genom att anta att alla förrättningar sker och med priset på dagförrätt- ningar som prisvariabel. Mot bakgrund av uppgifterna i Veterinär- utredningens enkätundersökning är detta troligen fel (se sidan 11). Om utbudet under jourtid är mera priskänsligt än utbudet riskerar vi att överskatta dess priskänslighet.TPF43FPT Överskatt- ningen blir större ju större andel av förrättningarna som faktiskt har skett under jourtid. Å andra sidan saknar vi också information om hur många privatpraktiker som inte erbjudit förrättningar för animalieproduktionens djur och hästar. Detta innebär att vi riskerar att underskatta utbudets priskänslighet eftersom de som valt att inte erbjuda förrättningar kan antas ha gjort det p.g.a. att de anser att förrättningspriset är för lågt (se sidan 53). Det är dock svårt att uttala sig om huruvida risken för överskattning är större än risken för underskattning. Av naturliga skäl saknas det även uppgifter om skillnader i marg- inalkostnader för att producera förrättningar mellan olika vete- rinärer. Eftersom de viktigaste kostnadskomponenterna sannolikt är tidskostnaden, transportkostnaden och den uteblivna alternativa inkomsten från sällskapsdjursförrättningar, hanteras detta genom att inkludera variablerna kön, ålder och djurägartäthet (som antas vara korrelerade med skillnader i tidskostnader), bensinkostnad och sällskapsdjurstäthet (som dock bara finns i vår tidsserie) samt interaktionstermer mellan förrättningspriset och var och en av dessa variabler. Skattningarna visar sig vara käns- liga för om variabeln sällskapsdjurstäthet finns med eller inte. I detta fall fås de förväntade effekterna av övriga signifikanta vari- abler, emellertid minskar antalet signifikanta variabler p.g.a. vi tvin- gas använda . I några fall kan det också beror 43TP PT Givet att tillgänglighet under jourtid anses som betungande av veterinärerna (se Tabell 2.1 på sidan 11) torde utbudet av förrättningar vara mer priskänsligt under jourtid än under dag- tid. på likartade problemen som vid skattningarna av efterfrågans pris- känslighet. Vi vet t.ex. inte heller här hur långt avståndet är mellan veterinär och djurägare och använder samma lösning som i efter- frågeskattningarna (d.v.s. skillnader i avstånd approximeras skillna- der i antalet Km2P /DjurägareP mellan olika län). Eftersom vi använder veterinärens kön som mått på skillnader i tidskostnader är vi, slutligen, hänvisade till att skatta effekterna med hjälp av random effects modellen (se sidan 52), vilket också kan leda till mindre effektiva skattningar. En indikation på detta finns i de stora standaravvikelserna hos grundeffekten av prisför- ändringar i skattningarna för utbudet av förrättningar för alla ani- malieproduktionens djur och förrättningar för nötkreatur (Tabellerna 4.5b och 4.6b, sidorna 55 och 57). I de övriga skatt- ningarna tycks precisionen dock inte vara speciellt låg. (1) Vilken typ/mix/storlek av kundunderlag krävs det för att bära en verksamhet med nuvarande tillgänglighet och servicenivå (definierad av den statliga målsättningen) i olika delar av landet, samt hur kund- underlaget ser ut i de olika produktionsområdena. Innebörden av den statliga målsättningen är inte helt klar. Det framhålls att det skall finnas en väl fungerande och samhälls- ekonomiskt effektiv organisation för veterinär fältverksamhet i hela landet dygnet runt, vid utbrott av smittosamma sjukdomar och för veterinära förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsut- övning. (se sidan 4). Samhällsekonomiskt effektiva lösningar inom de olika delområdena är dock inte nödvändigtvis förenliga. Vi tolkar dock frågan som huvudsakligen gällande den veterinära fält- organisationen. Det kan då konstateras att såväl DVO som de privatpraktiserande veterinärerna riktar huvuddelen av sina tjänster till sällskapsdjur (se sidorna 8 och 9). Det tycks också vara så att andelen sällskapsdjursförrättningar ökat över tiden för DVO (se årsredovisningar). Det är därför rimligt att anta att sällskapsdjursunderlaget har stor betydelse för verksamheten, särskilt som priset på sällskapsdjursförrättningar är högre än för förrättningar avseende animalieproduktionens djur (Tabell 3.4b, sid 25). Våra data saknar dock information om hur många sällskapsdjur det finns i respektive län eftersom det inte finns några sådana upp- gifter i befintlig statistik. Frågan går därför inte att besvara. Några observationer kan trots allt göras: Om skillnader i antalet nyregistrerade hundar per kvadratkilo- meter utgör ett mått på skillnader i sällskapsdjurstäthet, kan det konstateras att sällskapsdjurstätheten är störst i Stockholms-, Skåne-, Blekinge- och och lägst i Norrbottens-, Jämtlands-, Västerbottens- och (Tabell 3.4l, sid 37). Antalet privatpraktiserande veterinärer är störst i Skåne-, Stockholm-, Västra Götalands- och län och minst i Norrbottens-, Västerbottens-, Jämtlands- och (Tabell 2.2, sid 12). Sällskapsdjurstäthet kan således tyckas vara av stor betydelse för förekomsten av privata veterinärer. Emellertid är också nötkreaturstätheten stor i de län som har en hög sällskaps- djurstäthet (bortsett från , Tabell 2.2) och nötkrea- tursförrättningar står för den överlägset största delen av förrätt- ningarna för animalieproduktionens djur (Tabellerna 3.4a och 3.4h). Om det är utbudet av veterinärtjänster för animalieproduk- tionens djur som är av störst intresse, är också värt att notera att det finns privatpraktiserande veterinärer som utfört förrättningar även för animalieproduktionens djur i samtliga län (Tabell 3.4i). Det finns i och för sig betydande skillnader mellan länen. Dessa tycks dock huvudsakligen bero på att antalet privatpraktiker som arbetat med animalieproduktionens djur är väsentligt större i , , , och än i övriga län. Detta kan, i sin tur bero på att det är dessa län som har den högsta djurtätheten (av såväl animalieproduktions- som sällskaps- djur). En tolkning är således att skillnader i utbudet av veterinär- tjänster svara mot skillnader i efterfrågan. I så fall är det inte säkert att de observerade skillnaderna i antalet privatpraktiker mellan län- en utgör något problem. (2) Vad kostar det att producera en varukorg av veterinärtjänster i privat respektive statlig regi i olika områden med beaktande av samt- liga kostnader inklusive administration. För att besvara frågan behövs information om enskild veterinär- företags produktionsfunktion. Som konstaterats på sidan 6 finns det inga möjligheter att få sådana data. Det är inte heller sannolikt att sådan kunskap skulle vara till någon nytta för att säga något om konsekvenserna av en privatisering av DVO. Som också kon- staterades på sidan 6 beror marginalkostnaden såväl på mängden varor som på deras sammansättning och det är troligt att båda kommer ändras över tiden. Det är inte heller säkert att den kan användas för att säga något om storleken på eventuella subven- tioner (fråga 6 nedan) eftersom privata entreprenörer kan ha möj- lighet att ta ut högre priser än de som precis täcker marginal- kostnaden. Om man trots detta skulle vilja bilda sig en uppfattning om kost- naden för en viss varukorg (som då behöver specificeras), är det förmodligen tidskostnaden som är av störst intresse. Uppgifter om tidskostnaden kan, åtminstone för DVO:s del, fås från löne- kostnadsuppgifterna. Tidskostnaden för administration kan be- räknas om det finns uppgifter om hur stor del av arbetstiden som distriktsveterinärerna använder för administrativa uppgifter och multiplicera tidsåtgången med den genomsnittliga veterinärlönen. I vårt material saknas dock uppgifter om olika distriktsveterinärers tidsåtgång för administration. (3) Om, och varför, privata veterinärstationer är effektivare än stat- liga samt om skillnaderna i effektivitet kan antas vara bestående. Det går inte att uttala sig om den relativa effektiviteten hos DVO och privatpraktiserande veterinärer. Observationen att DVO upp- visar ett underskott i samtliga län (sidan 9 ovan) säger egentligen inget om effektivitet. De enskilda enheterna har, så vitt vi förstår, inga incitament att redovisa överskott eftersom de inte får dispo- nera detta själva. För privatpraktiserande veterinärer saknas infor- mation om kostnader annat än på en mycket aggregerad nivå. Det kan vara värt att notera att en privatisering av DVO visserligen kommer att ändra veterinärernas incitament, men att detta också skulle kunna åstadkommas med bibehållande av DVO genom att låta de enskilda veterinärstationerna disponera överskottet. Ekonomisk teori ger heller inget underlag för att anta att statligt respektive privat ägande av produktionsresurserna i sig skulle ha betydelse för effektiviteten i resursutnyttjandet. Eventuella skill- nader beror snarare på skillnader i målsättning mellan privata vinst- maximerande företag och offentliga företag som sällan har vinst- maximering som enda målsättning. Överfört på veterinär- marknaden skulle t.ex. målsättningen för DVO (se sidan 8 ovan) kunna leda till sämre företagsekonomiskt resultat om skyldig- heten att oavsett tidpunkt utöva djursjukvård för alla djur där det finns djurskyddsskäl och annan veterinär inte kan an- visas inte får reflekteras i priser som täcker målsättningens fak- tiska kostnader. Privata veterinärföretag kan, genom att välja lokali- sering och inriktning på lämpligt sätt, mycket väl tänkas redovisa ett bättre företagsekonomiska resultat Ett bättre företagsekonomiskt resultat behöver dock inte tyda på större effektivitet sett ur samhällets synvinkel, om det företags- ekonomiska resultatet uppnås på bekostnad av veterinär service till avlägset boende djurägare. Om målet är samhällsekonomisk effekt- ivitet behöver man därför definiera värdet av att även avlägset bo- ende djurägare har tillgång till veterinär service dygnet runt. En ytterligare orsak till att ett bättre företagsekonomiskt resultat inte behöver tyda på större samhällsekonomisk effektivitet är observa- tionen att vinstmöjligheterna i allmänhet är goda i företag som åt- njuter någon form av konkurrensskydd. Avsaknaden av konkurrens innebär emellertid också att sådana företag inte har samma incita- ment att effektivisera verksamheten. Våra resultat tyder på att kon- kurrensen på veterinärmarknaden är begränsad (jmf. den låga pris- känsligheten hos efterfrågan i Tabellerna 4.2b – 4.2e). (4) Vilka risker det finns för privata monopol i respektive område och vad det skulle innebära: Det kan konstateras att det i utgångsläget inte föreligger något egentligt monopol (vare sig för privata veterinärer eller för DVO) i något av länen (se Tabell 2.2 sid 12 och efterföljande resonemang). Det är inte heller troligt att en privatisering av DVO skulle leda till att ett sådant uppstår. Även om samtliga DVO-anställda vete- rinärer väljer att lämna ett visst län kommer rimligen de befintliga privatpraktikerna att finnas kvar. Det är heller inte troligt att dessa skulle fusionera till ett enda företag, åtminstone inte på kort sikt. Det är dock rimligt att anta att en privatisering av DVO leder till att de tidigare statligt anställda distriktsveterinärerna kommer att bete sig som privata entreprenörer. Den låga priskänsligheten hos efterfrågan på DV-förrättningar indikerar att varje enskilt vete- rinärföretag har betydande marknadsmakt och därmed incitament att höja priset – åtminstone på kort sikt (se resultaten för effekten av förrättningspriset samt effekten av interaktionstermen mellan förrättningspris och variabeln som anger skillnader i DV-gleshet i Tabellerna 4.2b – 4.2e samt diskussionen i avsnitt 3.3, sid 21). På är djurägarna mera anpassningsbara och kommer att försöka sluta avtal med någon annan veterinär om de är missnöjda med den tidigares prissättning. Detta förutsätter att det finns någ- on annan veterinär som är billigare. Här kan indikationerna på en tämligen strikt marknadsuppdelning i veterinärtäta län ge anledning till bekymmer (effekten av interaktionstermen mellan förrättnings- pris och variabeln som mäter skillnader i antalet per privatpraktiker, Tabell 4.2b – 4.2e). Det finns faktorer som talar för att uppdelningen kommer att bestå även vid en privatisering av DVO (se diskussionen av svaren i intervju- studie (sid 13 – 14). Om veterinärföretagen kan upprätthålla en ge- mensam prispolitik kan de begränsa djurägarnas incitament att byta veterinär. En gemensam prispolitik underlättas av om det är möjligt att kontrollera kollegornas beteende. Eftersom antalet veterinärer är begränsat, är möjligheterna att hålla reda på hur kollegorna beter sig goda. Incitamenten för en enskild veterinär att bryta mot över- enskommelser om en gemensam prispolitik minskas av att veder- börande i så fall riskerar att uteslutas från samarbete om t.ex. jour- tjänstgöring. Effekterna på efterfrågans priskänslighet av interaktionstermen mellan förrättningspriset och antalet distriktveterinärer i förhållan- de till privatpraktiserande veterinärer är i samtliga fall små (ibland inte statistiskt signifikanta, se Tabellerna 4.2b – 4.2e). Detta an- tyder att veterinärföretagens marknadsmakt inte skiljer sig nämn- värt mellan de olika länen. Av intresse för hur stora prisförändringarna skulle bli vid en pri- vatisering av DVO är också priskänsligheten hos de privatprakti- serande veterinärernas utbud av förrättningar. Då denna är liten an- tyds att prisökningarna kan bli betydande (notera dock att det är möjligt att utbudets priselasticitet har underskattats). Särskilt skulle detta vara fallet för priset på förrättningar till animaliepro- duktionens djur i län med långa avstånd mellan animalieproduk- tionens djurägare och hög sällskapsdjurtäthet. (5) Vilka risker finns det för att man med en marknadslösning med statliga bidrag till de privata entreprenörerna skulle bli utan veterinär service i delar av landet samt hur dessa risker kan minskas eller elimi- neras. Som konstaterats i fråga 4 ovan är risken på kort sikt mycket liten, åtminstone om vi definierar delar av landet som olika län. På lång sikt kan riskerna vara större. Tabell 3.4i visar att antalet privat- praktiserande veterinärer som utfört förrättningar för animalie- produktionens djur är lägst i de djurglesa länen i norra . har det också minskat mest i dessa län (halverats i Norr- och samt i Väster- ). Förändringarna har varit betydligt mindre i djurtäta län som , , och . En rimlig orsak till denna utveckling är att förrättningspriset anses vara för lågt för att attrahera privatpraktiserande veterinärer. Detta kan emellertid ändras om förrättningspriset differentieras mellan länen, något som den låga priskänsligheten hos efterfrågan på förrättningar möjlig- gör. Den låga priskänsligheten hos utbudet av förrättningar (Tabell 4.5 – 4.9) antyder dock att priserna skulle behöva höjas ganska mycket för att ge privatpraktikerna incitament att öka produk- tionen av förrättningar till animalieproduktionens djur. Högre för- rättningspriser kan leda till att marginella gårdar i avlägset liggande områden lägger ner sin djurbaserade verksamhet. För att avgöra hur problematisk en sådan utveckling är behövs det klargöras vilket värde samhället fäster vid djurproduktion i sådana områden. Statliga bidrag till privatpraktiserande veterinärer i djurglesa län minskar incitamenten att höja förrättningspriset (om bidraget är tillräckligt stort försvinner incitamenten helt och hållet). Hur stora bidragen skulle behöva vara varierar dels med hur många lantbruk- djur och med dels hur många sällskapsdjur det finns per kvadrat- kilometer. Sällskapsdjuren utgör en alternativ marknad där förrätt- ningspriset är högre och tidskostnaden lägre (p.g.a. att djurägaren kan ta med sig sällskapsdjuret till veterinären). Således skulle bi- draget behöva vara högre ju längre det är mellan lantbruksdjuren och ju närmare det är mellan sällskapsdjuren. I de norra länen är det emellertid långt mellan både lantbruksdjur och sällskapsdjur. (6) Hur kan man veta storleken på den optimala bidragsnivån i respektive område. Den optimala bidragsnivån är den som är precis tillräcklig för att generera det utbud av förrättningar som önskas. För att veta hur stor den är i kronor behövs således dels information om antalet önskade förrättningar (eftersom marginalkostnaden varierar med kvantiteten) och dels information om hur produktionsfunktionen för förrättningar ser ut. Om det antas att utgångsläget represen- terar det önskade antalet förrättningar i respektive län är det kost- naderna för att en producera en marginell förrättning vid denna nivå som är av intresse. Våra data innehåller, som konstaterades ovan, ingen sådan information. Om det gäller tjänster för animalie- produktionens djur kan kostnaden emellertid antas bestå av vete- rinärens tidskostnad, kostnaden för transporter till och från djur- ägare samt kostnaden för förbrukningsmaterial. Ett mått på tidskostnaden kan möjligen utgöras av genomsnitts- lönen för distriktsveterinärer, även om det är osäkert då de som valt att ta anställning som sådana kan ha gjort det p.g.a. andra tids- kostnader än de som valt att bli privata entreprenörer. Eftersom det är tidigare distriktveterinärer som skulle bli de nya privata entrepre- nörerna vid en privatisering av DVO kan den dock vara en godtag- bar approximation. Transportkostnaderna beror huvudsakligen på djurägartätheten i veterinärens område och kan skattas med hjälp av uppgifter om drivmedelspriset och djurägartätheten. För att göra detta med rimlig säkerhet behövs emellertid bättre avståndsdata än vad som varit tillgängligt för oss. Kostnaden för förbruknings- material torde inte variera mellan veterinärer men kan möjligen göra det beroende på vilket djurslag tjänsten avser. Man kan dock konstatera att det finns mycket som talar för att det behövs en ökning av ersättning för jourhållande eftersom det tycks vara en ut- bredd uppfattning bland såväl DVO:s anställda som bland privat- praktikerna att jour inte är lönsamt (se Tabell 2.1, sid 11). Baltagi BH, 2001. Econometric Analysis of (sec. ed.). Förordning med allmän veterinärinstruktion. Folland S, , and Stano M, 2004. The Economics of Health and Health Care. Gravelle H, and Rees R, 1981. Longman, & . , Upper , . The Demand for Health; a theoretical and em- pirical investigation. search (NBER). Jordbruksstatistisk årsbok 2005. . Jordbruksstatistisk , 2006. . Regleringsbrev 2006 för . revisorer, 2002. Villkoren för veterinär verksamhet. Rapport 2002/03:4. . Statistisk 2006. . Stiglitz JE, 2000. Economics of the Public Sector (third ed.). & Com- pany, /. Privat veterinär fält- verksamhet – en intervjustudie inom ww.sou.gov.se/veterinar. Enkätundersökning av den svenska veterinärmarknaden. Wooldridge J, 2002. Econometric Analysis of Cross Section and . SFS 1999:658. . 2.Från socialbidrag till arbete. 3.Föräldraskap vid assisterad befrukt- ning. – en myndighet för säkerhet och skydd inom transportområdet. 5.Summa summarum – en fristående myndighet för utredning av anmälningar om brott av poliser och åklagare? Ett aktivt stöd i rättsprocessen. 7.Den nya inskrivningsmyndigheten. 8.Nya förutsättningar för ekobrotts- bekämpning. 9.Svenskan i världen. 10.Hållbar samhällsorganisation med utvecklingskraft.