sou · GVB360d9 · 2008-01-01 00:00:00 — SOU 2007:60 Bilaga B 21 57 Figur 27b Här en gammal torr björk under en hyggesbränning. Några av de brinnande näverstycken som lossnat från stammen är markerade med ringar. När det är en högintensiv eld, med kraftig konvektionsplym, kan sådant material färdas hundratals meter och starta nya bränder. En mer effektiv hinderövergång sker via kast av större eller mindre glödande och flammande partiklar. Det finns enkla modeller som beskriver detta, och de styrande variablerna är konvektionens styrka, lateral vindhastighet, fallhastighet och brinntid för de partiklar som dras iväg, samt de färska bränslenas antändningsvillighet. Generellt gäller att högre brandintensitet genererar ett mer intensivt partikelregn, som når längre sträckor, men mycket beror också på vad som utgör de partikelgenererande strukturerna. Från markytan är lyftförmågan av partiklar blygsam även vid hög brandintensitet, men så fort elden går upp i trädkronor ökar denna dramatiskt, på grund av att den uppåtgående luftströmmen där är så stark. Även om elden bara klättrar i enstaka träd, rivs stora mängder barkflagor, barr och små torrkvistar loss, och förs iväg flera tiotals meter. I Figur 27a visas ett sådant exempel i samband med bränning Bilaga B 21 SOU 2007:60 58 av en myrholme med blandad tall och granskog i inland. Några granar brann upp i toppen och gav upphov till antändning i starrförna ut på den kringliggande myren. Det var vid tillfället svag vind (ca 2 m/sek). Små partiklar som förs högt upp hinner brinna ut innan de når markytan, varför de farligaste är de med lång brinntid och långsam fallhastighet (de lyfts alltså högt och bärs långt). Ett sådant material är näver, som lätt kan rivas loss från gamla flagiga torrbjörkar (Figur 27b). Näver har dessutom stor chans att antända finbränslet när det väl landat på marken, genom att det ofta brinner livligt med öppen låga. Försök har visat att finbränlsets fukthalt är mycket viktig för antändningsförmågan hos små glödande partiklar. Ju torrare det mottagande bränslet är, dess mindre impuls (dvs. mindre glödande partikel) behövs för att initiera en livskraftig glöd i det. Erfarenhetsmässigt ökar riskerna kraftigt när RH är eller lägre. Detta motsvarar FFMC 91. En ytterligare riskfaktor vid så låga fukthalter är att elden börjar vilja klättra uppför även grenfria trädstammar, vilket ökar risken att elden antänder kronorna. En fullt utvecklad kronbrand, där en sammanhängande flamfront förtär allt finbränsle från markytan till trädtopparna, och där flammorna når högt över träden, är i vårt land driven av en ganska stadig vind. Man kan då inte räkna med att ens breda bilvägar skall stoppa elden. I de flesta fall är det antagligen flygbränder som orsakar hinderövergången, snarare än strålningsvärme eller flamkontakt. En energisk och vaksam jakt på flygbränder kan vara effektiv, men oftast har man uppmärksamheten riktad mot den annalkande elden, och den täta röken i vindriktningen gör det svårt att observera och bekämpa små flygbränder som startat på andra sidan hindret. Vissa brandhinder är permanenta. Det gäller stigar, vägar och vattendrag. Även om en bäck torkar ut, brukar de exponerade stränderna vara bränslefria. Andra hinder är villkorade. Dels kan det vara säsongsmässiga förändringar, som för många bäcknära miljöer där man har en rik gräs- och starrförna och , men intensiv grönska sent (se Figur 26). Det brandhinder som bäcken utgör kan då ha vidgats (själva bäckfåran) till tiotalet meter eller mer (bäckfåra med intillliggande gräs-ört-starrvegetation). För myrar och sumpmarker kan man ha samma säsongsdynamik, men också en tydlig skillnad beroende på hur avancerad torkan är. De flesta SOU 2007:60 Bilaga B 21 59 myrar och sumpskogar har ett bottenskikt av olika vitmossor (Sphagnum), vilka effektivt leder upp vatten genom kappillär stigning mot ytan. Så länge vitmossan är fuktig brukar elden stoppa mot dessa områden (fuktgränsen ligger som för andra finbränslen strax ). Övriga finbränslen räcker ofta inte för att bära elden (utom om det är riklig gräs/starrförna). När väl torkan sänkt grundvattenytan och fukthalten sjunker i vitmossans ytskikt blir den plötsligt ett effektivt bränsle, och myren eller sumpskogen är inte längre något hinder för elden (se bild till biotopbeskrivning för lågstarrmyr). Det är en mycket stor variation i upptorkningen av den här typen av miljöer, men i allmänhet krävs en nederbördsfri tid av i storleksordningen . Den säkraste bedömningen görs på plats. När vitmossan börjar kännas lätt och torr, och en smula spröd i ytan, kan man räkna med att den brinner. Även om ett brandhinder är smalt och inte ensamt kan hindra en annalkande eld, kan det nyttjas som utgångspunkt för en uppvattning, eller för skyddsavbränning. I det senare fallet utnyttjar man hindret, exempelvis en mindre bäck, som stöd för en avbränning upp mot vinden och den annalkande skogselden. Det första tändslaget läggs så nära hindret att elden inte får någon egentlig medvindsfas, för att minimera risken att man skall tappa den över hindret. Beroende på hur man har till förfogande, vilka bränslen det rör sig om, hur stark vinden är etc., görs successivt ett antal ytterligare tändslag på lämpliga avstånd upp mot vinden. När så skogselden väl har nått fram har man förhoppningsvis hunnit skapa ett tillräckligt brett hinder. Detta var tidigare den gängse metoden att stoppa högintensiva bränder i vårt land och är så i de delar av världen där skogsbränder är ett allvarligt problem. Metoden kräver mycket bra organisation, terrängkännedom och god kunskap om brandbeteende. Samt helst effektiv tändutrustning (se Figur 27). Bilaga B 21 SOU 2007:60 60 Figur 28 Tändning med tändkanna, som är ett effektivt instrument för att snabbt anlägga en tändlinje. Kannan är fylld med diesel/ bensin (80/) eller lysfotogen, och har en ständigt brinnande veke i änden av ett mynningsrör. När man böjer ner röret faller brinnande droppar mot marken och antänder snabbt finbränslet. Observera att bilden inte visar skyddsavbränning. 5 Brandriskmodeller och information om brandrisk I används två olika modeller för att ge information om brandrisk i vegetation. producerar på uppdrag av kartor med denna information. Informationen om brandrisk ges via flera olika media. Det finns ett omfattande lösenordsskyddat Internetsystem för främst landets räddningstjänster och enklare kartor via (se figur 5.2 och 5.3). Dessutom är det vanligt att media vid stor brandrisk förmedlar informationen till allmänheten. Även väderprognoserna ger information om brandrisk. SOU 2007:60 Bilaga B 21 61 HBV-modellen HBV-modellen är en hydrologisk avrinningsmodell som utvecklats vid . Modellen är grunden till den hydrologiska prognos- och varningstjänsten och har använts operationellt . har man för brandriskprognoser beräknat markvattenhalten i ett ytligt markskikt, men har modellen vidareutvecklats och beräkningar görs av markvattenhalter både i ett ytligt och ett djupare markskikt, som sedan vägs samman till ett värde. Den maximala magasineringen i det övre markskiktet är 20–beroende på läget i landet. Det undre markskiktet kan maximalt magasinera 180–vatten. Fuktigheten i markskikten bestäms av nederbörd, snösmältning, avdunstning och avrinning till djupare markskikt. Hur stor andel av en viss regnmängd som kan hållas kvar i markskikten är beroende av den aktuella markfuktigheten. Om marken är torr kan stor del av regnmängden magasineras i marken, men om marken redan är blöt förs en stor del av regnet vidare till avrinning. Avdunstningen beror på potentiell avdunstning och markfuktighet. Den nya flerskiktade HBV-modellen beskriver växtlighetens vattentillgång och vatteninnehåll på ett mer nyanserat sätt än tidigare modell, vilket ger en bättre beskrivning av de fuktighetsförhållanden som har störst betydelse för antändningsrisken i skogsmark. Som indata till modellen används dygnsvärden för nederbörd och lufttemperatur. Aktuell markfuktighet anges i procent av den maximala vattenmagasineringen i respektive markskikt, dvs. sjunkande värden anger ökad uttorkning och därmed ökande brandrisk. Ett sammanfattande markfuktighetsvärde beräknas av fuktighetsunderskotten i de båda markskikten. För att ta hänsyn till fukt på vegetation görs en korrektion av detta medelvärde under regniga dagar. FWI-modellen Den kanadensiska FWI-modellen för brandriskbedömning ingår i ett större modellsystem för bedömning av brandrisk och brandbeteende kallat (). Delmodellen för brandriskbedömning är () med det ingående huvudindexet kallat Fire Weather Index (FWI). Bilaga B 21 SOU 2007:60 62 Figur 5.1 Schematisk bild av vädervariabler och delindex som ingår i FWImodellen Brandriskbedömningen i FWI-modellen bygger på beräkning av tre grundvärden för fukthalter i olika skikt. Indata till beräkningen är temperatur, relativ fuktighet och vindhastighet , samt dygnsnederbörd kl. 20.00–20.00. Värdet på brandrisken enligt FWI-modellen räknas fram med utgångspunkt ur följande värden. FFMC (Code) representerar fuktigheten för blad och gräs. Den maximala vattenmagasineringen i detta skikt är mindre än . Ett lågt värde på FFMC anger hög fuktighet medan ett högt värde anger torka. FFMC-värdena befinner sig på en skala mellan 0–100. Antändligheten för skiktet inträffar normalt vid värden över 80. Värden över 90 innebär normalt extremt lätt antändlighet. DMC () representerar fuktigheten i ett något djupare skikt, t.ex. mossa och det ytliga markskiktet. Magasineringen i detta skikt motsvarar vatten. Ett lågt SOU 2007:60 Bilaga B 21 63 värde på DMC anger hög fuktighet medan ett högt värde anger torka. DMC-värdena befinner sig på en skala mellan 0–1 000 men har ingen absolut övre gräns. DMC blir sällan över 100 i , men om det gör det så är det först efter en längre tids torka. DC (Drought Code) visar fukthalten i tjocka kompakta humuslager (vatten). Skalan för DC går från 0–800 men har ingen absolut övre gräns. Ett lågt värde visar hög fuktighet och ett högt värde visar torka. DC-värdet blir sällan över 600 i . Påfyllnad och uttorkning av de olika skikten sker enligt olika empiriska samband som tagits fram i under många års studier av fuktighet i olika markskikt. Uttorkningsgraden för de olika skikten är i modellen exponentiellt avtagande . Brandriskvärdet (FWI) beräknas ur de tre grundvärdena med hjälp av två mellanindex kallade och . (Initial Spread Index) beräknas ur FFMC och förstärks av vindhastigheten. kan ses som ett mått på brändernas spridningshastighet. Skalan för sträcker sig mellan 0–500, där ett lågt värde anger låg spridningshastighet och ett högt värde anger hög spridningshastighet. Värden över 30 är mycket ovanliga för svenska förhållanden. (Buildup Index) beräknas som ett viktat medelvärde av DMC och DC och kan ses som ett allmänt fuktighetsmått för de något djupare markskikten. Ett lågt värde på anger hög fuktighet medan ett högt värde anger torka. BUI-värdena befinner sig på en skala mellan 0–600 men har ingen teoretisk övre gräns. Värden över 100 är sannolikt mycket ovanliga i . Det slutliga brandriskvärdet (FWI) beräknas ur en kombination av och . De olika indexen anges på sex separata skalor med stigande värden för ökande brandrisk. Egenskaper i HBV- respektive FWI-modellen HBV-modellen är en markfuktighetsmodell som baseras på nederbörd och lufttemperatur som indata. Modellen ger en bild av de uttorkningsförhållanden som har stor betydelse för framför allt antändningsrisken i skogsmark. FWI-modellen däremot utnyttjar även luftfuktighet och vindhastighet som indata och ger därmed ett Bilaga B 21 SOU 2007:60 64 skogsbrandindex, vilket även inkluderar spridningsrisken vid skogsbrand. har FWI-modellen inte tagit hänsyn till om marken är snötäckt eller inte, vilket ibland gett felaktiga brandriskvärden. tar dock båda modellerna hänsyn till ett eventuellt snötäcke. Användning av brandriskmodeller meddelar aktuell brandrisk. Som stöd för detta används både FWI-modellen och HBV-modellen samt även andra väderdata. SOU 2007:60 Bilaga B 21 65 Figur 5.2 Kartan visar FWI-värden. Höga värden visar hög förväntad brandintensiteten vid en eventuell brand. Bilaga B 21 SOU 2007:60 66 Figur 5.3 Skogsbrandriskkartan HBV anger vatteninnehållet i de markskikt som har störst betydelse för skogsbrandsfaran. Graden av uttorkning i marken påverkar vegetationens vattentillgång och vatteninnehåll och har därmed stor betydelse för antändningsrisken i skogsmark. SOU 2007:60 Bilaga B 21 67 6 Nuläge bränder Olika typer av brand i vegetation har förekommit i sedan årtusenden. En heltäckande längre tids statistik saknas men vissa uppgifter finns sammanställda (se tabell 6.1). En del av dessa bränder kan betraktas som naturliga t.ex. de som orsakats av åsknedslag och som i stor omfattning tidigt påverkat det svenska skogslandskapet. I Lagen om skydd mot olyckor (LSO) anges att kommunen ska svara för att begränsa skador på egendom eller i miljön vilket innebär att då lagens krav är uppfyllda att den kommunala räddningstjänsten släcker de skogsbränder och andra vegetationsbränder som t.ex. gräsbränder eller bränder i myrar eller torvmossar som uppkommer naturligt eller på grund av mänskliga aktiviteter. Tabell 6.1 Skogsbrandstatistik , , 2003. Den största branden , Tyrestabranden, ingår inte i statistiken. Den avbränd arealen var ca 450 ha. Bilaga B 21 SOU 2007:60 68 Antalet bränder varierar både mellan åren men också (se figur 6.1). Störst antal bränder förekommer . Figur 6.1 Antalet bränder i produktiv skogsmark och annan trädbevuxen mark . Även andelen avbränd areal varierar både inom året och mellan olika år, se figur 6.2. var ett extrem år då nästan brändes av. SOU 2007:60 Bilaga B 21 69 Figur 6.2 Avbränd areal för produktivskogsmark och annan trädbevuxen mark 1996–2006. Variationen av avbränd areal kan vara stor mellan åren och 1997 berodde detta främst på tre stora bränder tidigt (, och ca 2 500 ha tillsammans). Det ska dock noteras att Tyrestabranden (450 ha) och Bodenbranden (1 900 ha) inte redovisas i statistiken. Antalet bränder i produktiv skogsmark och annan trädbevuxen mark varierar mellan olika år men också mellan olika månader (se figur 6.1 och 6.2). Även antalet brandindex (HBVindex) för de tre högsta brandklasserna varierar olika månader och uppvisar en variation mellan olika år (se figur 6.3). I figur 6.3 kan en viss samvariation ses mellan högt antal bränder och högt antal HBV-index för klass 4, 5 och 5E. Höga värden på HBV-indexet betyder torra förhållanden i de övre markskikten. En korrigering i modellen tar dessutom hänsyn till att luftfuktigheten är högre under regniga dagar och att fukt finns på vegetationen som sänker brandfaran. Korrelationen (se figur 6.3) är olika stor för höga HBV-index och antalet bränder. För är korrelation bäst . finns flera osäkerhetsfaktor som t.ex. hur bränderna har klassificerats som gräs- eller skogsbrand/annan brand. För gräsbränder har den aktuella luftfuktigheten stor betydelse. Bilaga B 21 SOU 2007:60 70 Figur 6.3 Figuren visar hur antalet HBV-index för de högsta klasserna 4, 5 och 5E varierar –september för . På andra y-axeln presenteras variationen i antalet bränder i produktiv skogsmark och annan trädbevuxen mark för . 7 Förebyggande åtgärder och släckresurser Förebyggande åtgärder och legala grunder Enligt lagen om skydd mot olyckor (LSO) har ägaren eller nyttjanderättsinnehavaren till byggnader och anläggningar skyldigheter som berör brandskyddsåtgärder. Av 2 kap. 2 § framgår således att skogsmark eller andra områden med vegetation inte omfattas. En uppfattning är dock att den som äger egendom måste ta sitt eget ansvarar för skyddet. Möjligheten att försäkra sin skog är en åtgärd som gör det möjligt för ägaren att skydda sig ekonomiskt. I 2 kap. 7 § förordningen om lagen om skydd mot olyckor anges att och kommunen kan utfärda föreskrifter om förbud mot eldning utomhus eller om liknande förebyggande åtgärder. Här torde i paragrafens senare del också finnas möjlighet att SOU 2007:60 Bilaga B 21 71 reglera även annan verksamhet i skogsbruket som kan antända skogen och starta en skogsbrand. Enligt LSO kan ägaren via tjänsteplikt vara skyldighet att medverka i släckning av brand i sin skogsmark. Ägaren ska också utföra bevakning efter avslutad räddningsinsats som en skogsbrand. har tolkat LSO som att ägaren till skog också har ett ansvar för att förhindra och förebygga bränder eller vidta andra brandskyddsåtgärder. har inte kunnat finna i någon annan lagstiftning att ägaren till skog har skyldigheter att vidta brandskyddsåtgärder i förebyggande syfte. Nedan följer utdrag ur lag om skydd mot olyckor (LSO) (2003:778) med hänvisningar och kommentarer till lagen. 3 kap. (LSO) Kommunens skyldigheter Förebyggande verksamhet 1 § För att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön skall kommunen se till att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resurser för förebyggande verksamhet. 2 § En kommun skall genom rådgivning, information och på annat sätt underlätta för den enskilde att fullgöra sina skyldigheter enligt denna lag. Kommentar: kommunen ska se till att själv vidta åtgärder och kan alltså ge råd och information om vad man bör göra i för att förebygga bränder. Enligt 5 kap (tillsyn) kan föreläggande och förbud göras i enskilda fall. I propositionen till LSO anges att den enskild själv har skyldighet att ingripa vid olyckshändelser och att lagens syfte inte är att föra över kostnader till samhället. Lagstiftaren har valt att inte aktivt införa en regel som direkt skulle kunna gett den enskild skyldigheter att vidta förebyggande åtgärder mot brand i vegetation. Text nedan från proposition 2002/03:119 sid 50–51 och 69. Bilaga B 21 SOU 2007:60 72 Principen om den enskildes primära ansvar Syftet med gällande räddningstjänstlagstiftning är inte att befria den enskilde från ansvar och kostnader för ingripanden vid olyckshändelser och föra över ansvar och kostnader på det allmänna. Av förarbetena framgår tydligt att lagens syfte i stället är att det allmänna skall hålla en organisation som kan gripa in när den enskilde inte själv eller med anlitande av någon annan klarar av att bemästra en olyckssituation. Det allmänna skall ingripa när det framstår som rimligt att detta skall ansvara för de åtgärder som behövs för att avvärja eller begränsa en skada (jfr prop. 1985/86:170 s. 63). Regeringen vill särskilt framhålla att den nya lagen inte innebär någon ändring av denna ordning. Tvärtom betonas den enskildes ansvar på området i den nya lagen, t.ex. genom den nya ordningen som ersätter brandsyn (se avsnitt 6.1.2 nedan). Den enskilde – fysisk eller juridisk person – har således ett primärt ansvar för att skydda sitt liv och sin egendom och att inte orsaka olyckor. I första hand ankommer det på den enskilde att själv vidta och bekosta åtgärder i syfte att förhindra olyckor och begränsa skador till följd därav. Samhället utövar tillsyn över de mer specifika skyldigheter som den enskilde har i dessa avseenden enligt olika lagstiftningar. Först om en olycka inträffar eller överhängande fara råder för att en olycka skall inträffa och den enskilde inte själv eller med anlitande av någon annan kan klara av situationen, är det samhällets skyldighet att ingripa. Räddningstjänstbegreppet har konstruerats med utgångspunkt i denna princip (jfr avsnitt 6.2). Utredningen har föreslagit att det i den nya lagen skall föras in en särskild bestämmelse enligt vilken det åligger var och en att vidta skäliga åtgärder till skydd mot olyckor. vid och Kemikontoret har invänt att man bör precisera vad den enskildes allmänna ansvar omfattar. Utredningens syfte med den föreslagna bestämmelsen är visserligen endast att ge uttryck för den existerande principen om den enskildes ansvar på området. Regeringen anser dock att det skulle föra alltför långt och medföra betydande svårigheter av rättslig art att låta denna princip komma till uttryck i en lagbestämmelse. En sådan svårighet är att i lagtexten avgränsa omfattningen av den enskildes ansvar. En annan svårighet är att fastställa bestämmelsens relation till annan lagstiftning, t.ex. på de straff- och skadeståndsrättsliga områdena. Några särskilda sanktioner har utredningen inte heller tänkt skall knytas till regeln. Mot bakgrund av vad som sagts menar regeringen att den nya lagen inte bör innehålla någon allmän regel av det slag som utredningen föreslagit. SOU 2007:60 Bilaga B 21 73 Skyldigheten för samhällets organ att ingripa måste vara begränsad för att inte äventyra effektiviteten hos räddningstjänstorganisationen. För att en insats med anledning av en olycka eller överhängande fara för en sådan skall företas måste det vara angeläget att så sker. Skyldighet att ingripa föreligger enligt 2 § RäL endast om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommun svarar för insatsen. Var och en av dessa förutsättningar måste föreligga för att staten eller en kommun skall vara skyldig att ingripa. Syftet är, liksom tidigare konstaterats (avsnitt 6.1.1), således inte att befria den enskilde från ansvar och kostnader för ingripanden och i stället föra över ansvar och kostnader till det allmänna. Lagens syfte är att det allmänna skall hålla en organisation som kan gripa in när den enskilde inte själv eller med anlitande av någon annan kan klara av en olyckssituation. Det allmänna skall ingripa när det framstår som rimligt att detta svarar för de åtgärder som behövs för att avvärja eller begränsa en skada (prop. 1985/86:170 s. 63). Efterföljande åtgärder 9 § En räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddningsledaren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. När en räddningsinsats är avslutad skall räddningsledaren, om det är möjligt, underrätta ägaren eller nyttjanderättshavaren till den egendom som räddningsinsatsen har avsett om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd, får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens eller nyttjanderättshavarens bekostnad. skall lämna den hjälp som behövs. Kommentar – det är markägaren som har ansvaret att bevaka efter en brand. Tillsyn 1 § Tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen utövas av en kommun inom kommunens område och av inom länet. eller, i fråga om statlig räddningstjänst, den myndighet som regeringen bestämmer, utövar den centrala tillsynen. Bilaga B 21 SOU 2007:60 74 2 § För tillsynen har tillsynsmyndigheten rätt att få tillträde till byggnader, lokaler och andra anläggningar. har också rätt att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. får meddela de förelägganden och förbud som behövs i enskilda fall för att denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Om någon inte vidtar en åtgärd som denne är skyldig att vidta enligt tillsynsmyndighetens föreläggande, får myndigheten vidta åtgärden på dennes bekostnad. Samhällets beredskap för skogsbränder hos kommunerna, staten, m.fl. Antalet brandmän i beredskap och brandstationer har minskat med tiden (2002) och kan inte något trendbrott bedömas ske. En följd av denna minskning av beredskapsresurser är att det generellt tar innan en släckningen kan påbörjas av en skogsbrand. Detta leder ofta till flera styrkor måste larmas ut till en skogsbrand och den samlade förmågan att genomföra släckningen kommer att ta . Det innebär att den genomsnittliga avbrända arealen blir större. Eftersom bränder generellt blir större krävs också mer resurser för at släcka dem.