sou · GVB376 · 2008-01-01 00:00:00 — f)ett ändamål som rör ett berättigat intresse hos den person- uppgiftsansvarige eller hos en sådan tredje man till vilken person- uppgifterna lämnas ut ska kunna tillgodoses, om detta intresse vä- ger tyngre än den registrerades intresse av skydd mot kränkning av den personliga integriteten. Telelagen (1993:597) infördes i samband med att verksamheten i överfördes till . I propositionen Ändringar i telelagen m.m. (prop. 1998/99:92 s. 29 f.) redogjorde regeringen för innehållet i det s.k. teledataskyddsdirektivet (97/66/EG). Re- geringen nämnde bl.a. att syftet med direktivet var att genom en harmonisering av medlemsstaternas bestämmelser om behandling av personuppgifter säkerställa en likvärdig nivå på integritetsskyd- det och en fri rörlighet inom gemenskapen för personuppgifter inom telekommunikationsområdet och för teleutrustning och tele- tjänster. I direktivet fanns angivet att uppgifter om abonnenter och användare som teleoperatören behandlar för att koppla upp samtal skulle utplånas eller åtminstone avidentifieras vid samtalets slut. Nödvändiga uppgifter för fakturering av abonnenter och för betal- ning av samtrafikuppgifter fick dock behandlas under preskrip- tionstiden. I propositionen föreslog regeringen, mot bakgrund av innehållet i direktivet, vissa ändringar i telelagen. Ändringarna trädde i kraft och innebar bl.a. följande. Enligt huvudregeln i 49 § telelagen skulle uppgifter som gällde ett särskilt telemeddelande utplånas eller avidentifieras av teleope- ratören vid samtalets slut eller när meddelandet nått mottagaren. Den skyldigheten gällde, enligt paragrafens andra stycke, inte för behandling av sådana uppgifter som var nödvändiga för fakturering av abonnenter och betalning av samtrafikavgifter till dess fordring- en var betald eller preskriberad. Om abonnenten hade gett sitt sam- tycke fick sådana uppgifter behandlas för marknadsföring av tele- tjänster i den egna verksamheten. Ytterligare undantag från kravet i 49 § första stycket om ome- delbart utplånande eller avidentifiering av uppgifterna fanns i 50 § och gällde för det första meddelanden som omfattades av beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning. För det andra fanns undantag från det s.k. lagringsförbudet i den utsträckning det var nödvändigt för att förhindra eller avslöja obehörig användning av telenätet. Det tredje undantaget i 50 § avsåg det fallet att abon- nenten begärde att störande samtal skulle spåras. Uppgifter som identifierade den uppringande abonnenten kunde då lagras och hål- las tillgängliga av teleoperatören. Ett utlämnande av trafikuppgifter till de brottsbekämpande myndigheterna med stöd av 47 § telelagen (motsvarande 6 kap. 22 § LEK) förutsatte att uppgifterna fanns tillgängliga hos teleoperatö- rerna när de begärdes utlämnade. Eftersom det blev en huvudregel enligt telelagen att trafikuppgifter skulle utplånas eller avidentifie- ras diskuterades i lagstiftningsärendet om regleringen skulle inne- bära att de brottsbekämpande myndigheterna i fortsättningen skul- le gå miste om viktig information. I det remissförfarande som före- gick regeringens proposition om förändringarna i telelagen anförde att skyldigheten att utplåna eller avidentifiera de historiska uppgifterna, i vart fall då teleavlyssning m.m. inte föreva- rit, skulle hindra polisens möjligheter att utreda brott. I proposi- tionen 1998/99:92 (s. 33) anfördes att regeringen hade viss förståel- se för bedömning men det konstaterades att det inte var möjligt att införa vidare undantag från skyldigheten att ut- plåna uppgifter. Mot bakgrund av remisskritik uttalade regeringen dock att det kunde finnas anledning att i sam- arbetet inom Europeiska unionens tredje pelare återkomma till frå- gan om utnyttjande av teleuppgifter i brottsbekämpningssamman- hang. Vid behandlingen i anförde (1998/99:TU12 s. 7) att utskottet förutsatte att regeringen inom ramen för EU-samarbetet skulle verka för en effektiv brottsbe- kämpning och för redovisa de resultat som därvid upp- nåtts. I 22 § teleförordningen (1997:399) föreskrev regeringen vilka uppgifter rörande ett särskilt telemeddelande som fick behandlas till dess att fordran var betald eller preskriberad. Det gällde uppgif- ter som var nödvändiga för fakturering av en abonnent eller för be- talning av samtrafikavgifter (49 § andra stycket telelagen). Uppgif- ter fick lagras om abonnentens teleadress, den anropades teleadress, samtalets art, samtalets starttidpunkt och längd eller den överförda datamängden, datum för samtalsanropet, det totala antalet enheter som debiteras för en redovisningsperiod, andra uppgifter om eller i samband med betalningen, såsom förskottsbetalning, avbetalning, betalningspåminnelse och avstängning samt typ av utrustning och abonnentutrustningens nummer eller annan identifikation. 2.2.4Lagen om elektronisk kommunikation presenterade ett förslag till nytt regel- verk för elektronisk kommunikation i syfte att modernisera ge- menskapens lagstiftning på området. Förslaget lades fram mot bak- grund av den snabba utvecklingen av teknik och marknader för elektronisk kommunikation. Kommissionens förslag behandlades av och rådet. Det regelverk som senare besluta- des omfattar flera direktiv, bl.a. direktivet (2002/21/EG) om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektivet), direktivet (2002/20/EG) om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kom- munikationstjänster (auktorisationsdirektivet), direktivet (2002/19/EG) om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter (tillträdesdirekti- vet), direktivet (2002/22/EG) om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (USO-direktivet) och direktivet (2002/58/EG) om behandling av personuppgifter och integritets- skydd inom sektorn för elektronisk kommunikation. För att genomföra dessa direktiv tillsatte regeringen en utredning, Utredningen om elektronisk kommunikation (den s.k. e-komutredningen). På grundval av utredningens arbete infördes lagen om elektronisk kommunikation. Lagen ersatte telelagen och lagen (1993:599) om radiokommunikation. angav i sitt delbetänkande Lag om elektro- nisk kommunikation (SOU 2002:60 s. 267) att elektronisk kom- munikation ofta används som en samlande benämning på den verk- samhet som bedrivs inom det nya område som växer fram mot bakgrund av bl.a. konvergensutvecklingen och Internet. E- komutredningen ansåg att begreppet elektronisk kommunikation behövde konkretiseras men konstaterade att varken ramdirektivet eller de s.k. särdirektiven innehåller någon definition av begreppet. Däremot definieras vad som menas med elektroniska kommunika- tionsnät och elektroniska kommunikationstjänster i ramdirektivet. gäller elektroniska kom- munikationsnät och kommunikationstjänster med tillhörande in- stallationer och tjänster samt annan radioanvändning (1 kap. 4 § LEK). I 1 kap. 7 § LEK definieras elektroniskt kommunikationsnät som system för överföring och i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt andra resurser som medger överfö- ring av signaler, via tråd eller radiovågor, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier oberoende av vilken typ av information som överförs. Enligt samma bestämmelse avses med elektronisk kommunikationstjänst en tjänst som vanligen till- handahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät. Till skillnad mot telelagen är lagen om elektronisk kommunika- tion tillämplig inte endast på telefoni och datakommunikation utan även på utsändningar till allmänheten av program i ljudradio och TV. och rådets direktiv /58/EG om behand- ling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elek- tronisk kommunikation (direktivet om integritet och elektronisk kommunikation) trädde i kraft och ersatte teleda- taskyddsdirektivet. Direktivet syftar till att harmonisera medlems- staternas bestämmelser för att säkerställa ett likvärdigt skydd av de grundläggande fri- och rättigheterna, i synnerhet rätten till integri- tet, när det gäller behandling av personuppgifter inom sektorn för elektronisk kommunikation. Direktivet om integritet och elektronisk kommunikation genomförs huvudsakligen i 6 kap. LEK (prop. 2002/03:110 s. 69 f. och 248). Bestämmelserna i detta kapitel gäller framför personupp- giftslagen avseende behandling av personuppgifter och integritet vid tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och elek- troniska kommunikationstjänster samt vid abonnentupplysning. Artikel 6 i direktivet om integritet och elektronisk kommunika- tion reglerar behandlingen av trafikuppgifter. En trafikuppgift är enligt 6 kap. 1 § LEK en uppgift som behandlas i syfte att befordra ett elektroniskt meddelande via ett elektroniskt kommunikations- nät eller för att fakturera detta meddelande. I den definitionen in- nefattas även sådana lokaliseringsuppgifter som visar den geogra- fiska positionen för en användare av en allmänt tillgänglig elektro- nisk kommunikationstjänst, t.ex. i vilken cell i ett cellulärt upp- byggt mobilkommunikationssystem, som t.ex. GSM, som en an- vändare befinner sig (prop. 2002/03:110 s. 260). Någon motsvaran- de definition av trafikuppgift fanns inte i telelagen. Enligt förarbe- tena till lagen om elektronisk kommunikation (prop. 2002/03:110 s. 389 f.) torde begreppet trafikuppgifter avse samma slag av upp- gifter som avsågs i 49 § telelagen, där det talades om uppgifter som angår ett särskilt telemeddelande. Lokaliseringsuppgifter är med andra ord trafikuppgifter under förutsättning att de behandlas i syfte att befordra ett elektroniskt meddelande via ett elektroniskt kommunikationsnät eller för att fakturera detta meddelande eller de angår ett särskilt telemeddelande. Enligt artikel 15 i det angivna direktivet (se vidare avsnitt 6.4) får medlemsstaterna genom lagstiftning begränsa omfattningen av de rättigheter och skyldigheter som anges i bl.a. artikel 6. Det får ske bl.a. när en sådan begränsning är nödvändig i ett demokratiskt samhälle samt lämplig och proportionell för att skydda nationell säkerhet, försvaret och allmän säkerhet samt för förebyggande, un- dersökning och avslöjande av brott och åtal för brott. En begräns- ning kan bl.a. innebära att uppgifter får bevaras . Bestämmelserna om bevarande av trafikuppgifter finns främst i 6 kap. 5, 6 och 8 §§ LEK och motsvarar i huvudsak den tidigare re- gleringen i 49 och 50 §§ telelagen. Huvudregeln framgår av 6 kap. 5 § LEK och innebär att trafikuppgifter som avser användare eller abonnenter som är fysiska personer och som lagras eller behandlas på annat sätt av den som bedriver anmälningspliktig verksamhet, ska utplånas eller avidentifieras när de inte längre behövs för att överföra ett elektroniskt meddelande. Liksom telelagen tillåter lagen om elektronisk kommunikation att uppgifterna sparas för viss behandling. Enligt 6 kap. 6 § första stycket LEK får de trafikuppgifter som krävs för abonnentfakture- ring och betalning av avgifter för samtrafik behandlas till dess att fordran är betald eller preskription har inträtt och det inte längre lagligen går att göra invändningar mot faktureringen eller avgiften. Enligt bestämmelsens andra stycke får uppgifterna också behandlas för att bl.a. marknadsföra elektroniska kommunikationstjänster, om den abonnent eller användare som uppgifterna avser har sam- tyckt till det. Bestämmelsen i 6 kap. 6 § LEK kompletteras av 35 § förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation, som an- ger att () får meddela närmare före- skrifter om vilka uppgifter som får behandlas enligt den bestäm- melsen i lagen om elektronisk kommunikation (jfr 22 § den upp- hävda teleförordningen). PTS har inte meddelat några sådana före- skrifter. Även i 6 kap. 8 § LEK finns bestämmelser som tillåter att trafik- uppgifter sparas. Det rör för det första fallet att en myndighet be- höver ha tillgång till sådana uppgifter för att lösa tvister. För det andra rör det elektroniska meddelanden som befordras eller har expedierats eller beställts till eller från en viss adress i ett elektro- niskt kommunikationsnät som omfattas av beslut om hemlig tele- avlyssning eller hemlig teleövervakning. Det tredje fallet gäller när trafikuppgifterna är nödvändiga för att förhindra och avslöja obe- hörig användning av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst. Enligt förarbetena (prop. 2002/03:110 s. 392) får uppgifterna inte sparas längre än vad som är nödvändigt för syftet. Längre tid än bör inte godtas, om det inte föreligger särskild anledning, som att tvist har uppkommit eller förundersökning inletts i ett särskilt fall. I propositionen anfördes också att bestämmelsen även omfattar lagring av uppgifter för ut- redning och lagföring av brott, förutsatt att det sker i syfte att för- hindra eller avslöja en obehörig användning av nätet eller tjänsten i fråga. Ytterligare undantag från huvudregeln i 6 kap. 5 § LEK om att trafikuppgifter ska utplånas eller avidentifieras när de inte längre behövs för att överföra ett elektroniskt meddelande finns i 6 kap. 13 § LEK. Enligt det bestämmelsen får skyddet mot nummerpre- sentation temporärt åsidosättas för att spåra störande samtal. Det kan vara fråga om hotfulla samtal eller rena okynnessamtal. Om en abonnent begär spårning av sådana samtal, får uppgifter som identi- fierar den anropande abonnenten lagras och hållas tillgängliga för abonnenten på begäran. Det finns lokaliseringsuppgifter som inte är trafikuppgifter (6 kap. 9 § LEK). Exempel på sådana uppgifter kan enligt förarbe- tena vara en positionsbestämning av en mobiltelefon via satellit, framförallt GPS-systemet (prop. 2002/03:110 s. 261). Lokalise- ringsuppgifter som inte är trafikuppgifter omfattas inte av re- gleringen som specifikt gäller trafikuppgifter enligt lagen om elek- tronisk kommunikation. Det innebär t.ex. att de inte behöver ut- plånas eller avidentifieras enligt bestämmelsen i 6 kap. 5 § LEK. 2.3Bestämmelserna om tillgång till trafikuppgifter Våra överväganden rör trafikuppgifter som lämnas ut enligt regler- na i om hemlig teleövervakning. Trafikuppgifter avslöjar inte innehållet i de meddelanden som uppgifterna avser. Det är i stället efter domstolsbeslut om hemlig teleavlyssning som de brottsbekämpande myndigheterna kan få tillgång till innehållet i meddelanden. Förutsättningarna för beslut om hemlig teleövervak- ning och hemlig teleavlyssning är delvis desamma. Vi redogör där- för relativt utförligt även för bestämmelserna om hemlig teleav- lyssning. Före saknades regler om telefonavlyssning i brottsutredande syfte. Det antogs att det krävdes Kungl. beslut i varje särskilt fall för att avlyssning skulle kunna genomfö- ras. Förslag till regler om telefonavlyssning i samband med brotts- utredning lades första gången fram i betänkandet Förslag till rätte- gångsbalk (SOU 1938:43 och 44, se prop. 1975/76:202 s. 85). Redan före infördes dock regler om telefon- avlyssning i två av de lagar som föranleddes av kriget, nämligen la- gen (1939:724) om särskilda tvångsmedel vid utredning rörande brott som avses i 8 eller 19 kap. strafflagen m.m. och lagen (1940:3) om vissa tvångsmedel vid krig eller krigsfara m.m. Båda lagarna fick provisorisk karaktär och skulle gälla till utgången av . Giltighetstiden lag förlänges inte medan däremot lag successivt förlängdes och upphörde att gälla vid utgången av . Mellan , då lag upphörde att gälla och , då trädde i kraft, saknades be- stämmelser om telefonavlyssning i svensk lag. Det utrikespolitiska läget ansågs påkalla utvidgade möj- ligheter till bl.a. telefonavlyssning vid vissa brott mot rikets yttre och inre säkerhet. Efter mönster års lagar till- kom en ny provisorisk lag, lagen (1952:98) med särskilda bestäm- melser om tvångsmedel i vissa brottmål (benämnd tvångsmedelslag). Lagen har förlängts och gäller enligt det senaste beslutet till utgången av (se dock prop. 2007/08:9 och Ds 2007:2). De nuvarande huvudsakliga bestämmelserna om hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning finns i 27 kap. 18-30 §§ RB. Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från ett visst telefonnummer, en kod eller en annan teleadress avlyssnas eller spelas in i hemlighet genom ett tekniskt hjälpmedel. Bestämmelser som för vissa fall ger rätt att använda hemlig teleavlyssning finns också tvångsme- delslag, lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvalt- ningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. och lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll (se av- snitt 2.3.4). Med telemeddelande avses i och i övriga nämn- da lagar detsamma som i 6 kap. 19 § tredje stycket LEK, nämligen ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagnetiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare. Exempel på telemeddelan- den som får avlyssnas enligt bestämmelserna om hemlig teleavlyss- ning är telefonsamtal, telefax, elektronisk post och annan data- kommunikation. För att ett telemeddelande ska få avlyssnas krävs att meddelan- det befordras eller har befordrats till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress. Med teleadress avses t.ex. ett abon- nemang, en enskild anknytning, adressen för elektronisk post, en kod eller någon annan motsvarande tillförlitlig identifieringsmetod. Elektronisk post får alltså avlyssnas under samma förutsättningar som telefonsamtal, dvs. innehållet i meddelandet görs tillgängligt för de brottsutredande myndigheterna. Tillstånd till hemlig teleavlyssning kan ges av rätten när förun- dersökningen rör ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindriga- re straff än fängelse , anstiftan eller medhjälp, eller försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott. ges vid förundersökning angående annat brott, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse (se 27 kap. 18 § andra stycket RB och prop. 2002/03:74 s. 31 ff.). Beslutet får avse en teleadress som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte. Ex- empel på det sistnämnda kan vara en teleadress som innehas av en närstående till en misstänkt eller en teleadress på den misstänktes arbetsplats. Beslutet får även avse en teleadress som det finns synnerlig an- ledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på annat sätt kontaktat eller kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta (27 kap. 20 § första stycket RB). Beslutet ska avse telemeddelanden som utväxlas under en i be- slutet viss angiven tid. När åklagarens ansökan om tillstånd till hemlig teleavlyssning har kommit in till rätten, ska rätten utse ett offentligt ombud i ärendet. Det offentliga ombudet, som ska vara eller ha varit advokat eller ha varit ordinarie domare, har till uppgift att bevaka enskildas integritetsintressen i ärendet (27 kap. 26-30 §§ RB). Det offentliga ombudet ska lyfta fram alla integritetsaspekter, som t.ex. skyddet för tredje mans integritet. Bestämmelser om hemlig teleövervakning infördes i rättegångsbal- ken . fick s.k. telefonövervakning, innefattan- de bl.a. uppgifter om samtal som expedierats eller beställts till eller från en telefonapparat, bara användas i de fall som reglerades tvångsmedelslag och lag om förfarandet hos kommu- nerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. Före sekretesslagens tillkomst (se nedan) kunde polisen få uppgifter från om samtal till och från en viss telefon. Det ansågs kunna ske utan hinder av då gällande sekretessbestäm- melser. Polisen använde sig också av denna upplysningskälla i sitt arbete. I propositionen till bestämmelserna om hemlig teleövervak- ning (prop. 1988/89:124 s. 47 f.) uttalade regeringen dock att sek- retesslagen hindrade att lämna ut sådana uppgifter om det inte fanns ett författningsstöd för det, som lag. Reger- ingen konstaterade också att när tillstånd till teleavlyssning hade meddelats, torde uppgift om de samtal som ringts till eller från den avlyssnade apparaten ändå lämnas till de brottsutredande myndig- heterna. Enligt regeringens motiv i propositionen fanns det en stor fördel från brottsutredningssynpunkt om teleövervakning kunde användas som tvångsmedel vid sidan om teleavlyssning med mindre stränga villkor för användningen. Hemlig teleövervakning (27 kap. 19-25 §§ RB) innebär att det i hemlighet hämtas in uppgifter om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en teleadress som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte. Det är alltså fråga om såväl realtidsuppgifter (uppgifter som genereras från det att beslutet om tvångsmedlet börjat verk- ställas) som historiska uppgifter. Hemlig teleövervakning får även avse en teleadress som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på annat sätt kontaktat eller kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta (27 kap. 20 § första stycket RB). Uppgifter om innehållet i telemeddelanden (avlyssning) omfattas inte av hemlig teleöver- vakning. Liksom vid hemlig teleavlyssning finns bestämmelser som för vissa fall ger rätt att använda hemlig teleövervakning tvångsmedelslag, lagen om förfarandet hos kommunerna, förvalt- ningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. och lagen om särskild utlänningskontroll (se avsnitt 2.3.4). Om hemlig teleövervakning avser ett telefonnummer kan en brottsutredande myndighet med hjälp av tvångsmedlet få uppgift om bl.a. till vilka telefonnummer samtal befordras eller har beford- rats från det övervakade numret, från vilka telefonnummer samtal befordras eller har befordrats till det numret, samtalen sker eller har skett och längden på samtalen. Är det i stäl- let fråga om elektronisk post, finns möjligheten att genom tvångs- medlet få liknande uppgifter, exempelvis till vilka adresser medde- landen har expedierats från den övervakade adressen. Ett beslut om hemlig teleövervakning kan även innebära att ett telemeddelande hindras att nå fram till eller nå från en viss teleadress. Den möjlig- heten kan användas för att exempelvis förhindra kontakter, t.ex. varnande samtal, mellan personer som är missänkta för brott. Ett annat exempel är att kommunikation med en mobiltelefon förhind- ras för att tvinga en misstänkt person att i stället använda sig av en viss annan telefon (SOU 1998:46 s. 477). I fråga om mobiltelefon- samtal är det också möjligt att genom hemlig teleövervakning få reda på från vilket geografiskt område ett telefonsamtal rings och var mottagaren av samtalet befinner sig (lokaliseringsuppgifter). Tillstånd till hemlig teleövervakning får meddelas av rätten vid förundersökning om brott, samt även anstiftan och medhjälp till brott, för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , brott enligt 4 kap. 9 c § (dataintrång), 16 kap. 10 a § (barnpornografibrott som inte är att anse som ringa), 1 § narkotikastrafflagen (1968:64, narkotikabrott) eller brott enligt 6 § första stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling (narkotikasmuggling). Vidare får tillstånd meddelas vid misstanke om försök, förberedelse eller stämpling till nämnda brott (27 kap. 19 § andra stycket RB). Gemensamma förutsättningar för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning enligt Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får användas endast i förundersökning där någon är skäligen misstänkt för ett visst brott och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen om brottet (27 kap. 20 § första stycket RB).