sou · GVB368 · 2008-01-01 00:00:00 — Sammantaget tycks personvalet åtminstone till viss del innebära gynnsamma förutsättningar för kandidater med utländsk bakgrund. Framför allt gäller detta manliga kandidater med utländsk bakgrund i kommunalvalet. Bilden kan nyanseras ytterligare och kandidaterna delas in i ländergrupper efter födelseland.15 Det visar sig då att andelen personröster på kandidater med andra födelseländer än nästan genomgående var högre kommunalval än deras andel bland de nominerade. Resultatet innebär att personvalet i detta avseende var positivt för flertalet invandrargrupper. Ett undantag var invandrare från övriga . För kandidater i denna invandrargrupp var andelen personröster något lägre än deras andel på valsedlarna, vilket de hade gemensamt med kandi- dater födda i . Att andelen personröster på kandidater från andra länder än och övriga var förhållandevis hög innebar dock inte att de blev personvalda i större utsträckning. Mönstret är här alltså detsamma som konstaterades för hela gruppen kandidater med utländsk bakgrund. Bland de kandidater som blev personvalda trots att de stod på icke valbar plats var 15 I undersökningen har populationen delats upp i följande grupper efter födelseland: , , EU25 utom , utom EU25 och , utom , , , Övriga världen. kandidater från andra födelseländer än och övriga nordiska länder däremot – också det i enlighet med vad som konstaterats ovan för hela gruppen kandidater med utländsk bakgrund – något överrepresenterade i förhållande till deras andel på valsedlarna. Härutöver kan nämnas att den positiva effekt som personvalet delvis tycks ha haft för kandidater med utländsk bakgrund inte gäller de kandidater som alltjämt är utländska medborgare. Andelen personröster i kommunalvalet som gick till kandidater som hade kvar sitt utländska medborgarskap var nämligen klart lägre än deras andel bland de nominerade. De blir inte heller personvalda i en omfattning som motsvarar deras andel bland de nominerade. Slut- ligen var ingen av de personvalda kandidater som stod på icke val- bar plats utländsk medborgare. Hur personvalet påverkar förutsättningarna för kandidater med olika utbildningsnivå har inte uppmärksammats i större utsträckning. Av en forskarrapport som utgavs av Rådet för utvärdering av val framgick emellertid att kandidater med hög utbildning i större utsträckning bedrev personvalskampanjer i riksdagsvalet än kandidater med låg utbildning (1999 s. 152). Känt är vidare att lågutbildade är underrepre- senterade och högutbildad överrepresenterade i både riksdag, kommun och landsting (m.fl. 1997 s. 99 f., se även 2004 s. 15). Störst tenderar skillnaden mellan väljares och utbildningsnivå att vara i och minst i kom- munerna. Resultaten val innebar en fortsatt överrepresentation av personer med eftergymnasial utbildning. Liksom tidigare blev överrepresentationen störst i , där andelen ledamöter med eftergymnasial utbildning blev mer än dubbelt så hög som motsvarande andel i valmanskåren. Även i landstingsfullmäktige- församlingarna blev andelen med eftergymnasial utbildning mer än dubbelt så hög som i valmanskåren. I kommunfullmäktige- församlingarna blev andelen knappt dubbelt så hög. Vad innebar då personvalet val för kandidater med olika utbildningsnivå? Vad gäller riksdagsvalet framgår av tabell 3.7 att andelen personröster på kandidater med eftergymnasial utbild- ning blev något högre än dessa kandidaters andel bland de nomi- nerade (66,respektive ). I genomsnitt fick alltså högutbildade kandidater fler personröster än övriga kandi- dater. Skillnaden mellan andel högutbildade bland de nominerade och andel personröster på högutbildade är dock inte särskilt stor. Bland dem som blev personvalda är andelen med eftergymnasial bakgrund dock högre (70,). Delvis skulle det kunna för- av att partiernas valsedlar i större utsträckning toppades av kandidater med eftergymnasial utbildning (74,). Slutligen, bland de sex personvalda kandidater som stod på icke valbar plats, och som alltså inte skulle ha blivit valda i ett system utan personval, var andelen kandidater med eftergymnasial bakgrund ännu högre (83,). Resultaten tyder på att personvalet i riksdagsvalet gynnade kandidater med eftergymnasial utbildning och således för- stärkte skillnaden mellan högutbildades och övriga gruppers repre- sentation. Tabell 3.7 Utbildning och personval 2006 (procent) Källa: SCB. Även kommunalval fanns skillnader mellan hur kandi- dater med olika utbildningsnivå påverkades av personvalet. I vissa avseenden var skillnaderna dessutom större än i riksdagsvalet. Andelen personröster på kandidater med eftergymnasial bakgrund var klart högre än andelen nominerade med eftergymnasial bakgrund (56,jämfört ). Skillnaden finns även sett till andel personvalda med eftergymnasial bakgrund (58,). Resultaten i tabellen innebär att högutbildade kandidater erhöll i genomsnitt fler personröster och i större utsträckning blev personvalda än övriga kandidater. Även bland de kandidater som blev personvalda fast de stod på icke valbar plats var högutbildade kandidater överrepresenterade i förhållande till deras andel bland de nominerade (57,jämfört ). Noteras kan också att överrepresentationen av hög- utbildade kandidater bland personvalda på icke valbar plats var lägre i kommunalvalet än i riksdagsvalet. I landstingsvalet är bilden ungefär densamma som i övriga val. Andelen personröster på kandidater med eftergymnasial utbildning och andelen personvalda kandidater med eftergymnasial utbildning var större än andelen nominerade med eftergymnasial utbildning. I likhet med riksdagsvalet var överrepresentationen störst i fråga om personvalda på icke valbar plats. Som nämnts inledningsvis var en central utgångspunkt i det utredningsarbete som föregick personvalet att stora ekonomiska resurser inte skulle få bli utslagsgivande för personvalet. I diskus- sionen i samband med personvalsreformen framhölls också risken att stora ekonomiska resurser skulle inverka på valutgången (SOU 1999:136 s. 108). Rådet för utvärdering av val fann i sina undersökningar att farhågorna inte hade fog för sig (SOU 1999:136 s. 134). Ovid- kommande ekonomiska faktorer hade inte fått någon inverkan på valresultatet. Personvalskampanjerna bedrevs som regel med rela- tivt begränsade resurser. Kampanjmedlen hade som regel under- stigit 25 000 konor i riksdagsvalet och i kommunal- valet. De vanligaste finansieringskällorna hade varit den egna partiorganisationen och egna medel, medan ren extern finansiering endast hade förekommit i liten utsträckning. steg kostnaderna för personvalskampanjer något (SOU 2004:22 s. 55 f.). Det stora flertalet personvalskampanjer kostade dock allt- jämt . Kostnaderna för personvalskampanjer i de kommunala valen var, i likhet med 1998, lägre. gällde att bidrag från den egna partiorganisationen var den vanligaste finansieringsformen, följt av att kandidaten själv lade ut pengar för sin kampanj. De summor kandidaterna själva lade ut varierade, enligt olika undersökningar, från ett par (Duit & 2004 s. 287, 2004 s. 324 f.). Frågan här är om personer med hög inkomst har gynnats av personvalet. Innan frågan besvaras kan konstateras att personer med en inkomst på eller mer är kraftigt överrepre- senterade i i förhållande till valmanskåren. Delvis torde det förklaras av att samtliga tidigare invalda kandidater som ställer upp för omval har en förhållandevis hög inkomst på grund av att de uppbär riksdagsarvode. Personer med en inkomst är underrepresenterade i , och mest underrepresenterade är personer vars inkomst understiger . Även i kommunfullmäktigeförsamlingarna är personer vars inkomst är eller mer överrepresenterade, om än inte lika mycket som i . Också personer vars inkomst uppgår till är överrepre- senterade i kommunfullmäktige, medan personer med lägre inkomst än är underrepresenterade. Skillnaderna mellan väljares och inkomst är alltså mindre i kommunerna än i . I landstingsfullmäktigeförsamlingarna är förhållan- dena någonstans mittemellan och kommuner. När det så gäller personvalet riksdagsval framgår av tabell 3.8 att kandidater i den högsta inkomstkategorin (400– tkr) fick en betydligt större andel av personrösterna än deras andel på valsedlarna (62,jämfört med 26,4). För kandidater i övriga inkomstgrupper gäller att de tvärtom fick en mindre andel personröster. Resultatet innebär att de kandidater som hade hög inkomst i genomsnitt fick klart fler personröster än övriga kandi- dater. Som nämnts ovan uppgår riksdagsarvodet till ett förhållande- vis högt belopp med den följden att ledamöter som ställde upp för omval ingick i den högsta inkomstgruppen. Det har tidigare visat sig att sittande riksdagsledamöter tenderar att få fler personröster än andra kandidater (1999 s. 224). Att kandidater med hög inkomst erhöll många personröster skulle därför åtminstone delvis kunna ha att göra med att de, såsom sittande riksdagsleda- möter, redan var etablerade och kända för väljarna i sin valkrets än att de hade gott om resurser för egna personvalskampanjer. Många av de sittande riksdagsledamöter som ställde upp för omval kan också tänkas ha varit toppkandidater, vilket även det, som framgått, är gynnsamt från personvalssynpunkt. Som framgår av tabellen var kandidater med hög inkomst också kraftigt överrepresenterade bland toppkandidaterna (78,). Emellertid framgår av tabellen också att överrepresentationen av högstinkomsttagare var ännu högre bland de personvalda (89,). Vidare, av de sex personvalda kandidater som stod på icke valbar plats tillhörde fyra (66,) den högsta inkomstkategorin, och i procent är även denna andel klart högre än motsvarande andel på valsedlarna. Sammantaget tyder resultaten på att personvalet gynnade kandi- dater med en hög inkomst. Tabell 3.8 Inkomst och personval 2006 (procent) 0–99 tkr 100–199 tkr 4,7* 200–399 tkr 33,3* 0–99 tkr 100–199 tkr 200–399 tkr 0–99 tkr 100–199 tkr 18,3** 200–399 tkr Kommentar: * Inkomst 0–399 tkr, ** Inkomst 0–199 tkr. Källa: SCB. Även i kommunalvalet förefaller personvalet ha gynnat kandidater med hög inkomst. Kandidater i den högsta inkomstkategorin (400– tkr) både erhöll personröster och blev personvalda i en utsträck- ning som klart överskred deras andel på valsedlarna (41,1 respek- tive jämfört ). Skillnaden mellan kandidater med hög och låg inkomst var dock mindre än i riksdags- valet. Vidare kan noteras att kandidater i den lägsta inkomstkate- gorin (0–99 tkr) som stod på icke valbar plats blev personvalda i en utsträckning som ungefär motsvarar deras andel på valsedlarna (10,jämfört ). Just i det avseendet tycks personvalet i kommunalvalet med andra ord inte ha missgynnat kandidater med lägre inkomst. Landstingsvalet påminner till en del om kommunalvalet. Dock blev kandidater med lägre inkomst (0–99 tkr och 100–199 tkr) personvalda i något lägre utsträckning, vilket kan ha samband med att de i mindre utsträckning än i kommunvalen toppade sina partiers valsedlar. I ytterligare ett avseende förefaller personvalet i landstingsvalet ha missgynnat kandidater med låg inkomst mer än i kommunalvalet. Som framgår av tabell 3.8 var det mindre vanligt i landstingsvalet att personvalda kandidater på icke valbar plats hade låg inkomst. I rapportens nästa avsnitt (Partierna och personvalet) studeras i vad mån personvalet haft konsekvenser för partierna i olika avseenden, bl.a. om partisammanhållningen har förändrats. En närbesläktad fråga som uppmärksammas redan i detta avsnitt är om de förtro- endevaldas representationsstil eller förtroenderoll har ändrats efter införandet av personval. Hur uppfattar ledamöterna sin roll som representant? I den statsvetenskapliga litteraturen talar man ibland om tre olika slags representationsuppfattningar som skiljer sig åt med avseende på relationen väljare–valda (till exempel 2000 s. 56 f., se även SOU 2001:48 s. 93 f.). Representanten såsom väljar- delegat innebär att den förtroendevalde har ett mer eller mindre bundet mandat från väljarna. Hans eller hennes uppgift är att följa väljarnas uppfattning i olika frågor. Väljardelegatens motsats är förtroendemannen. Den förtroendevalda har då ha ett öppet mandat från väljarna och fattar efter eget skön det beslut som han eller hon anser vara bäst för medborgarna. i efterhand i samband med val. Den tredje företrädarrollen är parti- ombudet. I likhet med väljardelegaten har partiombudet ett bundet mandat, men det härrör inte direkt från väljarna utan från det parti han eller hon representerar. Väljarna röstar på olika partiers poli- tiska program och kan också själva vara medlemmar i ett. Ledamotens koppling till väljarna går således via partiet. I den mån personvalet har haft någon påverkan på ledamöternas förtroende- roll torde det vara ett minskat inslag av partiombud och ökat inslag av främst väljardelegat. I sammanhanget kan vara värt att notera erfarenheter från där man har ett s.k. blandvalssystem. Studier visar näm- ligen att det sätt på vilket en ledamot har fått sitt mandat – genom valkretsval, som är majoritetsval i enmansvalkretsar, eller genom listval, som är val på parti – till en viss del påverkar ledamoten i dennes förtroenderoll (2003 s. 18). Valkretsvalda visar sig ha medborgarkontakter i något större utsträckning än listvalda. De valkretsvalda är också mer inriktade på att företräda medborgarna i sin valkrets och anser i högre grad att deras egen uppfattning är det mest avgörande beslutskriteriet. Någon studie som specifikt behandlar det svenska personvalets påverkan på ledamöters förtroenderoll har, såvitt känt, inte genom- förts (se dock avsnittet Partierna och personvalet). Statsvetarna har emellertid studerat hur riksdagsledamöter i allmänhet själva ser på sin roll som representanter och utför sitt uppdrag mellan valen, och de har därvid även diskuterat frågan om personvalets betydelse (2005). Vad gäller vikten av att representera olika grupper och intressen uppgav ledamöterna i en undersökning som genom- fördes 2002 att det var viktigast att representera partiets politik, därefter regionens/valkretsens intressen (s. 198 f.). Att föra fram sina personliga åsikter eller arbeta med problem för enskilda väljare som vänt sig till vederbörande ansågs inte fullt lika viktigt. Jämförs med tidigare undersökningar, från tiden före personvalsreformen, är ledamöternas bedömningar tämligen stabila. En tydlig skillnad är dock att det enligt ledamöterna har blivit mindre viktigt att arbeta med problem för enskilda väljare som vänt sig till vederbörande. En annan fråga i och undersökning gällde om ledamöterna i en omröstningssituation anser att de i första hand bör följa partilinjen (partiprincipen), följa den egna kompassen (individprincipen) eller fungera som en av väljarna bunden delegat (väljarprincipen). Den princip som undersökning för- ordades av flest riksdagsledamöter var individprincipen, därefter partiprincipen och sist väljarprincipen (s. 200 f.). I tidigare under- sökningar har som regel partiprincipen satts främst. Resultatet innebär således att det har skett en förändring i riksdags- ledamöternas uppfattning om vilken linje man bör följa vid en eventuell lojalitetskonflikt. och menar att partiets ställning som representationsobjekt successivt har försvagats. Undersökningen visar också att partiets (partiprincipen) ställning gentemot den egna valkretsen (väljarprincipen) är stark, även om det skett en försvagning åtminstone jämfört med mitten av . Vad gäller riksdagsledamöternas kontakter med väljarna mellan valen visar undersökningen att dessa ökade både i och utanför den egna valkretsen. Kontakterna med väljarna från den egna valkretsen var något vanligare än kontakterna med andra väljare. Skillnaden har dock minskat något . och menar att det är uppenbart att ledamöterna lägger stor vikt vid mellanvalskontakter med den egna valkretsen och att även andra typer av kontakter har blivit vanligare. Vad gäller kontakterna med den egna valkretsen anser ledamöterna framför allt att dessa är viktiga för att få information om problemen i valkretsen, även om många ledamöter även framhåller vikten av att informera om det pågående riksdagsarbetet. Sammanfattningsvis visar, enligt och , studien att partierna inte längre har samma dominerande ställning i riksdagsledamöternas representationsideologier, att mellanvalskon- takter med olika medborgargrupper (både valkretsen och andra medborgargrupper) har blivit ett allt viktigare inslag i ledamöternas arbetsuppgifter och att det enligt ledamöterna är särskilt viktigt att informera sig om problemen på hemmaplan (s. 211 f.). Utveck- lingen kan förmodligen, anser de, kopplas samman med personvalet och att allt fler ledamöter upplever att de sitter på personliga riksdagsmandat. Den stora majoriteten kandidater som blir valda blir inte person- valda utan får sitt mandat till följd av sin placering på partiets valsedel. riksdagsval blev 57 av 349 ledamöter person- valda, vilket motsvarar . Det är färre än i 1998 och riksdagsval, då ungefär en fjärdedel av ledamöterna blev person- valda. Av de totalt 13 087 kommunfullmäktigeledamöterna blev 2 096 personvalda, vilket också det motsvarar av leda- möterna. Även detta var en nedgång jämfört med föregående val, då omkring en femtedel av ledamöterna blev personvalda. Av de totalt 1 656 landstingsfullmäktigeledamöterna blev 437 personvalda, vilket motsvarar av ledamöterna. Vid föregående lands- tingsval blev drygt en tredjedel av ledamöterna personvalda. Till stor del går väljarnas personröster till kandidater som står högt placerade på partiernas valsedlar. Flertalet av de personvalda ledamöterna skulle följaktligen ha blivit valda även i ett system utan personval eftersom de var placerade på valbar plats. Det innebär att personvalets direkta effekt på kandidaturvalet, dvs. antalet kandi- dater som står placerade på icke valbar plats och som blir invalda enbart på personröster, var liten. I riksdagsvalet blev 6 kandidater på icke valbar plats personvalda. I kommunal- och landstingsvalen var motsvarande antal 129 respektive 60. I samtliga val var detta färre än 2002. Tillsammans med resultatet i föregående avsnitt om väljarna och personvalet kan alltså sägas att personröstningen riks- dagsval innebar att omkring en femtedel av väljarna genom sina personröster utsåg omkring en sjättedel av riksdagsledamöterna som i sin tur till stämde med partiernas kandidatrang- ordning, dvs. de stod på valbar plats. I kommunalvalet utsåg knappt en fjärdedel av väljarna genom sina personröster omkring en sjättedel av fullmäktigeledamöterna, och till överensstämde dessa med partiernas kandidatrangordning. I lands- tingsvalet, slutligen, utsåg omkring en femtedel av väljarna genom sina personröster drygt en fjärdedel av fullmäktigeledamöterna som till stämde överens med partiernas kandidat- rangordning. Hur resultatet ska tolkas beror så klart på vilka förväntningar eller förhoppningar som finns på personvalet. Klart är att föränd- ringarna av kandidaturvalet har sjunkit successivt, och skulle det fortsätta att sjunka i samma takt kommer det om två val inte att bli några förändringar alls i förhållande till partiernas rangordningar. Om personvalets genomslag val också ska anses för litet görs här ingen bedömning av. En synpunkt som ändå kan fram- hållas är att man i en diskussion om personvalets genomslag bör beakta hela den ovanstående bilden. Även om den direkta effekten av personvalet på kandidaturvalet var liten, allra helst i det senaste valet, framgår av undersökningen att genomslaget är klart större när det totala antalet personvalda beaktas. Slutsatsen av detta är att de väljare som personröstar ofta tycks göra samma bedömning som partierna själva av vilka kandidater som bör utses, och personvalda kandidater som inför valet stod på valbar plats är knappast mindre personvalda än personvalda kandidater som inför valet stod place- rade längre ned på listorna. Med utgångspunkt enbart i de få för- ändringar som personvalet har resulterat i avseende kandidaturvalet skulle en tolkning av personvalets genomslag kunna vara att det är alltför svårt för kandidater längre ned på listorna att bli person- valda. Men resultatet skulle också kunna tolkas som att partierna är i fas med sina väljare när det gäller vilka kandidater som är mest lämpade att företräda dem i de beslutande för- samlingarna. Studeras personröster på kandidater som klarat spärren visar det sig att flertalet av dem klarar spärren med en viss marginal. Av de kandidater som i riksdagsvalet klarade spärren på fick en majoritet personröster motsvarande eller mer. En liten grupp fick eller mer. Kommunalvalet kännetecknas ännu mer av att de kandidater som klarar personvalsspärren gör det med förhållandevis bred marginal. Nästan två tredjedelar av dem som klarade spärren på hade personröster mot- svarande eller mer. Jämfört med övriga val var det också en större andel av dessa kandidater som fick eller mer i personröster. I landstingsvalet däremot var som regel margi- nalen till personvalsspärren mindre. Av de kandidater som klarade spärren på hade majoriteten personröster motsvarande . Resultatet tyder på att väljarna i kommunal- valet koncentrerar personröstandet på ett mindre antal populära kandidater som med förhållandevis bred marginal klarar person- valsspärren, medan de i landstingsvalet sprider sina personröster på ett större antal kandidater som med knapp marginal klarar person- valsspärren.16 Riksdagsvalet är i detta avseende ett mellanting mellan kommunalvalet och landstingsvalet. I avsnittet har även studerats hur personvalssystemet påverkar olika grupper av kandidater. Vad kvinnliga och manliga kandidater beträffar tycks personvalet ha missgynnat de förra i riksdagsvalet på så sätt att kvinnliga kandidater fick färre personröster och blev 16 Resonemanget baseras på kandidater som klarat personvalsspärren. Väljarnas personröster på kandidater som inte klarat spärren beaktats inte i sammanhanget. personvalda i mindre utsträckning än vad som kan motiveras av deras andel på valsedlarna. var hälften (tre av sex) av de personvalda kandidaterna på icke valbar plats kvinnor, vilket indi- kerar att personvalsystemet fungerade jämställt i det avseendet. I kommunalvalet missgynnade personvalssystemet kvinnliga kandidater genom att de fick färre personröster och blev personvalda i mindre utsträckning än vad som motsvarar deras andel på valsedlarna. Till viss del kan det möjligen förklaras av att kvinnliga kandidater var underrepresenterade bland toppkandidaterna på valsedlarna, vilka erfarenhetsmässigt brukar få fler personröster än kandidater längre ned på valsedlarna. Emellertid var kvinnorna även underrepre- senterade bland personvalda kandidaterna som stod på icke valbar plats i kommunalvalet. Personvalet förefaller således kunna leda att förstärka den underrepresentation som finns av kvinnor i kommunfullmäktige. Tilläggas bör att det finns stora skillnader mellan olika kommuner och kommuntyper. Hur personvals- systemet påverkat kvinnliga kandidater varierar med andra ord inom landet. I landstingsvalet är bilden att personvalssystemet i det närmaste gynnade kvinnliga kandidater. Både när det gäller person- röster, personvalda och personvalda på icke valbar plats var kvinnor överrepresenterade i förhållande till deras andel på valsedlarna. Bilden varierar dock mellan olika landsting. Sammantaget pekar resultaten i något olika riktningar i de tre valen varför slutsatsen måste bli att det knappast är personvalssystemet i sig som gynnar eller missgynnar ettdera könet. En möjlighet skulle dock kunna vara att personvalet under vissa omständigheter missgynnar kvinn- liga kandidater. I enstaka kommuner kan finnas lokala kulturer som från personvalssynpunkt innebär sämre förutsättningar för kvinn- liga kandidater än manliga kandidater (jfr 2004 s. 34).