sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — Konventionen har tillträtts av 43 stater, däribland EU:s samtliga 25 medlemsstater samt och . Enligt konven- tionen åtar sig staterna att lämna varandra rättslig hjälp i största möjliga utsträckning i mål eller ärenden som avser beivrandet av brott. Konventionen omfattar bl.a. bevisupptagning, husrannsakan och beslag. Kompletteringar till Europarådskonvention gjordes i ett tilläggsprotokoll av (ETS 099). Protokollet utvidgar konventionens tillämpningsområde, bl.a. i fråga om brott mot skatte- och avgiftsförfattningar, och innehåller vissa bestäm- melser om delgivning. har tillträtt tilläggsprotokollet (prop. 1978/79:80, SÖ 1979:12) som sammanlagt 39 stater har anslutit sig till. antog ett andra tilläggs- protokoll till Europarådskonvention och även en förklaranderapport till protokollet. Tilläggsprotokollet trädde i kraft sedan tre stater hade tillträtt detsamma. Genom tilläggsprotokollet utvidgas konventionens tillämpningsområde till att också omfatta administrativa förfaranden och straffrättsliga förfaranden mot en juridisk person. Förändrade och komplette- rande regler om tillfälligt överförande av frihetsberövade personer samt nya regler om rättslig hjälp med förhör genom video- eller telefonkonferens, återställande av olagligt förvärvade föremål, kontrollerade leveranser, s.k. hemliga utredningar, gemensamma utredningsgrupper och gränsöverskridande övervakning införs också. De bestämmelser som tillkommit med det andra tilläggs- protokollet överensstämmer i huvudsak med motsvarande bestämmelser eller i Schengenkonven- tionen (se nedan). Frågan om tillträde och genomförande bereds inom . konvention om IT-relaterad brottslighet Vid dess 109:e session antog en konvention om IT-relaterad brottslighet (Convention on Cybercrime ETS N.: 185), den s.k. Cyber-Crime- konventionen. Konventionen syftar till att underlätta effektiva åtgärder mot gränsöverskridande IT-relaterad brottslighet. Ett tilläggsprotokoll till konventionen antogs . I departementspromemorian Brott och brottsutredning i IT-miljö (Ds 2005:6) har föreslagits vissa lagändringar för att skall upp- fylla vad som föreskrivs i konventionen och tilläggsprotokollet. Genom blev straffrättsligt samarbete en del av EU-samarbetet i rättsliga och inrikes frågor (den s.k. tredje pela- ren). Detta arbete intensifierades i och med att Amsterdamfördra- get trädde 1999 och genom att medlemsstaterna successivt antog olika handlingsplaner och rättsliga instrument för brotts- bekämpning och straffrättsligt samarbete. Vid Europeiska rådets möte i antogs bl.a. tydliga riktlinjer för hur arbetet med att förbättra det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna skall bedrivas. Förutom traditionella former av rättslig hjälp i brottmål har samarbetet inom EU utvidgats till att också avse polis- och tullsamarbete samt inrättande av nya EU- institutioner såsom Europol och Eurojust. De riktlinjer som antogs i har bekräftats i det s.k. Haagprogrammet som antogs av . Förslaget till ett fördrag om upprättande av en , som undertecknades i , innebär att EU ges normgivningskompetens beträffande polissamarbete och på straffrättens område (artiklarna I-42 och III-270 ff). För- dragets bestämmelser i denna del förutsätter därmed att beslutan- derätt i motsvarande mån förs över från medlemsstaterna till unio- nen. Härigenom kommer, om fördraget träder i kraft, det straff- rättsliga samarbete och polissamarbetet att i huvudsak omfattas av samma rättsliga instrument och beslutsprocedurer som exempelvis samarbetet rörande den inre marknaden. På grund av negativa resultat av folkomröstningar om fördraget i och Neder- länderna får det anses ovisst om fördraget alls kommer att träda i kraft. ingicks och en tillämpningskonventionen till avtalet (), allt som ett led i för- verkligandet av den fria rörligheten för personer inom Europeiska gemenskapen. Viktig beståndsdel i samarbetet var avvecklingen av gränskontroller vid de inre gränserna. anslöt sig till Scheng- ensamarbetet . I och med att Amsterdamfördraget trädde i kraft har samarbetet införlivats i EU. Även och deltar i , däremot inte och . För de tio stater som blev EU-medlemmar gäller särskilda övergångstider. omfattar också ett förstärkt polisiärt och rättsligt samarbete. Det polisiära samarbetet omfattar såväl utbyte av information som operativt samarbete. För svensk del finns bestämmelser för detta samarbete framför allt i lagen (2003:343) om internationellt polisiärt samarbete (polissamarbetslagen) och lagen (2000:344) om Schengens informationssystem. Det operativa polisiära samarbetet omfattar bl.a. gränsöverskridande övervakning och förföljande. Vissa förändringar har skett för att förbättra möj- ligheten att utreda gränsöverskridande organiserad brottslighet. Bland annat har ett rådsbeslut av (EUT L 260, 11.10.2003, s. 37) utvidgat möjligheterna till gränsöverskridande övervakning. Beslutet har medfört vissa ändringar i polis- samarbetslagen, vilka trädde i kraft . konvention om ömsesidig rättshjälp i brottmål mellan EU:s medlemsstater och dess tilläggsprotokoll Inom EU-samarbetet antogs en konvention om ömsesidig rättshjälp i brottmål mellan den Europeiska unionens medlemsstater (EGT C 197, s. 1-2), den s.k. . Till konventionen hör ett tilläggsprotokoll som antogs ( EGT C 326. 21.11.2001, s. 1). regleras rättslig hjälp i fråga om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning (artik- larna 17-22). Konventionen har medfört vissa ändringar i bl.a. lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 2004/05:144, bet. 2004/05:JuU33). En närmare redovisning av denna lag lämnas nedan. Rambeslut om gemensamma utredningsgrupper Händelseutvecklingen, i synnerhet terrorattackerna i och i , har medfört att vissa frågor som omfattas av också har blivit föremål för separata lagstiftningsåtgärder inom EU. Behovet av att snabbt kunna inrätta s.k. gemensamma utredningsgrupper ansågs vara så stort att konventionens ikraftträdande inte kunde avvaktas. Ett rambeslut om gemensamma utredningsgrupper, som i sak innebär ett genomförande av vissa artiklar EU-kon- vention antogs därför av rådet för rättsliga och inrikes frågor (EGT L 162, 20.6.2002, s 1.). I svensk rätt har lag- stiftning med anledning av rambeslutet införts, framför allt i lagen (2003:1174) om gemensamma utredningsgrupper för brottsutred- ningar (prop. 2003/04:4, bet. 2003/04:JuU10). Lagen trädde i kraft . Rådet för rättsliga och inrikes frågor har antagit ett stort antal rambeslut, övriga beslut och rekommendationer som berör frågor om straffrättsligt samarbete mellan medlemsstaterna. Här bör sär- skilt nämnas rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, , s. 1). Rambeslutet har lett till svensk lagstiftning i form av lagen (2003:1156) om överlämnade från enligt en europeisk arresteringsorder (prop. 2003/04:7. bet. 2003/04:JuU8). Lagen trädde i kraft . Härjämte antog rådet för rättsliga och inrikes frågor ett rambeslut om bekämpande av terrorism (EGT L 164, 22.6.2002). Rambeslutet föranledde att lagen (2003:148) om terro- ristbrott infördes i svensk lagstiftning (prop. 2002/03:38, bet. 2002/03:JuU12). Denna lag trädde i kraft . Rambeslutet om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial som antogs av rådet (EUT L 196, , s. 45) är ett annat exempel på det straffrättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater. Detta rambeslut har genomförts i svensk rätt genom lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frys- ningsbeslut (prop. 2004/05:115, bet. 2004/05:JuU34). Lagen trädde i kraft . I Europeiska rådets deklaration med anledning av terrordåden i uppmanades medlemsstaterna att genomföra de nämnda rambesluten inom vissa tidsfrister samt att slutföra och inleda förhandlingar rörande andra rättsakter (t.ex. rambeslutet om ett europeiskt bevisupptagningsbeslut). Vid det extra ministerrådsmötet i med anledning av terrorattackerna i enades EU:s justi- tieministrar om en deklaration mot terrorism. Deklarationen inne- bär att åtgärder mot terror skyndas på än mer. En sådan åtgärd är direktivet (2006/24/EG) om lagring av trafikuppgifter, som antogs . EU har också ingått en överenskommelse med om ömsesidig rättslig hjälp (EUT L 181, , s. 34). För svensk del föranledde överenskommelsen att god- kände dels ett avtal mellan och om rättslig hjälp i brottmål, dels två avtal mellan och varav ett om ömsesidig rättslig hjälp och ett om utläm- ning, dels godkände två för EU-avtalen nödvändiga bilaterala instrument (prop. 2004/05:46, bet. 2004/05:JuU35). Avtalen om ömsesidig rättslig hjälp medförde inte behov av lagändringar. EU- avtalet jämte instrumentet om utlämning föranledde ändringar i lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. För del gäller en nordisk överenskommelse av om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptag- ning (prop. 1974:95, SÖ 1975:42) samt några bilaterala överens- kommelser med enskilda stater om internationell rättslig hjälp i brottmål. och , som inte är medlemmar i , deltar i viss utsträckning i EU:s straffrättsliga samarbete och har som nämnts träffat ett samarbetsavtal med Schengenstaterna. Härtill har ett avtal mellan och och om tillämpning av vissa bestämmelser och tilläggs- protokoll undertecknats av EU respektive av och i (EUT L 26, 29.1.2004,s. 28.3.4Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp finns bestämmel- ser om i vilka fall straffprocessuella tvångsmedel kan aktualiseras i efter ansökan från annan stat. I fråga om framställningar från utlandet om hemliga tvångsmedel, innebär bestämmelserna i princip att en begärd åtgärd skall vidtas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd i en svensk förundersökning eller rättegång enligt eller i annan lag eller författ- ning. Härigenom föreligger automatiskt ett krav på s.k. dubbel straffbarhet, dvs. att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt svensk lag (1 kap. 2 § första stycket 6 och 9 samt 2 kap. 1 §). I och med att genomfördes i svensk rätt infördes två nya former av rättslig hjälp i lagen, nämligen tek- niskt bistånd med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- ning samt tillstånd till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning och teleövervakning. Dessa former av rättslig hjälp regleras direkt i lagen. För tekniskt bistånd uppställs inte något krav på dubbel straff- barhet Denna form av rättslig hjälp bygger på att telemeddelanden kan överföras till den ansökande staten samt på att meddelandena skall avlyssnas och tas upp där och inte i den anmo- dade staten. Som krav för att tekniskt bistånd skall medges gäller att den som avlyssningen eller övervakningen avser finns i den an- sökande staten eller i en tredje stat, att ett beslut om hemlig avlyss- ning eller hemlig teleövervakning i en brottsutredning har medde- lats i den ansökande staten, samt att omedelbar överföring av tele- meddelanden eller uppgifter om telemeddelanden kan ske under betryggande former (4 kap. 25 b §). Tekniskt bistånd innebär att svenska myndigheter inte kommer att kunna utöva någon kontroll av avlyssningen eller övervakningen. Bestämmelserna om rättslig hjälp i form av tekniskt bistånd får därför endast tillämpas i förhål- lande till andra EU-stater, och (prop. 2004/05:144). En ansökan om rättslig hjälp genom tekniskt bistånd handläggs och prövas av åklagare. Rättslig hjälp i form av tillstånd till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning innebär att utländsk brottsutredande myndighet får, utan svenskt biträde, avlyssna eller övervaka en person som befinner sig i . Ett sådant tillstånd får lämnas om de materiella förutsättningarna som krävs för hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning enligt svensk rätt är uppfyllda (4 kap. 26 a §). Ansökan om tillstånd handläggs av åkla- gare och beslut fattas av rätten enligt bestämmelserna i 27 kap. RB. Även denna nya form av rättsligt bistånd gäller enbart i förhållande till EU-stater, och . Även rättslig hjälp i med hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning, dvs. där svensk domstol meddelar till- ståndsbeslutet, får numera verkställas genom omedelbar överföring av telemeddelanden eller uppgifter om telemeddelanden. Som för- utsättning gäller att detta kan ske under betryggande former (4 kap. 25 §). Åklagaren prövar om förutsättningar för omedelbar överföring finns. Sådan verkställighet får endast ske i förhållande till EU-stater, och . Omedelbar överföring innebär att avlyssningen skall ske i den ansökande staten. Upptagning eller uppteckning få då inte göras i , varvid bestämmelserna i 27 kap. 4 § RB om granskning, bevarande och förstöring av det avlyssnade materialet inte blir tillämpliga. 28.4Historik över de hemliga tvångsmedlen 28.4.1Tiden till och med 1970-talet De första reglerna om telefonavlyssning införs Före saknade svensk rätt regler om telefon- avlyssning i brottsutredande syfte. Det antogs att för avlyssning av en misstänkts telefonsamtal erfordrades Kungl. Maj:ts beslut i varje särskilt fall (SOU 1938:44 s. 327). Förslag till regler om telefonavlyssning i samband med brotts- utredning lades fram första gången i processlagberedningens betänkande Förslag till rättegångsbalk (SOU 1938:44). På grundval av detta förslag infördes allmänna regler om telefonavlyssning med , som trädde i kraft . världskriget föranledde dock att det infördes regler om telefonavlyssning genom två tidsbegränsade lagar, nämligen lagen (1939:724) om särskilda tvångsmedel vid utredning rörande brott som avses i 8 eller 19 kap. strafflagen m.m. och lagen (1940:3) om vissa tvångsmedel vid krig eller krigsfara m.m. Giltighetstiden lag upphörde , medan lag gällde t.o.m. . lag medgav att vissa annars inte tillåtna tvångsmedel fick tillgripas vid utredning av brotten spioneri, sabotage m.m. I viss utsträckning baserades lagen på det tidigare framlagda förslaget till rättegångsbalk. Vad gällde beslutanderätten förelåg dock en skill- nad. Det ankom inte på rätten att förordna om avlyssning, utan det fick meddelas av Konungens befallningshavande, landsfogde eller polismästare samt, i , av första stadsfiskalen eller den polisintendent som var chef för kriminalavdelningen. Konungen kunde också ge annan, jämställd befattningshavare i uppdrag att meddela förordnande. Den som meddelat ett förordnande om avlyssning skulle underrätta JK, som kunde upphäva förordnandet. lag gick avsevärt längre än lag, eftersom den inte enbart var inriktad på brottsutredning. I lagen fanns inskrivet också en brottsförhindrande funktion och kravet på anknytning till visst brott var inte ovillkorligt. Beslutanderätten tillkom samma myndigheter som nämndes lag. Även enligt denna lag ägde Konungen uppdra åt annan, jämställd befattningshavare att utöva beslutanderätten. Till skillnad års lag fanns från början ingen skyldighet att meddela beslut om telefonavlyssning till JK, utan en sådan skyldighet infördes först . Varken förslaget till lag eller till lag föranledde några motioner i . Vid utskottsbehandlingen gjordes inte heller några särskilda uttalanden med anledning av förslagen (urtima riksdags andra särskilda utskotts utlåtande nr 9 samt riksdags andra särskilda utskotts utlåtande nr 36). tillsattes en parlamentarisk undersöknings- kommission angående flyktingärenden och säkerhetstjänst, den s.k. . I sitt betänkande behandlade kommissionen bl.a. frågan om hur säkerhetstjänsten utnyttjat de tvångsmedel som ställts till förfogande genom 1939 och lagstiftning (SOU 1948:7). Angående telefonkontrollen under andra världs- kriget uppgav kommissionen bl.a. att all telefontrafik med utlandet kontrollerades under kriget (s. 135 f.). I viss utsträckning var också inrikes telefonkontroll lagd under allmän kontroll. Dessutom före- kom s.k. individuell telefonkontroll. Det sammanlagda antalet indi- viduella förordnanden om telefonkontroll torde ha rört sig om ca 6000. Merparten av telefonkontrollen utövades genom avlyssning av samtal till eller från vissa telefonapparater, medan de övriga kontrollmöjligheterna enligt lag (avstängning av apparat samt fördröjning och brytning av samtal) användes mycket spar- samt. Förordnande om avlyssning förenades dock i regel med en begäran om uppgifter rörande de samtal som utväxlats över appa- raten. – upp- gick de av säkerhetstjänsten avlyssnade samtalen till ca 2,8 miljoner. I sina kommentarer till tillämpningen av 1939 och lagar framhöll kommissionen att bevakningen av post-, telegram- och telefontrafiken i stor utsträckning hade karaktär av en allmän cen- sur, som inte var inriktad på vissa personer (s. 221 f.). Kommissio- nen konstaterade att de censuråtgärder som vidtogs under kriget så gott som helt hade grundat sig lag och att lagens avfatt- ning inte gav vid handen att den skulle möjliggöra en sådan allmän kontroll. Emellertid kunde allmän kontroll inte heller sägas stå i strid med lagens utformning. Enligt kommissionens mening hade det varit lämpligt att lagens räckvidd tydligare klargjorts vid riks- dagsbehandlingen och att lagens innebörd kommit till klarare uttryck i densamma. blev följden att den allmänna kontrollen, censuren, kom att hemlighållas, vilket inte borde ha skett. Däremot uttalade kommissionen förståelse för att individuell kontroll, dvs. kontroll som riktas mot vissa misstänkta personer, av polisiära skäl borde hemlighållas i den enskilda fallen. Kommissionen framhöll att enligt allmänna rättsgrundsatser borde stöd för den individuella kontrollen föreligga i lag. Med infördes allmänna regler om telefonavlyssning i brottsutredande syfte. Bestämmelserna, som infördes i 27 kap. 16 § RB, överensstämde i stora delar med vad som gäller än . Det uppställdes bl.a. krav på att det aktuella brottet inte skulle kunna föranleda lindrigare straff än fängelse . Telefonavlyssning fick vidare bara komma i fråga om åtgärden var av synnerlig vikt för utredningen. Befogenheten att besluta om telefonavlyssning tillkom uteslutande rätten på yrkande av under- sökningsledaren eller åklagaren. Tillstånd att avlyssna gällde samtal till eller från telefonapparat som innehades av den misstänkte eller som annars kunde antas komma att användas av denne. I beslutet skulle anges nummer eller annan beteckning på den telefonapparat som tillståndet avsåg. Tillstånd skulle gälla och högst från den dag då tillståndet delgavs telefonanstaltens före- ståndare. Nytt tillstånd kunde dock meddelas om behov förelåg. Vid riksdagsbehandlingen gjordes inga särskilda uttalanden beträf- fande förslaget till 27 kap. 16 § RB (riksdag, första sär- skilda utskottet, utlåtande nr 2). Särskilda möjligheter ges tvångsmedelslag Det utrikespolitiska läget ansågs 1952 påkalla utvidgade möjlig- heter till bl.a. telefonavlyssning vid vissa brott mot rikets yttre och inre säkerhet. Efter mönster av 1939 och lagar tillkom en ny provisorisk lag, den tidigare nämnda lagen (1952:98) med sär- skilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål. Lagen med- gav bl.a. att telefonavlyssning användes även vid brott varpå kunde följa lindrigare straff än fängelse . Dessutom medgavs att samtal inställdes eller fördröjdes eller att den aktuella telefon- apparaten stängdes av för samtal. Uppgift kunde också lämnas om samtal som expedierats eller beställts till och från telefonapparaten, dvs. sådan åtgärd som benämns teleövervakning. Tillstånd för telefonavlyssning m.m. kunde ges för en månad. Något absolut krav på att frågan om tillstånd skulle prövas av rätten uppställdes inte, utan undersökningsledare eller åklagare gavs också sådan befogenhet. Som förutsättning gällde dock att det kunde befaras att ett inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra sådan tidsutdräkt eller annan olägenhet som var av väsentlig betydelse för utred- ningen. Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till lag yrkades i en motion avslag på propositionen med motiveringen att det inte hade visats föreligga något egentligt behov av den före- slagna lagen. Första lagutskottet hade inget att erinra mot förslaget, men uttalade att man förutsatte att de utvidgade befogenheterna för undersökningsledare och åklagare även i fortsättningen skulle handhas av högt kvalificerade befattningshavare och endast till- gripas vid verkligt behov därav (bet. 1 LU 1952:6 s. 43). Sedan rikspolischefen och riksåklagaren fäst uppmärksamheten på polisens behov av att kunna använda telefonavlyssning som hjälp- medel vid utredningar om den mest kvalificerade narkotika- brottsligheten tillkom den tidsbegränsade lagen (1969:36) om telefonavlyssning vid förundersökning angående grovt narkotika- brott m.m. Lagen medgav att bestämmelserna i 27 kap. 16 § RB om teleavlyssning tillämpades vid förundersökning angående grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling, trots att det för brottet var stadgat lindrigare straff än fängelse . Tillstånd fick med- delas för av högst en månad. Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till 1969 årslag väcktes flera motioner med yrkande om avslag på propositionen. Första lagutskottet hemställde att riks- dagen med avslag på motionerna skulle bifalla propositionen och anförde bl.a. att utskottet, i likhet med departementschefen, ansåg att nämnda spaningsmetod borde få tillgripas i kampen mot den grova narkotikabrottsligheten (bet. 1 LU 1969:16). Utskottet ansåg också att de stränga regler till skydd för rättssäkerheten, som måste uppställas vid ingrepp i telefonhemligheten, kunde uppfyllas på ett tillfredsställande sätt genom den föreslagna lagens uttryck- liga anknytning till 27 kap. 16 § RB. Giltighetstiden lag förlängdes fram till , då lagen upphörde att gälla. Anledningen till detta var att minimistraffet för grovt narkotikabrott och grov varu- smuggling höjdes från till (prop. 1980/81:76 s. 213). lag blev därmed överflödig. Lagens regler om telefon- avlyssning vid misstanke om grovt narkotikabrott och grov varu- smuggling infördes därmed i 27 kap. 16 § RB, varvid den särskilda regeln för denna typ av brott om att tillstånd kunde meddelas för av en månad behölls. Vissa andra lagar vid extraordinära förhållanden I lagen (1957:132) med särskilda bestämmelser angående dom- stolarna och rättegången vid krig eller krigsfara m.m. fanns bestämmelser om telefonavlyssning. Regleringen, som överens- stämde nära med vad som i motsvarande delar gällde enligt lag, upphävdes . Även i den tidsbegränsade lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall, den s.k. spaningslagen, fanns vissa regler om telefonavlyssning. Reglerna hade ersatt motsvarande bestäm- melser terroristlag. Utlänning, vilken meddelats avvis- nings- eller utvisningsbeslut som enligt regeringens beslut inte fick verkställas, kunde bli föremål för övervakning. Övervakningen innebar bl.a. att utlänningen under vissa förutsättningar skulle kunna bli föremål för vissa tvångsåtgärder i spaningssyfte. Lagen upphävdes (se nedan om reformer under 1980- talet). Propositionen 1975/76:202 med förslag till nya regler om telefonavlyssning vid förundersökning m.m. Frågan om lagreglerna beträffande telekontroll kom bl.a. att berö- ras i de utredningar som föranletts av Wennerströmaffären (se betänkande SOU 1964:15 samt den parla- mentariska nämndens . Telefonavlyssning hade spelat en viktig roll i de spaningar som ledde till att avslöjades och dömdes för grovt spioneri. I sam- band med riksdagsbehandlingen av förslag till lag om sär- skilda åtgärder till förebyggande av vissa våldsdåd med internatio- nell bakgrund (den s.k. terroristlagen) och förslag till fortsatt gil- tighet av lag aktualiserades frågan om en samlad översyn av reglerna om telefonavlyssning. Med anledning av begäran tillkallades en utredning om telefonavlyssning för att se över lagstiftningen på området. Utredningen avlämnade betänkandet Telefonavlyssning (SOU 1975:95). På grundval av utredningens förslag avlämnade regeringen propositionen 1975/76:202.