sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — På så sätt behålls dessutom den systematik som gäller för situationer då barn har två vårdnadshavare, utan att några särskilda lagstiftningsåtgärder behöver vidtas. Båda vårdnadshavarna har nämligen med nuvarande regelverk som utgångspunkt var för sig rätt till insyn i sådana angelägenheter i vilka någon av dem har gjort bruk av sin rätt att på egen hand bestämma i frågor som rör den dagliga omsorgen om barnet. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad 4.7.2På vilka områden skall en vårdnadshavare kunna ges självständig beslutanderätt? Förslag: Om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna, skall den ena av dem kunna ges rätt att ensam bestämma i sådana frågor som gäller 1.barnets tillgång till hälso- och sjukvård samt tandvård, 2.barnets tillgång till insatser enligt socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade, och 3.förskoleverksamhet för barnet samt barnets skolgång och skolbarnsomsorg. Min målsättning är, i enlighet med direktiven, att inte skapa en tvistlösningsmodell som innebär alltför stora avsteg från principen att föräldrar med gemensam vårdnad skall kunna enas om det som rör barnet. Det är därmed inte lämpligt att – som i – öppna upp för en total urholkning av den gemensamma beslutanderätten. I tidigare avsnitt (avsnitt 4.6.1) har sålunda antytts att den modell som bör väljas bör vara begränsad till vissa områden. De områden som skall kunna föranleda en rättslig prövning rörande beslutande- rätten bör anges i . Detta kan i enskilda fall mycket väl innebära att vissa andra tvistefrågor mellan vårdnadshavarna än de som omfattas av upp- räkningen i lag förblir olösta, i vart fall så länge den gemensamma vårdnaden består. Detta är egentligen inget annat än en konsekvens av huvudregeln om krav på enighet mellan vårdnadshavarna, som givetvis alltjämt skall gälla även om mitt förslag leder till lagstift- ning. Det skall inledningsvis sägas att det faktum att någon av vård- nadshavarna ges självständig bestämmanderätt inte påverkar regel- verk eller praxis i frågor om när det skall krävas samtycke till en åtgärd som rör barnet; tvistlösningen tar endast sikte på vårdnads- havarnas inbördes relation när bestämmanderätten över barnet aktualiseras. Således kan det även mycket väl räcka med ett s.k. tyst samtycke från en av eller båda vårdnadshavarna för att en viss åtgärd skall få vidtas, när detta anses vara en godtagbar ordning enligt gällande rätt. Att en av vårdnadshavarna ensam får bestämma skall inte heller påverka barnets rätt att komma till tals. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Av den tidigare redovisningen framgår att vårdnadshavarnas oför- måga att nå samförståndslösningar kan leda till allvarliga nackdelar för barnet när oenigheten gäller barnets tillgång till hälso- och sjuk- vård. I fokus står sådan verksamhet som avses i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763). Jag anser att barnets intresse av vård och behandling väger väsentligt tyngre än principen om att föräldrar med gemensam vård- nad skall kunna enas om det som rör barnet. Här måste också erinras om artikel 24 i , där det anges att barnet har rätt att åtnjuta bästa uppnåeliga hälsa och rätt till sjukvård och rehabilitering. Konventionsstaterna skall sträva efter att säkerställa att inget barn är berövat sin rätt att ha tillgång till hälso- och sjuk- vård samt vidta lämpliga åtgärder för att bl.a. säkerställa att alla barn tillhandahålls nödvändig sjukvård och hälsovård. Vidare skall konventionsstaterna enligt artikel 39 vidta alla lämpliga åtgärder för att främja fysisk och psykisk rehabilitering samt social återanpass- ning av ett barn som utsatts för någon form av vanvård, utnytt- jande eller övergrepp, m.m. Således bör domstol kunna ge en av vårdnadshavarna rätt att ensam bestämma i sådana angelägenheter. Tandvården är föremål för särskild lagstiftning i tandvårdslagen (1985:125), se 1 § andra stycket hälso- och sjukvårdslagen. Ett be- slut om självständig beslutanderätt i barnets hälso- och sjukvårds- angelägenheter bör avse även sådan vård. De nackdelar som barnet kan drabbas av vid föräldrarnas oenighet i en angelägenhet som berör kommer inte till uttryck lika tydligt i praktiska fall (jfr SOU 2001:72 s. 270). En orsak kan vara att respektive vårdnadshavares inställning till en viss åtgärd, kanske framför allt insatser enligt socialtjänstlagen, mindre ofta skiljer sig från den andra vårdnadshavarens, eftersom det kan be- traktas som lönlöst att argumentera för att barnet skall bli föremål för en viss erbjuden insats eller åtgärd som inte båda vårdnadshav- arna ställer sig bakom. I likhet med vad vårdnadskommitté anförde (jfr SOU 2005:43 s. 138) anser jag att insatser inom område bör Beslutanderätten vid gemensam vårdnad behandlas på samma sätt som hälso- och sjukvårdsåtgärder. För denna inställning talar vad som angetts i den tidigare nämnda artikel 39 i om främjandet av barns fysiska och psykiska rehabilitering samt sociala återanpassning efter bl.a. över- grepp. I fokus står insatser enligt socialtjänstlagen och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. En möjlighet att låta en av föräldrarna ensam bestämma i frågor som rör kan i vissa situationer utgöra ett alternativ till ingripanden enligt LVU. Jag anser därutöver att undantag från principen om föräldrarnas gemensamma beslutanderätt bör kunna göras även för beslut rör- ande barnets skolgång. Information från bl.a. visar att intressekonflikterna mellan föräldrarna när det gäller främst val av grundskola kan få allvarliga konsekvenser för det skolpliktiga barnet. Inte minst måste den ovisshet och oro som barnet kan tänkas känna inför sin stundande skolstart vid föräldrarnas tvist vägas in. Framtvingade kompromisslösningar i frågor av detta slag, som skulle kunna innebära att barnet – för att blidka föräldrarnas sinne för rättvisa – nödgas gå i en skola som ligger långt från den plats där det stadigvarande boendet och kamraterna finns, torde dessutom framstå som mindre lämpliga. Även beslut rörande barnets deltagande i andra delar av det offentliga skolväsendet än grundskola – gymnasieskola samt vissa motsvarande skolformer, nämligen särskola, specialskola och same- skola – bör kunna bli föremål för beslut av nu nämnt slag. Det bör för den självständiga beslutanderättens utövande sakna betydelse om utbildningen anordnas av det allmänna eller i en s.k. fristående skola. Behörigheten att bestämma på egen hand i frågor om barnets skolgång bör avse även beslut rörande den särskilda skolform som går under benämningen förskoleklass. Förskoleklassen är visser- ligen inte obligatorisk, men val av förskola styr i praktiken ofta valet av grundskola (se SOU 2005:43 s. 494). Jag finner att det föreligger sakliga skäl för att behandla frågor om barnets skolbarnsomsorg på samma sätt som skolgången. Ett rättsligt avgörande som ger en av vårdnadshavarna rätt att ensam bestämma om barnets skolgång bör därför alltid innefatta ett Beslutanderätten vid gemensam vårdnad ställningstagande till bestämmanderätten angående barnets skol- barnsomsorg. Ett område som nämns särskilt i direktiven är barnets förskole- verksamhet, underförstått frågor om placeringen i (viss) förskola och familjedaghem, men också möjligen frågor om barnet skall del- ta i sådan verksamhet över huvud taget (se 2 a kap. 2 § skollagen). Frågor om förskolverksamhet torde fortfarande nor- malt behandlas som om de hör till den dagliga omsorgen, vilket i sig betyder att det för det mesta inte torde vara svårt att få till stånd åtminstone ett beslut om barnet, dvs. även om vårdnadshavarna inte är överens. Enligt vållar följaktligen förskoleverksamheten inte alls lika stora problem som skolgången. Detta synes dock till dels bygga på att det för föräldrar som inte kan enas om t.ex. val av för- skola ytterst finns goda förutsättningar att skriva in barnet i två för- skolor, kanske på olika orter i de fall då föräldrarna lever isär. Tid- punkterna för barnets deltagande i respektive förskolas verksamhet blir då beroende av föräldrarnas överenskommelse (eller rättens beslut) om boende och umgänge. Exemplen från ärenden (se avsnitt 4.2.6) visar likväl att det sannolikt kan konstrueras situationer i vilka åtminstone ett kompletterande val av förskola, dvs. när barnet redan har en förskoleplacering, skulle kunna vara ett beslut som redan med gällande rättsläge kräver båda vårdnadshavarnas samtycke. En vårdnadshavare torde således under vissa förutsättningar med fram- gång kunna förhindra att barnet antas även till en ny förskola. För barn som går i två förskolor torde det vara svårt att få kon- tinuitet i kontakterna med jämnåriga kamrater, men även med för- skolans personal, vars arbetstider inte nödvändigtvis överensstämmer med barnets rotationsschema. Detta är en uppfattning som fram- förts till mig från och intresseorganisationer under utredningsarbetet. Man kan inte heller bortse från att utvecklingen av förskoleverksamheten, med tydliga pedagogiska inriktningar, gör att förskolevalet kan ha betydelse för det kommande skolvalet. Även omständigheter som en förskolas religiösa inriktning, barn- gruppens storlek, lokalförhållanden samt inre och yttre miljö kan Beslutanderätten vid gemensam vårdnad SOU 2007:52 variera stort, något som åtminstone i vissa fall skulle kunna tala för att enighet bör råda även enligt gällande rätt (se argumentationen i SOU 2005:43 s. 129, där vårdnadskommitté som tidigare nämnts menade att beslut om var barnet skall gå i förskola måste fattas av föräldrarna gemensamt om de har gemensam vårdnad samt i JT 2002-03 s. 336 ff., jfr s. 6:56 a). Även jag anser att beslut rörande barnets förskoleverksamhet är av sådan vikt att det rimligen bör förutsättas att föräldrar med gemensam vårdnad kommer överens i enlighet med vad som anges i huvudregeln för vårdnadshavarnas beslutsfattande i 6 kap. 13 § första stycket FB. Enligt min uppfattning saknas anledning att göra någon åtskillnad mellan frågor om vilken inriktning förskoleverk- samheten skall ha eller vilken specifik förskola barnet skall placeras i. Detsamma gäller ställningstaganden till om barnet skall delta i förskoleverksamhet över huvud taget. Vad som sagts betyder att frågor om barnets deltagande i förskoleverksamhet åtminstone för framtiden bör behandlas enligt huvudregeln om gemensamt beslutsfattande när barnet har två vårdnadshavare. Kommunerna och andra huvudmän bör således inom förskoleverksamheten iaktta samma tillvägagångs- sätt som inom skolan när det gäller t.ex. inhämtande av samtycke från vårdnadshavarna till förskoleplacering. Endast om någon av föräldrarna har givits självständig beslutanderätt bör man kunna avstå från den andra vårdnadshavarens medverkan till anmälan om behov av eller uppsägning av förskoleplats, accept av en viss före- slagen placering, m.m. Någon tillämpning av undantagsregeln i 6 kap. 13 § andra stycket torde knappast bli aktuell. Att det bör krävas enighet mellan vårdnadshavarna i samtliga de nu nämnda frågorna rörande förskoleverksamheten markeras endast på så sätt att det i anges att en av vårdnadshavarna skall kunna ges självständig beslutanderätt när det gäller barnets förskoleverksamhet – således inte genom något förtydligande av grundregeln i 6 kap. 13 § om beslutsfattandet eller genom en upp- räkning av vilka frågor som skall anses höra till den dagliga om- sorgen om barnet. Inte heller kan någon ändring i skollagen anses erforderlig (jfr 2 a kap. 7–8 §§ skollagen, där det talas om anmälan från vårdnadshavaren respektive vårdnadshavarens önskemål). För frågor av vardaglig karaktär rörande förskoleverksamheten bör, liksom tidigare, var och en av vårdnadshavarna kunna ta ställ- ning för barnets räkning. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad 4.7.3Särskilt om barnets bosättning Förslag: Den vårdnadshavare som barnet enligt domstols- avgörande eller föräldrarnas avtal skall bo tillsammans med får ensam bestämma var i han eller hon skall bo tillsammans med barnet. Bedömning: Ett gemensamt beslut från vårdnadshavarna bör krävas för att barnet skall få bosätta sig utomlands. En angelägenhet i vilken vårdnadshavarnas oenighet kan leda till allvarliga nackdelar för barnet är frågan om barnets bosättning. Problemställningen behandlas särskilt i detta avsnitt. Som framgått av den tidigare redovisningen är frågan om ett barns bosättning, enligt gällande rätt, av sådan art att den kräver båda vårdnadshavarnas samtycke. Därav följer, som tidigare be- rörts, att den ena föräldern kan förhindra att barnet – och indirekt även den förälder som barnet bor med – flyttar. Detta torde åtmin- stone teoretiskt sett innebära att även en flyttning inom en och samma ort kräver att båda vårdnadshavarnas är överens, eftersom inte heller en sådan flyttning av barnet kan anses vara en fråga hän- förlig till den dagliga omsorgen. Den uppfattning som vanligen framförs i doktrinen är att båda vårdnadshavarnas samtycke krävs även om barnet enligt rättsligt avgörande eller avtal skall bo tillsammans med en av föräldrarna (6 kap. 14 a § FB, jfr dock s. 6:56, där det fram- hålls att det knappast är tänkbart att domstolen skulle kunna bestämma att barnet skall bo med den ena föräldern, varefter denne sedan skulle vara förhindrad att flytta). Frågan är nu om ett förtydligande av rättsläget är befogat, dvs. om en boendeförälder i vart fall för framtiden bör anses ha en otvetydig rätt att ensam bestämma att barnet skall flytta. Om så är fallet, minskar nämligen behovet av att domstolen särskilt tar ställning i frågan huruvida någon av vårdnadshavarna skall kunna anförtros självständig beslutanderätt. Det kan naturligtvis hävdas att höga krav skulle behöva ställas på domstolens prognoser för vårdnadshavarnas agerande och boendeförhållanden , om ett beslut som ger besked om vem barnet skall bo tillsammans med skulle få betydelse för rätten att flytta med barnet. Om rätten utnyttjas, kan detta förorsaka ett Beslutanderätten vid gemensam vårdnad plötsligt och hårt slag mot en fungerande kontakt mellan barnet och den förälder som barnet inte bor tillsammans med, men också mot denna förälders möjligheter att engagera sig för barnet över huvud taget. Således skulle exempelvis förutsättningarna för ett av domstol beslutat umgänge mellan barnet och umgängesföräldern mycket väl kunna raderas ut helt och hållet, om boendeföräldern väljer att flytta långt bort. måste påpekas att boendeföräldern har ett ansvar för att barnets behov av umgänge med den förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt möjligt tillgodoses (se 6 kap. 15 § andra stycket FB). Konsekvensen av att vårdnadshavarna utan undantag skall behöva vara överens om barnets bosättning när någon av dem är boende- förälder i juridisk mening framstår enligt min uppfattning likväl inte som rimlig, särskilt inte då domstolen vid sin prövning har möjlighet att utifrån barnets bästa göra överväganden kring vem barnet bör bo tillsammans med. Boendeföräldern skulle då i prak- tiken kunna hindras att flytta tillsammans med barnet till en ort där föräldern har möjligheter att ge barnet bättre levnadsförutsättningar, t.ex. när föräldern på den nya orten har erbjudits arbete eller en studieplats. Detta får anses strida mot en grundläggande rättsupp- fattning. Vidare måste beaktas att den gemensamma vårdnaden mycket väl kan ha kommit till stånd mot vårdnadshavarens vilja. I sammanhanget bör det hållas i minnet att varje medborgare enligt regeringsformen är tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket (och att lämna detta). I praktiken kan detta visa sig vara en illusorisk rättighet, om priset som skall betalas är att föräldern vid utnyttjande av sin rätt kan tvingas lämna ett barn som han eller hon enligt ett domstolsavgörande skall bo tillsammans med. För att undanröja de oklarheter som får anses föreligga bör därför en fråga enligt 6 kap. 14 a § FB om vem barnet skall bo till- sammans med för framtiden anses innefatta ett ställningstagande också till vem av vårdnadshavarna som på egen hand skall ha rätt att bestämma var barnet skall bo. Följden blir alltså att den vårdnadshavare som enligt rättens avgörande eller avtal är boendeförälder får flytta med barnet till ett nytt boende utan den andra vårdnadshavarens samtycke. Eftersom rättigheterna för den som är eller blir boende- förälder förtydligas i ett mycket väsentligt avseende, bör det inte komma i fråga att sträcka ut rätten att ensam bestämma om barnets boende till den som endast i praktiken är boendeförälder, dvs. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad utan att kunna hänvisa till dom, beslut eller avtal. Någon prövning av vad som är barnets bästa i boendefrågan har då inte gjorts. Begränsningar till flyttning i ? En särskild fråga är om boendeförälderns rätt att bestämma barnets bosättning skall vara inskränkt till boende inom landet. Sådana ord- ningar förekommer bl.a. i och i det danska lagförslag som antagits. Inledningsvis kan nämnas att i sitt betänkande (SOU 1995:79 s. 101 ff.) föreslog en begränsning för en vårdnadshavare att, i avsaknad av tillstånd från en umgänges- förälder utan del i vårdnaden eller domstol, föra barnet utomlands för längre sammanhängande tid än , oavsett om det rörde sig om en tillfällig utlandsvistelse eller en mer permanent flyttning. Förslaget ledde inte till lagstiftning, med hänvisning till bl.a. att det saknades något egentligt faktaunderlag för att bedöma behovet av regleringen, att ordningen skulle kunna bidra till ytterligare kon- flikter mellan föräldrarna och att det på grund av bristande sank- tioner inte skulle hindra vårdnadshavare från att ta med sig barnet till utlandet (prop. 1997/98:7 s. 78 f.). Till följd av globaliseringen och den tekniska utvecklingen kan det hävdas att det numera finns goda möjligheter att upprätthålla umgänge med personer i andra länder, t.o.m. i andra världsdelar. Resor till och kommunikation per telefon och e-post med personer i andra länder framstår inte som lika främmande eller problematiskt som för bara sedan. är det givetvis ofrånkomligt att en flyttning till ut- landet för barnets del innebär att möjligheten till umgänge med den andra föräldern oftast försämras, vilket talar för en restriktiv håll- ning till införandet av en rätt för boendeföräldern att bosätta sig med barnet i utlandet utan den andra vårdnadshavarens samtycke. Förändringarna i barnets sociala situation, bl.a. rörande språk, kultur samt möjligheter att vidmakthålla kontakter med kamrater och släktingar, blir vid flyttningar inom landet typiskt sett inte lika stora som om barnet skulle flytta med vårdnadshavaren till ett nytt land. Ett eventuellt umgänge med den förälder som barnet inte skall bo tillsammans med kan därutöver tänkas underlättas, om de gemensamma referensramarna i dessa avseenden upprätthålls. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Jag anser mot bakgrund av det ovanstående att en boende- förälders rätt att bestämma var han eller hon skall bo tillsammans med barnet bör begränsas till bosättning i . Följaktligen bör det krävas att vårdnadshavarna är överens för att barnet skall kunna bosätta sig i utlandet. Det faktum att någon flyttning till utlandet inte bör kunna bli aktuell utan att vårdnadshavarna är ense medför också att dom- stolens prövning av boendefrågan renodlas högst väsentligt. Över- väganden kring huruvida en vårdnadshavare skulle kunna tänkas ut- nyttja en rätt att flytta utomlands med barnet mot den andra vård- nadshavarens vilja behöver därmed inte göras vid prövningen av vem som skall utses som boendeförälder. Ett rättsligt avgörande eller ett avtal som utpekar någon av för- äldrarna som boendeförälder bör sammanfattningsvis anses inne- fatta en rätt för föräldern att bestämma var i föräldern och barnet skall bo tillsammans. Detta kan också utläsas som en rätt att flytta med barnet inom landet, trots att den andra vårdnadshavaren inte har lämnat sitt samtycke. Därigenom klargörs motsatsvis att en vårdnadshavare som inte är boendeförälder enligt rättsligt avgörande eller avtal inte har rätt att ändra barnets bosättning utan samtycke från den andra vård- nadshavaren när barnet har två vårdnadshavare. Detta bör alltså gälla även om barnet i praktiken bor stadigvarande med endast den vårdnadshavaren men utan att boendefrågan har reglerats i beslut eller avtal (se 6 kap. 14 a §). Jag ser inte anledning att här ta ställning till om båda vårdnads- havarnas samtycke i det sist nämnda exemplet också skall krävas för en flyttning inom ett begränsat område, t.ex. inom en viss ort. Jag vill dock peka på att en ändrad bosättning inom en viss ort kan ha betydelse för t.ex. möjligheterna för barnet att gå kvar i en viss skola eller delta i viss förskoleverksamhet. En ändring kan i för- längningen påverka möjligheterna att upprätthålla kontakten med barnets kamratkrets. Detta skulle kunna tala för att åtgärden i före- kommande fall bör föregås av samtycke från barnets båda vård- nadshavare. – Frågan om de närmare gränserna för en vårdnads- havares rätt att flytta med barnet inom ett begränsat område när vårdnadshavaren inte enligt 6 kap. 14 a § är barnets boendeförälder bör lösas i rättstillämpningen. Jag vill dock tillägga att det faktum att flyttningen motiveras av en ny familjebildning knappast är en sådan omständighet som bör påverka bedömningen av om flytt- ningen kräver båda vårdnadshavarnas samtycke. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Ändringar av barnets folkbokföring En dom eller ett avtal om barnets boende har inte avgörande be- tydelse för frågan om barnets folkbokföring. För barn skall anmälan om bl.a. att barnet flyttat göras av barnets vårdnadshavare. Barn som har fyllt har dock rätt att själv göra sådan anmälan (30 § folkbokföringslagen). Det framstår inte som rimligt att den vårdnadshavare som inte kan motsätta sig att barnet flyttar skall kunna sabotera verkning- arna av domen eller avtalet rörande boendet genom att motsätta sig en ändrad folkbokföring. Min uppfattning är att den behörighet som följer med rätten att bestämma var i föräldern och barnet skall bo i och för sig borde kunna slå igenom utan ändringar i relevanta bestämmelser i folkbokföringslagen. Med barnets vård- nadshavare måste nämligen rimligtvis förstås den eller de vård- nadshavare som kan eller skall företräda barnet, varför ordalydelsen som sådan inte synes lägga hinder i vägen för en sådan tolkning. förutsätter paragrafen i fråga i grunden att båda vård- nadshavarna har lämnat samtycke, om två vårdnadshavare finns (jfr även RÅ 1995 ref. 74). I den praktiska tillämpningen har folkbok- föringsfrågorna dessutom vållat viss diskussion (se t.ex. prop. 1997/98:7 s. 59). Jag har därför stannat för att låta boendeförälderns behörighet att anmäla barnets flyttning framgå i lag. 4.7.4Tolkningen av domstolens förordnande Om den självständiga beslutanderättens räckvidd i tiden En särskild fråga är hur långt behörigheten skall sträcka sig för en vårdnadshavare som genom domstolsbeslut har tillagts rätten att ensam besluta i vissa angelägenheter. Det står klart att behörigheten inom något av de ämnesområden som domstol, enligt mitt förslag, skall kunna råda över kan sträcka sig långt utöver vad som varit aktuellt när frågan förelades dom- stolen. Om föräldrarna varit oense om exempelvis en viss hälso- och sjukvårdsåtgärd och underställt domstolen detta faktum som skäl för att endera föräldern skall ges rätt att ensam bestämma i hälso- och sjukvårdsfrågor för barnets räkning, kan resultatet alltså bli att någon av föräldrarna för framtiden ges rätt att på egen hand fatta många olikartade beslut inom detta område. Uppstår seder- mera någon annan sjukvårdsangelägenhet som är helt obesläktad Beslutanderätten vid gemensam vårdnad med den som eventuellt gav upphov till domstolens avgörande, bör domstolens beslut – om inget annat bestämts i avtal mellan för- äldrarna eller domstolen därefter ändrat sitt tidigare avgörande – gälla även för beslutsbehörigheten i den senare frågan.