sou · GWB354 · 2008-05-16 00:00:00 — (I svenskt språkbruk talar man i sådana sammanhang om organisationsklausul.) , och hade varit anställda vid den brittiska järnvägen (). När de anställdes hade det inte funnits något krav på att tillhöra någon fackförening, men ett sådant krav hade införts . Ett closed shop-avtal hade 1975 slutits mellan deras arbetsgivare och tre fackföreningar. Medlemskap i någon av de tre fackföreningarna blev genom avtalet en förutsätt- ning för anställning. , och vägrade av samvetsskäl och av övertygelse av olika slag att ansluta sig till någon fackförening och de avskedades 1976. , och klagade inför kommissionen för mänskliga rättigheter. De anförde att genomdrivandet av kollektiv- avtal och annan reglering som tillät att de avskedades från sina anställningar därför att de på rimliga grunder motsatte sig att ansluta sig till en fackförening inkräktade på deras tanke-, samvets-, yttrande- och föreningsfrihet. De klagade även på att något effektivt rättsmedel inte hade varit tillgängligt för dem. Kommis- sionen bedömde att en kränkning av artikel 11 hade skett. Den brittiska regeringen gick vidare till och bestred att en kränkning av artikel 11 hade ägt rum. I sitt avgörande tog domstolen inte generellt ställning till om artikel 11 inbegrep den negativa föreningsfriheten och domstolen tog inte heller ställning till om closed shop-systemet som sådant var förenligt med artikel 11. Domstolen betonade i stället att avgöran- det grundade sig på de konkreta omständigheterna i de enskilda fallen. Det utmärkande för omständigheterna var enligt domstolen att de enskilda hade ställts inför faktumet att antingen gå med i en av de tre fackföreningar som arbetsgivaren hade slutit avtal med eller att bli avskedade. Därtill kom att de hade anställts innan avtalet om att ansluta sig till en viss fackförening hade slutits. Domstolen ansåg att ett tvång att ansluta sig till en fackförening under hot om avsked som i sin tur innebar att man förlorade möjligheten att försörja sig var en mycket allvarlig form av tvång. Domstolen ansåg att ett sådant tvång som förelåg under de rådande omständigheter- na slog mot själva kärnan i den frihet som artikel 11 garanterade. Det förelåg därför ett intrång i denna frihet. Enligt domstolens mening skulle artikel 11 även belysas i kom- bination med artiklarna 9 och 10 i om rätten till tankefrihet, samvetsfrihet, och yttrandefrihet. artiklarna 9 och 10 ska skydda ansågs inkluderat i artikel 11. Därför slog det, enligt domstolen, mot artikelns kärna att utöva påtryck- ning av det slag som , och utsatts för i syfte att förmå dem att ansluta sig till en förening i strid med deras övertygelse. Även i detta hänseende kunde ett intrång i artikel 11 konstateras. Domstolen ansåg att intrånget inte kunde rättfärdigas utifrån de godtagbara inskränkningsgrunderna i punkt 2 i artikel 11. Mot bakgrund av en samlad bedömning av alla omständigheter i fallet ansågs den skada som , och åsamkats mer ingripande än vad som krävdes för att uppnå en jämvikt mellan de intressen som stod i konflikt. Skadan kunde inte anses stå i proportion till de mål som eftersträvats. Även om hänsyn togs till staternas handlingsutrymme ansåg domstolen att åtgärderna inte var nödvändiga i ett demokratiskt samhälle. I målet Sigurjónsson mot slog 1993 fast att artikel 11 inbegriper den negativa föreningsfriheten. Frågan i målet var om det var förenligt med artikel 11 att ställa krav på anslutning till en viss taxiförarförening för att få taxiförarlicens. Enligt en isländsk förordning var erhållandet av en taxiförarlicens villkorat på vissa punkter, bl.a. krävdes medlemskap i taxiförarföre- ningen Frami. ersattes förordningen med en lag. När Sigurjónsson ansökte om taxiförarlicensen var han medveten om kravet på medlemskap i och han ansökte också om medlem- skap i föreningen . Han upphörde att betala sin medlemsavgift och klargjorde att han inte längre önskade vara medlem i föreningen. Hans taxiförarlicens drogs då in. Han ansåg sig senare vara tvungen att ansluta sig till Frami för att kunna fortsätta som taxiförare trots att det var i strid med hans politiska övertygelse och hans uppfattning om Frami som en organisation som motverkade hans yrkesmässiga intressen. klagade inför kommissionen för mänskliga rättig- heter och anförde att hans föreningsfrihet enligt artikel 11 hade kränkts. Kommissionen godtog klagomålet och ansåg att en kränkning av artikel 11 ägt rum. Isländska regeringen förde målet vidare till och anförde att någon kränkning inte ägt rum. om att Sigurjónsson blivit tvungen att ansluta sig till en privaträtts- lig organisation genom lag och att tvånget i fallet , och baserade sig på ett avtal mellan arbetsgivare och anställda. Domstolen anförde att många nationella rättssystem innehåller säkerhetsgarantier för att skydda friheten att inte behöva ansluta sig till en organisation och att kunna träda ut ur en organisation i stället för att genom lag påtvingas medlemskap i en organisation. Domstolen uttalade att ett ökat genomslag för den negativa föreningsfriheten kunde ses i internationella sammanhang och att måste ses som ett levande instrument som måste tolkas utifrån de omständigheter som råder. Domstolen ansåg därför att artikel 11 måste inbegripa en negativ föreningsfrihet. Domstolen ansåg att ett tvång att vara medlem i taxiförarföreningen slog mot själva kärnan i den garanterade rättigheten i artikel 11. Domstolen fann också att de skäl som Sigurjónsson anfört för sitt motstånd till medlemskap i räckte för att även åsiktsfri- heten kunde åberopas och att ett intrång i artikel 11 utifrån artiklarna 9 och 10 också kunde konstateras. Inte heller hade det enligt domstolen visats föreligga omstän- digheter som kunde rättfärdiga intrånget enligt punkten 2 i artikel 11. kommenterar fallet Sigurjónsson i sin doktorsavhandling om föreningsfriheten.TPF55FPT Hon anser att ett krav som ställs upp i lag på att vara medlem i en privaträttslig organisa- tion för att kunna utöva ett visst yrke i sig är ett sådant allvarligt intrång i föreningsfriheten att orsaken till en individs motvilja mot en sådan anslutning får en underordnad betydelse. Det kommer, enligt henne, alltid att vara svårt för en lagstiftare att motivera varför det allmänintresse staten vill säkerställa måste kanaliseras genom en privaträttslig organisation. Det naturliga är, enligt henne, att staten helt och hållet tar ansvar för allmänintresset och etablerar offentligrättsliga organ för dess säkerställande. slutsats av fallet är att tvång som anges i lag att ansluta sig till en privaträttslig organisation utgör en kränkning av artikel 11 om tvånget medför en risk att förlora sina försörjningsmöjligheter. 55TP PT , Facklig föreningsfrihet som mänsklig rättighet, 2003, s. 347–349. I målet mot uttalade 1996 också att artikel 11 skyddar den negativa föreningsfriheten. ägde och drev en restaurang på med cirka 10 anställda. Han var inte ansluten till någon arbetsgivarorganisa- tion och han var inte bunden av kollektivavtal. Han avböjde att teckna ett hängavtal med Hotell- och (). Skälet till detta var att han hade principiella invändningar mot kollektivavtalssystemet. På grund härav satte HRF hans restaurang under blockad och bojkott. Andra fackliga organisatio- ner vidtog sympatiåtgärder. Till slut sålde restaurangen på grund av att stridsåtgärderna hade försvårat för honom att driva restaurangen. fann att hade haft möjlighet att genom hängavtal tillmötesgå de fackliga kraven utan att behöva ansluta sig till en arbetsgivarorganisation. Han hade visserligen principiella invändningar mot kollektivavtal, men ansåg att arbetsgivarens negativa föreningsfrihet inte innefattade en frihet att inte behöva teckna kollektivavtal. Domstolen fann också att statens underlåtenhet att skydda arbetsgivaren mot stridsåtgär- derna inte medfört något brott mot den negativa föreningsfriheten med hänsyn till att artikel 11 inte kunde anses innefatta en rätt att inte sluta ett kollektivavtal och med hänsyn till det syfte stridsåt- gärderna haft, nämligen att skydda fackföreningens och dess medlemmars intresse. I Arbetsdomstolens dom AD 1998 nr 17 uppkom frågeställningen om varslade stridsåtgärder i form av arbetsnedläggelse och blockad stred mot artike1 11 i . I målet uppkom också fråga om stridsåtgärderna stred mot en allmän rättsgrundsats om proportionalitet mellan vidtagna stridsåtgärder och det syfte som skulle främjas med dem. Omständigheterna i målet var bl.a. följande. AB (hädanefter benämnt bolaget) var verksamt inom textilbranschen och hade ett tjugotal anställda, varav två var medlemmar i . Bolaget var inte medlem i någon arbetsgivarorganisation och hade inte tecknat något kollek- tivavtal. Industrifacket begärde vid förhandlingar och att bolaget skulle teckna kollektivavtal. Sedan förhand- lingarna hade avslutats i oenighet, varvid bolaget förklarat sig inte vara intresserat av att ingå något kollektivavtal, varslade Industri- facket om ovan nämnda stridsåtgärder. Bolaget väckte talan mot Industrifacket vid och yrkade att Industri- facket skulle åläggas att ta tillbaka varslet. Tingsrätten överlämnade målet till Arbetsdomstolen. Tvisten gällde om Industrifackets varslade stridsåtgärder mot bolaget var olovliga. Bolaget grundade sin talan främst på uppfatt- ningen att stridsåtgärderna kränkte bolagets negativa föreningsfri- het enligt artikel 11 . Industrifacket ansåg att inte var tillämplig framför medbestämmande- lagen, att inte kunde åberopas i tvister mellan enskilda rättssubjekt, att konventionen inte innefattade något föreningsrättsligt skydd för andra än fysiska personer samt att den av bolaget åberopade artikeln i varje fall inte hade en sådan materi- ell innebörd att de varslade stridsåtgärderna stred mot den. Arbetsdomstolen godtog inte Industrifackets tre första invänd- ningar och gick därför in på frågeställningen om de varslade stridsåtgärderna stred mot artikel 11 i . Arbetsdomstolen konstaterade med hänvisning till de principer som angivit i domen mot att syftet med stridsåtgärderna från Industrifackets sida inte var att förmå bolaget att ansluta sig till en arbetsgivarorganisation utan endast att teckna ett kollektivavtal som Industrifacket bedömde skulle främja dess medlemmars intressen. Arbetsdomstolen fann därför att åtgärderna inte stred mot artikel 11 i Europakonventio- nen. Arbetsdomstolen fann också att någon allmän rättsgrundsats med innebörden att en rimlig proportionalitet mellan de åtgärder som en part vidtar och de syften som ska främjas med åtgärderna inte finns på området för fackliga konflikter. Bolaget klagade till . Bolaget anförde att dess negativa föreningsfrihet enligt artikel 11 i hade kränkts och att Industrifackets stridsåtgärder inte stod i proportion till dess syfte. fann att de fackliga åtgärderna måste ha inne- burit en avsevärd påtryckning på bolaget att gå med på Industri- fackets begäran. De val som stod till buds för bolaget var anslut- ning till en arbetsgivarförening eller slutande av ett hängavtal. Under dessa omständigheter konstaterade domstolen att bolagets föreningsfrihet berördes och att artikel 11 i Domstolen skulle därefter avgöra om något intrång i föreningsfriheten hade ägt rum som staten kunde ställas till ansvar för. Domstolen fastslog att artikel 11 inbegrep både en positiv rätt att bilda och ansluta sig till en förening och en negativ aspekt på denna frihet, dvs. rätten att inte ansluta sig och att träda ut ur en förening och att statligt ansvar kunde aktualiseras om staten misslyckades med att säkerställa artikelns rättigheter i det enskilda fallet. Beroende på de känsliga sociala och politiska frågor som var involverade när staten försöker uppnå en lämplig balans mellan konkurrerande intressen åtnjöt staten ett stort handlingsutrymme när det gällde att välja vilken metod föreningarna skulle kunna tillgå för att skydda sina medlemmars intressen. Handlingsutrym- met var också en konsekvens av de stora skillnader som återfanns i de nationella systemen inom detta område. Bolaget var inte tvingat att ansluta sig till en arbetsgivarförening och inte heller hade det hävdats att bolaget var tvunget att ansöka om medlemskap på grund av de ofördelaktiga ekonomiska konsekvenser som följde med hängavtalet. Domstolen upprepade att artikel 11 inte garante- rade rätten att inte sluta kollektivavtal såvida inte åtgärder vidtogs med syfte att ett sådant avtal skulle inkräkta på föreningsfriheten. Tvång som i detta fall inte klart berörde åtnjutandet av förenings- friheten, även om det orsakade ekonomiska skador, kunde inte ge upphov till någon positiv skyldighet för staten enligt artikel 11. Med beaktande av den speciella roll och betydelse som kollektivav- tal har vid regleringen av arbetsförhållanden i såg domsto- len inte någon anledning att betvivla att Industrifacket avsåg att främja legitima intressen som var förenliga med artikel 11. Mot bakgrund av det anförda och med hänsyn tagen till det handlings- utrymme som måste tilldelas staten i föreliggande fråga fann domstolen att inte misslyckats med att säkerställa bolagets rättigheter enligt artikel 11. I Arbetsdomstolens dom AD 2001 nr 20 var frågeställningen om det avdrag för granskningsarvode som arbetsgivaren enligt kollek- tivavtal gjorde på oorganiserade arbetstagares löner kränkte dessa arbetstagares föreningsfrihet enligt artikel 11 . Omständigheterna i målet var bl.a. följande. Mellan Byggindustrier och gäller kollektivavtal (byggnadsavtalet). har byggnadsavtalet innehållit bestämmelser om lönegranskning och gransknings- arvode. föreskrev bl.a. att förbundets lokalavdel- ningar hade rätt att granska löneförhållandena hos arbetsgivare vid tidlönearbete och att lokalavdelningarna om lönegranskning hade skett var berättigade till ett arvode på av varje arbetstagares lönesumma för de med granskningsarbetet förenade kostnaderna. Enligt avtalet skulle arbetsgivaren vid varje avlönings- tillfälle göra avdrag för granskningsarvode på arbetstagarnas löner och efter att ha erhållit granskningsräkning från lokalavdelningen betala in arvodet till avdelningen. I det aktuella fallet hade löne- granskning genomförts hos L.K. (hädanefter benämnt bolaget) av förbundets avdelning 1 i (Byggettan). Bolaget var medlem i Byggindustrier och därmed bundet av byggnadsavtalet. Under den i målet aktuella tidsperioden var åtta arbetstagare, bl.a. , anställda hos bolaget med arbete som avsågs i byggnadsavtalet. Av dessa var fem fackligt oorganiserade. De oorganiserade arbetstagarna hade tidlön och bolaget hade underlåtit att enligt byggnadsavtalets bestämmelser göra avdrag för granskningsarvode på dessa arbetstagares löner. Byggindustrier ansåg att bolaget inte var skyldigt att göra avdrag för granskningsarvode på de oorganiserade arbetsta- garnas lön, medan förbundet hävdade motsatt uppfattning. Byggindustrier anförde att bolaget genom att göra löneavdrag skulle göra sig skyldigt till en kränkning av de oorganiserade arbetstagarnas negativa föreningsfrihet genom att dessa genom avdraget för granskningsarvode, trots deras vilja att inte vara med i någon facklig organisation, skulle tvingas att bidra till Byggettans allmänt fackliga verksamhet. Förfarandet var att jämställa med att arbetstagarna tvångsanslöts till förbundet eller till att arbetstagarna i vart fall utsattes för tvång att ansluta sig till en facklig organisa- tion. Förbundet ansåg att bolaget inte gjorde sig skyldigt till en kränkning av den negativa föreningsfriheten samt att förfarandet inte kunde jämställas med att arbetstagarna tvångsanslöts till förbundet eller utsattes för tvång att ansluta sig till en facklig organisation. Vidare anförde förbundet att granskningsarvodet motsvarade kostnaderna för lönegranskningen och inte utgjorde något bidrag till någon allmän facklig verksamhet. Gransknings- och mätningsverksamheten var fristående från den allmänna fackliga verksamheten och delarna hölls i ekonomiskt hänseende strikt åtskilda. Arbetsdomstolen anförde bl.a. följande. Löneavdragen för granskningsarvode innebär inte att arbetstagarna faktiskt blir medlemmar i förbundet. För medlemskap i en ideell förening begäran om medlemskap som accepteras av förening- en. Det är fråga om en tvångsanslutning i ordets egentliga bemär- kelse först om någon utsätts för en stark press att bli medlem i en organisation och på grund därav går in i organisationen han eller hon inte önskar detta. Sådan är situationen inte i detta fall. Det förhållandet att den oorganiserade arbetstagaren tvingas att bidra till förbundets fackliga verksamhet kan inte ensamt motivera att man jämställer förfarandet med en tvångsanslutning till förbundet. Medlemskapet medför typiskt sett även andra skyldig- heter, såsom att vara lojal mot föreningens verksamhetsändamål och att betala en medlemsavgift. Däremot skulle det, enligt domstolen, ur föreningsrättslig syn- vinkel kunna vara av betydelse om det förhöll sig så att den oorganiserade arbetstagaren genom bidragen i någon utsträckning associeras till förbundets ideologi. Avdragen för granskningsarvode är emellertid en följd av arbetsgivarens förpliktelser gentemot förbundet på grund av kollektivavtalet. Den oorganiserade arbets- tagaren får vidkännas avdraget för granskningsarvode som en konsekvens av arbetsgivarens bundenhet av kollektivavtalet. Med hänsyn till detta är det svårt att se att arbetstagaren genom löneav- draget på något vis förknippas med förbundets ideologi. De i målet oorganiserade arbetstagarna har deklarerat att de inte vill vidkännas löneavdraget för granskningsarvode, men det har inte framkommit något som tyder på att detta beror på något principiellt avståndsta- gande från facklig verksamhet i allmänhet eller från de värderingar som förbundets verksamhet grundar sig på. Det kan enligt domstolens mening diskuteras om de bakomlig- gande skälen för arbetstagarnas inställning bör tillmätas betydelse vid bedömningen av frågan om det har förekommit en kränkning av deras negativa föreningsfrihet, men det kan inte bortses från att sådana omständigheter synes ha beaktats i praxis. Det kan enligt domstolen konstateras att de oorganiserade arbetstagarna inte behandlas annorlunda i fråga om lönegransk- ningen än medlemmarna i förbundet. Det har betydelse att även den oorganiserade arbetstagaren får en viss motprestation för det bidrag som han lämnar. Om arbetstagarna gick med till exempel i en syndikalistisk arbetstagarorganisation, skulle de inte behöva vidkännas avdraget för granskningsarvode till förbundet med hänsyn till det skydd de då skulle erhålla enligt medbestämmande- lagen för sin positiva föreningsrätt. Detta skulle teoretiskt sett kunna utgöra ett motiv för en oorganiserad arbetstagare att ansluta sig till någon annan organisation än förbundet. Det är dock knappast realistiskt att en arbetstagare skulle uppfatta löneavdraget som ett mera påtagligt incitament att göra detta. Vad som anförts talar enligt domstolen med en viss styr- ka för att löneavdragen inte bör betraktas som stridande mot . Den för målet avgörande frågan är emellertid om dessa löneavdrag utgör en stark påtryckning mot de oorganise- rade att bli medlemmar i förbundet. Den arbetstagare som har valt att stå utanför förbundet torde inte ha större anledning att bli medlem enbart av det skälet att han redan tvingas lämna bidrag till förbundets verksamhet. Löneavdraget kan i stället få motsatt effekt. Domstolen delar alltså inte Byggindustriers uppfattning att de oorganiserade arbetstagarna i detta fall har utsatts för någon påverkan, och än mindre något oacceptabelt tvång, att bli medlemmar i förbundet. Sammanfattningsvis ansåg alltså Arbetsdomstolen att löneav- dragen för granskningsarvode inte kunde jämställas med tvångsan- slutning och att löneavdragen inte heller kunde anses utsätta de oorganiserade arbetstagarna för tvång eller påverkan att bli medlemmar i förbundet. Förfarandet med avdrag för gransknings- arvode på de ifrågavarande oorganiserade arbetstagarnas löner innefattade därför inte någon kränkning av deras negativa före- ningsfrihet. De oorganiserade arbetstagarna gick vidare till Europadomsto- len. tog aldrig ställning till frågan om löneavdrag för granskningsarvode utgjorde en kränkning av föreningsfriheten enligt artikel 11 . fann däremot att oklarheten ifråga om användningen av granskningsav- gifterna innebar en oproportionerlig inskränkning i klagandenas rätt till skydd för sin egendom och att därför artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till hade blivit kränkt. 4.5Internationella arbetsorganisationen () () inrättades 1919 som en autonom organisation inom Nationernas förbunds system. är knutet till FN som ett självständigt fackorgan genom ett avtal . Till uppgifter hör att främja social rättvisa, att förbättra arbetsförhållanden och levnadsstandard, att värna om fackliga fri- och rättigheter samt att vara normgivare för arbetslivet. Arbetet bedrivs dels genom utrednings- och forsk- ningsverksamhet, rådgivning, konferenser och möten, dels genom antagande av konventioner och rekommendationer. högsta beslutande organ är General (Internationella arbets- konferensen). Konferensens huvuduppgift är att utarbeta konven- tioner och rekommendationer med internationella minimistandar- der på arbetslivets område. Säreget för är att dess olika organ består av tre parter, nämligen regering, arbetsgivare och arbetstaga- re. ILO-frågor i handhas av , som är en myndighet som är knuten till . har ratificerat konvention nr 168 om främjande av sysselsättning och skydd vid arbetslöshet och den därtill komplet- terande rekommendationen nr 176. antog konventionen 1988. Bestämmelserna i konventionen och rekom- mendationen innebär en komplettering/skärpning av kraven i konvention nr 102 angående minimistandard för social trygghet samt en revidering av konvention nr 44 angående försörjning vid arbetslöshet. Konvention nr 168 och den därtill kompletterande rekommen- dationen innebär bl.a. följande. Varje medlemsstat ska vidta lämpliga åtgärder för att samordna socialförsäkringssystem och sysselsättningspolitik. Systemet ska utformas så att det bidrar till att främja full, produktiv och fritt vald sysselsättning som det inte ska ta bort incitamenten för att arbeta eller erbjuda arbete. Konventionsländerna ska eftersträva att alla anställda ges skydd vid arbetslöshet. av alla anställda inberäknat offent- ligt anställda och lärlingar bör omfattas av personkretsen. Likabe- handling ska garanteras de skyddade utan diskriminering på grund av ras, hudfärg, kön, religion, politisk åsikt, nationell härkomst, medborgarskap, etniskt eller socialt ursprung, handikapp eller ålder. Diskrimineringsförbudet innebär dock inte att man inte kan införa specialregler för bestämda grupper, t.ex. för sådana med särskilda behov på arbetsmarknaden. första hand betalas ut vid hel arbetslöshet. Varje medlemsstat bör försöka utvidga möjligheten att betala ut ersättning vid deltidsar- betslöshet och vid permittering. Summan av förmån och inkomst vid deltidsarbetslöshet ska vara så avvägd att intresset för att ta heltidarbete upprätthålls. Medlemsstaterna får ha nationella regler för sanktioner samt samordning av arbetslöshetsersättningen. Mitt huvudsakliga uppdrag är att föreslå nödvändiga författnings- regler för att införa en obligatorisk försäkring som vid arbetslöshet ger de arbetslösa som uppfyller det arbetsvillkor som gäller en ersättning, som baseras på den förlorade inkomsten, på samma nivå som gäller för den inkomstrelaterade ersättningen. Jag bör, enligt utredningsdirektiven (se bilaga 1), ta till vara de fördelar som den nuvarande arbetslöshetsförsäkringens väl och effektivt fungerade organisation och struktur innebär, och jag ska utgå från att den nuvarande organisationen med självständiga arbetslöshets- kassor ska bestå.