sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Den domare som avgör målet bör ha handhaft detta under alla de handläggningstillfällen som kan ha betydelse för målets utgång. 10.18.1 Rätt att välja domare? Anledningen till skiljeförfarandets popularitet sägs ofta vara par- ternas möjlighet att själva utse skiljemän som de har förtroende för. I en enkätundersökning som gjordes av var möjligheten att välja skiljeman allmänt sett det som framhölls som det tyngsta argumentet för att välja skiljeförfarande i stället för rättegång. övervägde om parterna i ett tvistemål skulle få möjlighet att välja vilken domare vid domstolen som skulle handlägga målet. Utredningen ansåg dock att det var tvek- samt om en sådan rätt för parterna skulle medföra att rättegång blev mer attraktiv som konfliktlösningsform. Utredningen sade vidare att en sådan valrätt var olämplig på grund av att den skulle medföra ingrepp i flera grundläggande principer och ge upphov till praktiska svårigheter.TPF59FPT Det finns enligt utredningens uppfattning skäl att överväga om parterna i det alternativa förförandet bör kunna ha inflytande över vilken domare som handlägger tvisten. En viktig skillnad gentemot det ordinära förfarandet är att parterna i det alternativa förfarandet inte har någon möjlighet att överklaga domen. Det kan därför vara viktigt för parterna att veta att domaren har en viss erfarenhet eller kompetens. Om parterna inte känner sig säkra på att tvisten blir avgjord av en domare som de har förtroende för kan det leda till att de avstår från att välja det alternativa förfarandet. I ordinära tvistemål skall tingsrätten när den avgör målet som huvudregel bestå av tre lagfarna domare. Från huvudregeln finns flera undantag. Ett av undantagen gäller då rätten anser det tillräck- ligt att en domare sitter i rätten och parterna samtycker till det. Frågan om parterna samtycker till ensamdomare väcks ofta vid den muntliga förberedelsen. Det förekommer då att parterna framstäl- 59TP PT SOU 1995:65 s. 117. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande ler önskemål om att få villkora samtycket av att den domare som handlagt målet under förberedelsen avgör målet.TPF60FPT Detta visar att redan det förhållandet att målet skall avgöras av endast en domare medför att det är av stor betydelse för parterna vilken domare som avgör målet. Eftersom tvister i det alternativa förfarandet alltid skall handläg- gas av ensamdomare skulle det emellertid krävas att parterna är överens i fråga om vilken domare som skall handlägga tvisten för att det skall vara möjligt att tillmötesgå deras önskemål. Det är inte särskilt troligt att en part utan vidare godtar ett förslag från mot- parten om att en viss domare skall handlägga målet. Det ligger nära till hands att parten misstänker att valet av just den domaren skulle gynna motparten på något sätt. Förhållandet kan naturligtvis även vara det motsatta. En viss domare kan ha ett rykte om sig att ha särskild sakkunskap eller andra meriter inom ett visst område. I en sådan situation framstår det inte som otänkbart att parterna är överens om att de vill att den domaren handlägger tvisten. Om parternas val alltid skall tillgodo- ses finns emellertid en risk för att det uppstår organisatoriska pro- blem hos tingsrätterna. En erfaren domare kanske får alltför många mål att handlägga medan en nyutnämnd yngre kollega inte får några mål alls. Arbetet vid tingsrätten måste av naturliga skäl kunna planeras så att domarnas arbetsuppgifter fördelas rättvist mellan dem. Det skulle bli svårt att genomföra detta om parterna ges möj- lighet att påverka vilken domare som skall handlägga en viss tvist. Utredningen har beträffande frågan om vilken domare som skall utses till medlare förordat att domstolen, i den mån domstolens och medlarens arbetssituation tillåter det, i allmänhet skall försöka tillgodose ett gemensamt önskemål från parterna om att en viss domare skall utses. Detta hänger samman med att det i en med- lingssituation är särskilt viktigt att medlaren besitter sådana per- sonliga egenskaper som gör att han eller hon åtnjuter parternas förtroende. Man skulle kunna tänka sig att parterna även i det al- ternativa förfarandet skulle få framställa gemensamma önskemål om att en viss domare skall handlägga tvisten. I ett förfarande som innefattar materiell prövning av en tvist är det emellertid inte de personliga egenskaperna hos domaren som är avgörande. Det vik- tiga är att parterna vet att de får sin sak prövad av en skicklig do- mare. 60TP PT Se SOU 1995:65 s. 122. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Utredningen föreslår mot bakgrund av vad som ovan sagts att parterna inte skall ges någon rätt att påverka frågan om vilken do- mare som skall handlägga tvisten. Frågan om parternas förtroende för domarens kunskap och erfarenhet bör i stället lösas på annat sätt. Med hänsyn till att det är fråga om ett eninstansförfarande framstår det som befogat att tvister i det alternativa förfarandet alltid handläggs av ordinarie domare. Parterna kan därmed känna sig säkra på att tvisten avgörs av en domare som har uppnått den erfarenhet och kompetensnivå som en ordinarie domare besitter. Enligt utredningens bedömning bör detta i de flesta fall vara till- räckligt för att parterna skall känna det förtroende för domaren som är nödvändigt för valet av det alternativa förfarandet. Utred- ningen har övervägt om det uttryckligen bör föreskrivas i lagtexten att målet skall avgöras av en lagfaren ordinarie domare. Med en så- dan ordning riskerar man dock att låsa verksamheten vid sjukskriv- ningar eller annan frånvaro, särskilt vid mindre tingsrätter. I sådana situationer bör det inte vara uteslutet för en erfaren tf. rådman att hantera snabbmålen. Det bör dock inte i någon situation komma i fråga att låta tingsfiskaler avgöra snabbmålen. Organisatoriskt kan det tänkas vara en fördel om snabbmålen handläggs av vissa särskilt utsedda domare. Därigenom skulle dessa domare få särskild erfarenhet och rutin när det gäller att handlägga snabbmål. Det kan också vara lättare att hantera snabbmål för en domare som inte handlägger så många andra mål av förturskaraktär. Frågan om hur målen skall hanteras organisatoriskt är dock upp till de enskilda domstolarna att avgöra. 10.18.2Bör samma domare handha målet ? Det förhållandet att principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration inte gäller i det alternativa förfarandet medför att bevisupptagning kan ske vid olika tillfällen, att sammanträde kan hållas endast för behandling av en viss fråga, samt att dom i målet skall grundas på all utredning som lagts fram och vad som i övrigt förekommit under hela målets handläggning. Detta aktualiserar frågan om det bör uppställas ett krav på att samma domare handhar målet . Även inom ramen för finns vissa möjligheter att uppta bevisning utom huvudförhandling. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande mer att utökas när ändringarna i prop. 2004/05:131 träder i kraft. Förhör med ett vittne får enligt den nya lydelsen ske utom huvud- förhandling om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhand- lingen, om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen, eller om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. Vid bevisupptagning utom huvudförhandling torde det inte krävas att den domare som skall avgöra målet deltar vid bevisupptag- ningen.TPF61FPT Det är dock ofta lämpligt att den domare som tar upp be- viset även medverkar som domare vid avgörande av målet.TPF62FPT Bevis som har upptagits utom huvudförhandling skall i vissa fall tas upp på nytt vid huvudförhandlingen. Om ett bevis inte skall tas upp på nytt skall det läggas fram på lämpligt sätt, t.ex. genom uppspelning av förhöret. Förfarandet i förvaltningsprocessen är enligt 9 § förvaltnings- processlagen skriftligt. I handläggningen får dock ingå muntlig för- handling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Den munt- liga förhandlingen i förvaltningsprocessen fyller således inte samma funktion som t.ex. huvudförhandlingen i en tvistemålsprocess en- ligt . Den syftar inte till att åstadkomma ett full- ständigt beslutsunderlag utan endast till att komplettera den skrift- liga handläggningen på en eller flera punkter. En förhandling kan ibland hållas på ett inledande stadium av processen i huvudsakligt syfte att reda ut parternas ståndpunkter i målet. I andra fall kan syftet vara att komplettera bevisningen i målet genom t.ex. förhör med vittnen och sakkunniga eller att komplettera rättens besluts- underlag i övrigt genom att låta parterna direkt inför rättens leda- möter lämna upplysningar och utveckla sina argument. En muntlig förhandling kan både föregås och följas av ett skriftligt förfarande. Regeringsrätten uttalade i ett rättsfall som avsåg handläggning i Patentbesvärsrätten bl.a. att en parts rätt till muntlig förhandling får anses innefatta en rätt att utveckla talan och lägga fram bevis- ning inför just de ledamöter som skall avgöra målet.TPF63FPT De ledamöter som inte deltar vid en muntlig förhandling får visserligen ta del av minnesanteckningar, protokoll och fonetiska upptagningar av vittnesförhör från förhandlingen, men har inte möjlighet att 61TP PT SOU 2001:103 s. 140 och 211 f. 62TP PT Fitger 35:68. 63TP PT RÅ 1997 ref. 10 Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande beakta vad som därutöver förekommit vid förhandlingen. Enligt Regeringsrätten kan konsekvensen bli att de ledamöter som inte deltar vid den muntliga förhandlingen men som sedan deltar i avgörandet inte har i alla delar samma underlag för sin prövning som de ledamöter som deltagit vid den muntliga förhandlingen, eller, annorlunda uttryckt, att de inte haft samma möjlighet att grunda sitt avgörande på det som förekommit i målet. I en snabbrättegång skall rättens avgörande grundas på all utred- ning som lagts fram och vad som i övrigt förekommit under målets handläggning. Därför är det viktigt att den domare som avgör må- let har handhaft målet vid alla de handläggningstillfällen som kan ha betydelse för målets utgång. Det innebär att det inte bör vara möj- ligt att låta någon annan domare än den som skall avgöra målet hålla sammanträde för bevisupptagning eller för att parterna skall få lägga fram sin sak muntligt. Det torde alltid vara till fördel för handläggningen att samma domare handhar målet under hela hand- läggningstiden. Det är naturligt att det är lättare för den domare som har upprättat tidsplanen och samrått med parterna att driva målet framåt i enlighet med den ursprungliga tanken. Det framstår emellertid inte som ändamålsenligt att införa ett uttryckligt krav på att samma domare alltid skall ansvara för handläggningen under hela målets gång. En sådan ordning skulle bli svår att upprätthålla med hänsyn till semestrar, sjukdom eller annan frånvaro. Om det är nödvändigt bör det således vara möjligt för en annan domare än den som skall avgöra målet att sköta telefonkonferensen, utfärda förelägganden eller vidta andra handläggningsåtgärder som saknar samband med avgörandet. Det bör också vara möjligt att delegera till notarier eller domstolssekreterare att på eget ansvar vidta enklare handläggningsåtgärder. Det kan även inträffa att en jävssituation uppstår och att en an- nan domare av den anledningen måste överta handläggningen av målet. Bestämmelser om jäv finns i 4 kap. 13–15 §§ rättegångsbal- ken. Dessa bestämmelser bör tillämpas även i det alternativa förfa- randet. I en situation där ett mål övergår från det alternativa förfa- randet till det ordinära eller tvärtom utgör bestämmelserna inte hinder mot att samma domare fortsätter att ansvara för handlägg- ningen av målet. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Utredningens förslag: regler om resning och domvilla skall kunna tillämpas på avgöranden som har med- delats i snabbrättegång. När ett rättskraftigt avgörande vinner laga kraft kan saken i princip inte bli föremål för ny prövning. Principen om laga kraft kan sägas fylla två funktioner. För det första tillgodoses parternas intresse av att kunna lita på och rätta sig efter det avgörande som förfarandet har mynnat ut i. För det andra har principen en processekonomisk betydelse genom att parterna och det allmänna inte behöver belas- tas med något nytt förfarande rörande samma sak. Under vissa förutsättningar är det emellertid av hänsyn till rätts- säkerhetsaspekter nödvändigt att kunna ändra eller upphäva även sådana avgöranden som har vunnit laga kraft. För dessa situationer finns bestämmelser om särskilda rättsmedel. Några av de särskilda rättsmedel som finns i olika förfaranden beskrivs i korthet i det följande. 10.19.1 Särskilda rättsmedel i andra förfaranden I finns bestämmelser om de särskilda rättsmedlen resning och domvilla. Bestämmelser om resning finns i 58 kap. . Resning avser ett på materiell grund riktat an- grepp mot riktigheten av ett lagakraftägande avgörande. Resning syftar till att få det avgörande som meddelats ersatt av ett annat avgörande, men beslutet om resning undanröjer inte i sig det med- delade avgörandet även om detta i undantagsfall kan komma att ändras redan i samband med beslutet. I stället innebär ett beslut om resning att den avgjorda saken tas upp på nytt. Resning i tvistemål får beviljas till förmån för en part om någon av följande förutsätt- ningar är uppfyllda: 1.om en ledamot av rätten eller där anställd tjänsteman med avse- ende på målet gjort sig skyldig till brottsligt förfarande eller tjänsteförseelse och brottet eller tjänsteförseelsen kan antas ha inverkat på målets utgång, 2.om en handling som åberopats till bevis varit falsk eller om nå- gon som hörts under ed eller sanningsförsäkran avgett falsk ut- saga och beviset kan antas ha inverkat på utgången, Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande 3.om en omständighet eller ett bevis som inte tidigare lagts fram åberopas och åberopande av beviset sannolikt skulle ha lett till annan utgång, eller 4.om rättstillämpning, som ligger till grund för domen, uppen- bart strider mot lag. De två sista punkterna är de i särklass mest tillämpade i resnings- ärendena. När det gäller omständigheter eller bevis som inte tidi- gare åberopats gäller som ytterligare förutsättning för beviljande av resning att parten gör sannolikt att han eller hon inte kunnat åbe- ropa omständigheten eller beviset tidigare, eller att parten annars haft giltig ursäkt för att inte göra det. För domar som meddelats av tingsrätt skall resning sökas hos hovrätten. I andra fall söks resning hos . Om resningsansökan grundas på någon av punkterna 1–3 skall ansök- ningen göras från det att sökanden fick kännedom om det förhållande som ansökningen grundas på. När det gäller ansök- ningar som grundar sig på den fjärde punkten är tiden betydligt mer begränsad. Resning skall då sökas från det att domen vann laga kraft. I 59 kap. finns bestämmelser om hur ett laga- kraftvunnet avgörande kan undanröjas på formell grund genom klagan över domvilla. I 59 kap. 1 § stadgas att en dom som har vun- nit laga kraft skall undanröjas efter klagan av den vars rätt domen rör: 1.om målet har tagits upp trots att det har förelegat ett rätte- gångshinder, som högre rätt haft att beakta självmant vid ett överklagande, 2.om domen givits mot någon, som inte har varit rätteligen stämd och inte heller har fört talan i målet, eller genom domen någon, som inte har varit part i målet, lider förfång, 3.om domen är så oklar eller ofullständig att det inte framgår av den, hur rätten har dömt i saken eller 4.om det i rättegången förekommit något annat grovt rättegångs- fel som kan antas ha inverkat på målets utgång. Om det i en klagan över domvilla åberopas ett grovt rättegångsfel som inte har åberopats i målet skall klagan avvisas, om kla- ganden inte gör sannolikt att han har varit förhindrad att åberopa Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande rättegångsfelet i rättegången eller han annars haft giltig ursäkt att inte göra det. Liksom vid resning skall klagan över domvilla ges in till hovrät- ten om domen meddelats av tingsrätt och i annat fall till . Grundas klagan på någon av punkterna 1, 2 eller 4 gäller en tidsfrist från det att domen vann laga kraft, eller, såvitt avser punkt 2, från det att klaganden fick känne- dom om domen. För punkten 3 är möjligheten att klaga inte tids- begränsad. bestämmelser om resning i tvistemål och domvilla gäller även för domstolsärenden. Dessutom gäller enligt 42 § ärendelagen att resning får äga rum även i andra fall om det finns synnerliga skäl. Anledningen till detta är att en rättelse i ett ärende ofta kan ske utan att det drabbar någon enskild.TPF64FPT I tvistemål är en rättelse av en dom däremot ofta till nackdel för den ena parten. I förvaltningsprocessen gäller enligt 37 b § förvaltningspro- cesslagen att resning får beviljas i ett mål eller ett ärende om det på grund av något särskilt förhållande finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt. Inom förvaltningsprocessen saknas ett särskilt in- stitut för klagan över domvilla. De omständigheter som kan utgöra grund för domvilla kan emellertid beaktas inom ramen för res- ningsinstitutet. Skillnaden torde därmed inte ha någon praktisk betydelse. Vid skiljeförfarande skiljer man mellan skiljedoms ogiltighet och möjligheten att upphäva en skiljedom efter . Ogiltighets- påföljden är betingad av hänsyn till tredje mans eller något allmänt intresse medan klandergrunderna främst är avsedda att ge parterna möjlighet att angripa skiljedomen. Enligt 33 § lagen om skiljeförfarande är en skiljedom helt eller till viss del ogiltig 1.om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän, 2.om skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i , eller 3.om skiljedomen inte är skriftlig och undertecknad av skilje- männen. 64TP PT Prop. 1995/96:115 s. 124. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Ogiltigheten får göras gällande utan någon tidsbegränsning. Det förutsätts att reglerna tillämpas restriktivt. Enligt 34 § samma lag skall en skiljedom efter helt eller delvis upphävas på talan av en part 1.om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna, 2.om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna bestämt eller om de annars har överskridit sitt uppdrag, 3.om skiljeförfarande inte borde ha ägt rum i , 4.om en skiljeman har utsetts i strid med parternas överenskom- melse eller i strid med lag, 5.om en skiljeman har varit obehörig, eller 6.om det annars, utan partens vållande, i handläggningen har fö- rekommit något fel som sannolikt har inverkat på utgången. Klandertalan mot en skiljedom skall väckas vid den hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Om platsen för skil- jeförfarandet inte har angivits i skiljedomen får talan väckas i . Talan måste väckas från den dag då par- ten fick del av skiljedomen. Efter fristens utgång får en part inte åberopa någon ny klandergrund till stöd för sin talan. Det kan anmärkas att det inte finns någon möjlighet att upphäva en skiljedom på grund av materiella felbedömningar. Enligt rätte- gångsbalken kan ju resning beviljas bl.a. om den rättstillämpning som ligger till grund för domen uppenbart strider mot lag. Vid skiljeförfarandet är det dock endast handläggningsfel som ger en domstol rätt att upphäva skiljedomen. Detta hänger samman med att det anses ligga i själva skiljeavtalet att parterna har avsagt sig möjligheten att vid domstol få en skiljedom överprövad på materi- ell grund.TPF65FPT föreslog att en skiljedom även skulle kunna upphävas om det visar sig att en handling som åbero- pats som bevis var förfalskad eller om någon som hörts som vittne medvetet avgett en falsk utsaga. Utredningens förslag genomfördes dock inte. I den efterföljande propositionen angavs att de viktigaste aspekterna vid utformandet av den nya lagen om skiljeförfarande var att regelverket i största möjliga utsträckning skulle tillgodose parternas krav på en snabb och effektiv handläggning och garantera en skiljedoms slutlighet. I detta syfte ansågs det särskilt angeläget att undvika regler som genom sin konstruktion och bredd skulle 65TP PT Se bl.a. prop. 1998/99:35 s. 139. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande inbjuda till klandertalan och skapa osäkerhet om skiljedomens giltighet. Regeringen ansåg även att det inte fanns något underlag för att påstå att det fanns ett behov av en sådan be- stämmelse.TPF66FPT 10.19.2 Möjligheter att angripa ett avgörande i snabbrättegång Parter som väljer det alternativa förfarandet kan antas ha ett särskilt intresse av att förfarandet snabbt leder fram till ett slutligt avgö- rande. Detta är själva grunden för att avgörandet inte skall gå att överklaga. Liksom vid andra förfaranden kan det emellertid finnas ett behov av att i vissa situationer kunna angripa avgörandet. När det gäller frågan om under vilka förutsättningar detta skall vara möjligt måste intresset av att snabbt få till stånd ett slutgiltigt avgö- rande vägas mot intresset av att få till stånd materiellt riktiga avgö- randen. Ju större möjligheterna är att angripa domen desto större är risken för att osäkerhet skapas om domens slutgiltighet. Mot detta kan invändas att större möjligheter att angripa domen kan leda till att fler vågar välja ett eninstansförfarande där tvisten prövas av endast en domare. Enligt utredningens uppfattning talar övervägande skäl för att avgörandet bör kunna angripas på såväl formell som materiell grund. Det kan inte anses tillfredsställande att ett avgörande alltid skall stå sig även om den rättstillämpning som ligger till grund för domen uppenbart strider mot lag eller om det visar sig att utgången i målet berott på att den vinnande parten har lagt fram falska bevis. Den lösning som därmed ligger närmast till hands är att välja att tillämpa regler om resning och domvilla även i det alternativa förfarandet. Dessa är väl underbyggda och säker- ställer de krav på rättssäkerhet som man bör ställa på ett dom- stolsförfarande. Utredningen föreslår således att bestämmelserna om resning och domvilla i skall kunna tillämpas på avgöranden i snabbrättegång. 66TP PT Prop. 1998/99:35 s. 151 f. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Utredningens förslag: Ett avtal om snabbrättegång skall utgöra ett dispositivt rättegångshinder. En invändning om sådant avtal skall prövas i det förfarande där den framställs. Framställs en så- dan invändning i den summariska processen skall invändningen behandlas som ett bestridande. 10.20.1 Tvistlösningsavtal som rättegångshinder Om parterna har träffat avtal om att använda sig av det alternativa förfarandet är detta avtal naturligtvis bindande för parterna. Väljer en part ändå att väcka talan enligt det ordinära förfarandet kan motparten framställa invändning om att det föreligger hinder mot att pröva tvisten i annan ordning än den avtalade. I likhet med vad som gäller vid skiljeavtal bör rätten först efter invändning från part pröva om dess behörighet har inskränkts genom ett tvistlösnings- avtal. Ett tvistlösningsavtal som utpekar det alternativa förfarandet bör således på samma sätt som ett skiljeavtal utgöra ett dispositivt rättegångshinder. Ett skiljeavtals verkan som rättegångshinder har lagfästs i lagen om skiljeförfarande. Anledningen till att bestämmelsen togs in i den lagen och inte i rättgångsbalken var att lagen om skiljeförfa- rande annars skulle förlora i överskådlighet och tydlighet.TPF67FPT En hänvisning har dock tagits in i 10 kap. 17 a § , där det anges att det i lagen om skiljeförfarande finns särskilda bestämmelser om hinder mot rättegång. Där anges också att dessa bestämmelser skall beaktas endast efter invändning av en part.