sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — I kapitel 7 övervägs hur rättens skyldighet att verka för förlikning bör komma till uttryck i tingsrätt och hovrätt. Kapitel 8 innehåller överväganden om hur medlingsinstitutet bör reformeras för att användningen av medling skall öka. Del tre behandlar under kapitlen 9–11 frågan om ett alternativt tvistemålsförfarande. I kapitel 9 ges exempel på förenklade förfa- randen och reformeringar av civilprocessen i , Nederlän- derna, och samt . Kapitel 10 redovisar utred- ningens överväganden och förslag till ett alternativt förfarande för dispositiva tvistemål i tingsrätt. I kapitel 11 lämnas ett förslag till alternativt förfarande som något avviker från utredningens direktiv. Del 4 innehåller konsekvensanalyser och författningskommen- tar. I kapitel 12 redovisas kostnadsberäkningar och andra konse- kvenser. Kapitel 13 är en författningskommentar. Som nämnts återges direktiven i bilaga 1. I bilaga 2 återges ut- redningens enkät angående medling. Bilaga 3 är en sammanställning över enkätsvaren. I bilaga 4 redovisas utfallet av den undersökning utredningen genomfört angående andelen förlikta tvistemål. Bilaga 5 är ett exempel på hur ett informationsmaterial angående snabb- rättegång skulle kunna utformas. I bilaga 6 ges exempel på hur rät- tens förelägganden om svar kan utformas i olika situationer när käranden har begärt snabbrättegång. Bilaga 7 är exempel på ut- formning av tidsplaner i snabbrättegång. I bilaga 8 skisseras flödes- scheman för handläggning vid stämningsansökan med begäran om snabbrättegång respektive ordinär stämningsansökan. Bilaga 9 är ett exempel på hur ett informationsmaterial om förhandsbeslut i tvistemål kan utformas. I bilaga 10 ges ett exempel på hur en kal- lelse till motparten kan se ut i förfarandet om förhandsbeslut. Betänkandet innehåller inte några särskilda yttranden. 2Nuvarande former för tvistlösning När två parter inte kommer överens uppstår en tvist. I många fall görs tvisten upp i godo av parterna utan någon yttre inblandning. Kan parterna inte komma överens står flera alternativ till buds. Några av alternativen skall beskrivas närmare i det följande. I enklare förmögenhetsrättsliga tvister är den summariska proces- sen ofta ett relativt snabbt och billigt förfarande för den som vill få till stånd ett verkställbart avgörande. Förfarandet regleras i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Proces- sen inleds genom att sökanden ansöker om betalningsföreläggande eller handräckning hos kronofogdemyndigheten. Ansökningsav- giften är . I ansökningen skall sökanden ange sitt yrkande och grunden för det. Ansökningen kan avse betal- ningsföreläggande, vanlig handräckning eller särskild handräckning. En ansökan om betalningsföreläggande kan användas när sökanden vill att svaranden skall betala en fordran som är förfallen till betal- ning, under förutsättning att förlikning i saken är tillåten. En ansö- kan om vanlig handräckning kan gälla avhysning eller skyldighet för någon att fullgöra något annat än betalning, om tidpunkten för fullgörelse har inträtt. Begäran om särskild handräckning används främst när någon egenmäktigt har rubbat sökandens besittning till fast eller lös egendom eller på annat olovligt sätt hindrat sökanden att utöva sin rätt till viss egendom. Om kronofogdemyndigheten tar upp en ansökning om betal- ningsföreläggande eller vanlig handräckning skickas denna till sva- randen som föreläggs att svara på ansökningen inom en viss be- stämd tid. I föreläggandet upplyses svaranden om att målet kan Nuvarande former för tvistlösning komma att avgöras även om han eller hon inte svarar. Bestrider sva- randen ansökningen kan sökanden begära att målet skall överläm- nas till tingsrätt. Om svaranden däremot inte i rätt tid bestrider ansökningen skall kronofogdemyndigheten meddela utslag i enlighet med ansökningen. Utslaget vinner laga kraft och blir där- med verkställbart efter dagen för utslaget. Svaranden kan hindra att utslaget vinner laga kraft genom att ansöka om återvin- ning . I sådant fall överlämnas målet till tingsrätten för vidare prövning. Leder ansökningen till utslag har sökanden rätt till ersättning för kostnader i målet, om inte sökanden har inlett förfarandet i onö- dan. Rätten till ersättning är dock begränsad. I mål om betalnings- föreläggande får ersättning för eget eller ombuds arbete bestämmas till högst , om det inte finns särskilda skäl för ett högre er- sättningsbelopp. En tvistemålsrättegång inleds genom att käranden lämnar in en skriftlig ansökan om stämning. För ansökningen skall käranden betala en ansökningsavgift, . Om målet har överlämnats till tingsrätten från kronofogdemyndigheten anses an- sökningen om betalningsföreläggande eller handräckning som en stämningsansökan. Någon ytterligare ansökningsavgift utgår då inte. Stämningsansökningen skall innehålla uppgifter om parterna, kärandens yrkande, grunden för yrkandet och de bevis som käran- den vill åberopa. Är ansökningen fullständig utfärdar tingsrätten stämning på svaranden. Därefter skall förberedelse i målet äga rum. Förberedelsen har till syfte att klarlägga parternas yrkanden och invändningar, hur parterna ställer sig till de faktiska förhållanden som åberopas i målet samt vilka bevis som åberopas. Vidare skall rätten undersöka om det finns förutsättningar för förlikning. Rät- ten skall driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgö- rande av målet. Så snart det kan ske bör rätten höra parterna angå- ende målets handläggning. Om det inte är obehövligt skall även en tidsplan upprättas. Förberedelsen inleds vanligtvis med att svaranden föreläggs att inkomma med ett skriftligt svar på vad käranden yrkat och i övrigt anfört. Om svaranden inte följer ett sådant föreläggande i ett mål Nuvarande former för tvistlösning där förlikning om saken är tillåten, kan tingsrätten meddela tred- skodom mot honom eller henne. Detta innebär att kärandens yr- kanden bifalls utan att någon materiell prövning av tvisten görs. Kommer svaranden in med ett skriftligt svaromål fortsätter hand- läggningen normalt med att parterna kallas till muntlig förberedelse inför en domare. Vid den muntliga förberedelsen får parterna, under domarens ledning, bemöta varandras påståenden så att deras ståndpunkter blir tydligt och fullständigt angivna. Det är domarens skyldighet att genom materiell processledning se till att klarlägga otydligheter och ofullständigheter i parternas framställningar. Även behovet av be- visning gås igenom. Om det är möjligt skall förberedelsen avslutas vid det första sammanträdet. Går inte det fortsätter förberedelsen genom skriftväxling eller vid ett nytt sammanträde. I syfte att göra förberedelsen mer effektiv har tingsrätten vissa verktyg för att driva processen framåt. Rätten kan t.ex. förelägga en part att slut- ligt bestämma sin talan och uppge de bevis han vill åberopa (s.k. stupstocksföreläggande). Rätten kan också meddela parterna att förberedelsen skall anses avslutad vid en viss senare tidpunkt, efter vilken parterna i princip inte får åberopa något nytt material eller nya bevis. Om det är till fördel för handläggningen av målet bör rätten innan förberedelsen avslutas göra en skriftlig sammanställ- ning av parternas ståndpunkter. I mål där förlikning är tillåten har rätten en skyldighet att, i den mån det är lämpligt, verka för att parterna förliks. Detta sker vanli- gen i samband med den muntliga förberedelsen. Om det anses lämpligare kan rätten i stället förelägga parterna att inställa sig till ett sammanträde inför en medlare. När förberedelsen är avslutad skall målet enligt huvudregeln sättas ut till huvudförhandling. I enklare fall kan tingsrätten redan i samband med den muntliga förberedelsen övergå till att hålla huvudförhandling i förenklad form. I vissa fall kan rätten i stället avgöra målet på handlingarna. Detta gäller bl.a. om talan har medgivits eller om utredningen i målet är sådan att det inte behövs någon huvudförhandling och parterna inte heller begär huvudför- handling. Innan ett mål avgörs på handlingarna skall parterna bere- das tillfälle att skriftligen slutföra sin talan, om de inte kan anses redan ha gjort det. Vid huvudförhandling i tvistemål består rätten av tre domare, om inte annat är föreskrivet. Om rätten anser att det är tillräckligt med en domare och parterna samtycker till det, eller om målet är av en- Nuvarande former för tvistlösning kel beskaffenhet, är rätten domför med en domare. Mål där tviste- föremålets värde inte överstiger ett halvt basbelopp () avgörs alltid av en domare. Vid huvudförhandlingen skall parterna muntligen lägga fram allt som åberopas i målet. Domen får bara grundas på det som fram- kommit vid huvudförhandlingen. Domen kan antingen avkunnas muntligen direkt efter den enskilda överläggningen, eller meddelas vid en senare bestämd tidpunkt. Den part som förlorar målet skall enligt huvudregeln betala mot- partens rättegångskostnader. I mål där tvisteföremålets värde inte överstiger ett halvt basbelopp är möjligheterna att få ersättning dock begränsade. Ersättning för ombudsarvode utgår t.ex. i regel endast för rättslig rådgivning i enlighet med tim- kostnadsnormen (exklusive moms). En part som är missnöjd med tingsrättens dom kan överklaga denna till hovrätten. Parterna kan emellertid genom avtal avsäga sig rätten att överklaga. Genom att träffa ett avtal om att inte över- klaga en dom får tvisten ett snabbare definitivt avslut och rätte- gångskostnaderna hålls nere. Det är dock inte så vanligt att sådana avtal träffas. Hyresnämndernas verksamhet regleras i lagen (1973:188) om ar- rendenämnder och hyresnämnder (LAH). Förutom att pröva tvis- ter har nämnden till uppgift att medla i hyres- och bostadsrätts- tvister. handlägger t.ex. ärenden angående tillstånd till andrahandsuthyrning, föreläggande för hyresvärden att rusta upp en bostadslägenhet och prövning av hyresvillkors skälighet. Ären- dena avgörs ofta efter ett muntligt sammanträde inför nämnden, som normalt består av ett hyresråd och två intresseledamöter. har en skyldighet att i varje ärende försöka för- lika parterna. Enligt 12 § LAH skall nämnden, om parterna inte lyckas förlikas efter egna förslag, lägga fram förslag till förlikning om det inte är uppenbart att förutsättningar för förlikning saknas. Förlikningsverksamheten måste dock ske med iakttagande av viss försiktighet, eftersom nämnden skall avgöra tvisten i de fall där förlikning inte nås. Nuvarande former för tvistlösning Till hyresnämnden kan parter även vända sig med begäran om medling utan att någon tvist är anhängig vid nämnden, s.k. fristå- ende medling. Medlingen är kostnadsfri och inleds efter en skriftlig ansökan från en eller båda parterna. I ansökningen skall det i kort- het anges vad tvisten gäller. Ansökningen skickas sedan till mot- parten som får möjlighet att yttra sig. Parterna kallas därefter till ett sammanträde inför nämnden. Vid ett sammanträde för medling består nämnden normalt endast av ett hyresråd. Det förekommer dock att även intresseledamöter deltar. Kommer parterna överens upprättas ett skriftligt förlikningsavtal som undertecknas av par- terna. Om parterna inte kommer överens skrivs ärendet av. kan också medla i arrende- hyres- och bostads- rättstvister som är föremål för rättegång i domstol. Enligt 7 § andra stycket LAH har rätten möjlighet att i sådana tvister hänskjuta tvisten i dess helhet eller i viss del till arrende- och , innan målet avgörs. Även en sådan medling är kost- nadsfri för parterna. Rätten har inte någon skyldighet att samråda med nämnden inför ett beslut om att hänskjuta ett mål till medling. I praktiken förekommer dock ofta att rätten inhämtar nämndens samtycke. Ett sammanträde inför nämnden är som huvudregel offentligt, oavsett om det är fråga om medling eller annan handläggning. () är en statlig myndighet som bl.a. har till uppgift att på ett opartiskt sätt pröva tvister mel- lan konsumenter och näringsidkare. Syftet med förfarandet i är att tillhandahålla ett snabbt, billigt och enkelt alternativ till dom- stolsförfarandet för prövning av sådana tvister. I nämnden ingår jurister med domarerfarenhet samt intresseledamöter från vardera sidan. Prövningen är kostnadsfri och inleds med en skriftlig anmälan från konsumenten. Anmälan måste ske från det att näringsidkaren helt eller delvis avvisade konsumentens krav. Nämnden prövar inte tvister där värdet av vad som yrkas understi- ger ett visst lägre belopp. Värdegränsen varierar beroende på vad anspråket rör. Om en tvist är av principi- ellt intresse eller om det finns andra särskilda skäl kan nämnden Nuvarande former för tvistlösning besluta att pröva tvisten även om yrkandet understiger den gällande värdegränsen. Förfarandet i är helt och hållet skriftligt. Konsumenten kan alltså inte åberopa någon muntlig bevisning till stöd för sitt anspråk. Parterna har inte heller rätt att närvara vid nämndens sammanträde. Handläggningen är förhållandevis snabb. Vanligtvis tar från anmälan till beslut. I beslutet lämnar nämnden en re- kommendation om hur tvisten bör lösas. Rekommendationen är inte bindande för parterna. Det har dock visat sig att näringsidkare i mycket stor utsträckning följer nämndens rekommendationer. Enligt de undersökningar nämnden gör i de ärenden där konsu- menten får helt eller delvis rätt är det i genomsnitt av näringsidkarna som följer nämndens beslut. Att besluten är offent- liga och ofta får uppmärksamhet i massmedia kan antas bidra till den höga siffran. Nämndens beslut kan inte överklagas. Nämnden kan dock under vissa särskilda omständigheter ompröva ett avgörande i ett ärende. Skiljeförfarande är en form av privat rättsskipning där parterna själva har möjlighet att utse de personer (skiljemän) som skall lösa tvisten. Förfarandet är reglerat i lagen (1999:116) om skiljeförfa- rande. Parter som står i avtalsförhållande till varandra kan redan i sam- band med att avtalet sluts avtala att framtida tvister vid tillämp- ningen av avtalet skall lösas genom skiljeförfarande. Har en sådan skiljeklausul tagits in i ett avtal mellan en konsument och en när- ingsidkare får den emellertid inte göras gällande mot konsumenten, om skiljeavtalet träffades innan tvisten uppstod. Parterna kan också träffa skiljeavtal sedan en tvist har uppkommit. Skiljeavtal får träf- fas i alla frågor där förlikning i saken är tillåten. Har parterna träffat skiljeavtal är det ett dispositivt hinder för rättegång i domstol. Det betyder att talan i anledning av tvisten inte kan prövas i domstol, om någon av parterna invänder att tvisten i stället skall avgöras ge- nom skiljeförfarande. Skiljeförfarande inleds genom att en part tar emot en begäran om skiljedom. Parterna får själva välja plats för förfarandet. I första hand ankommer det på parterna att bestämma hur många skilje- Nuvarande former för tvistlösning männen skall vara och hur de skall utses. Normalt går det till så att parterna väljer varsin skiljeman. Dessa två väljer i sin tur en tredje skiljeman som fungerar som ordförande. De enda formella kraven på en skiljeman är att han eller hon inte får vara underårig, inte satt under förvaltare och inte heller försatt i konkurs. Det finns således inget krav på att en skiljeman skall vara jurist. Skiljeförfarandet skall vara flexibelt och snabbt och det finns därför få bestämmelser som styr förfarandet. Parterna och skilje- männen råder således till stor del själva över förfarandet. I lagen anges som riktmärke att skiljemännen skall handlägga tvisten opar- tiskt, ändamålsenligt och snabbt. Till skillnad från processen i domstol är skiljeförfarandet inte offentligt. När en part har begärt skiljedom skall skiljemännen bestämma inom vilken parten skall ange sina yrkanden och de om- ständigheter som åberopas till stöd för dem. Därefter får motpar- ten på sig att ange sin inställning till yrkandena. Innan tvis- ten avgörs skall skiljemännen ge parterna tillfälle att utföra sin talan skriftligt eller muntligt i den omfattning som behövs. Om en part begär det skall muntlig förhandling hållas. Skiljeförfarandet avgörs genom skiljedom. Domen kan inte överklagas. Den kan dock upphävas på formella grunder i en klan- derprocess i allmän domstol. Skiljemännen har rätt till skälig ersättning för arbete och utlägg. Skiljemännen fastställer själva ersättningens storlek. Parterna svarar solidariskt för kostnaderna. Om inte parterna har kommit överens om något annat prövas frågan om hur kostnaderna slutligt skall fördelas i skiljedomen. Vid sidan av det ovan beskrivna förfarandet där skiljenämnden upprättas tillfälligt finns även ett antal permanenta skiljedomsin- stitut dit parterna kan vända sig med en begäran om skiljeförfa- rande. Det största institutionella organet för skiljeförfarande i är . De flesta instituten har utarbetat egna regler som kompletterar eller modifierar de nationella skiljemannalagarna. Flera skiljedomsinsti- tut har även utformat regler om förenklat skiljeförfarande i syfte att tillhandahålla ett alternativ som är snabbare och där kostnaderna kan hållas nere. Som exempel kan nämnas Handels- kammares skiljedomsinstituts regler för förenklat förfarande. Ut- märkande för detta förfarande är bl.a. följande. Tvisten avgörs en- dast av en skiljeman. Parterna får inte ge in mer än två skrifter var- dera i saken. Dessa skall vara kortfattade och avges inom en tids- Nuvarande former för tvistlösning Muntlig förhandling skall äga rum bara när en part begär det och skiljemannen anser det nödvändigt. Skilje- domen skall meddelas och domskäl ges bara om någon part begär det. Arvodet till skiljemannen och institutets er- sättning fastställs i förhållande till det omtvistade värdet, vilket gör att kostnaderna kan beräknas redan innan förfarandet inleds. Medling som tvistlösningsmetod kan äga rum genom olika privata, mer eller mindre formaliserade, alternativ. Det som skiljer medling från rättegång och skiljeförfarande är bland annat att en överens- kommelse som träffats efter medling är bindande endast på avtals- rättslig grund. En medlare har inte till uppgift att döma mellan parterna. En medlare kan i stället definieras som en person som är accepterad av båda parter och som, med inga eller små maktbefo- genheter, inträder i en tvist i syfte att hjälpa parterna att komma överens. Medling kan också beskrivas som en strukturerad för- handling, där en eller flera medlare försöker få två eller flera parter att komma fram till en överenskommelse.TPF1FPT Medlingen kännetecknas av att det är parterna som styr förfa- randet. Beroende på sitt uppdrag och på tvistens karaktär kan medlaren inta en mer eller mindre aktiv roll. Generellt sett kan medlarens uppgifter beskrivas på följande sätt. Medlarens huvud- uppgift är att skapa förutsättningar för en bra kommunikation mellan parterna. Inledningsvis bör medlaren klarlägga vilka intres- sen som ligger bakom tvisten och hjälpa parterna att lägga fram förslag till lösningar. Medlaren kan vidare hjälpa parterna med slut- liga bud och upprättande av ett avtal. Slutligen skall medlaren hjälpa parterna att skaffa instrument för att se till att avtalet efter- levs. är ett organ som inrättades 1999 bland annat för att markera betydelsen av alterna- tiva tvistlösningsformer för näringslivet. Institutet har bl.a. till uppgift att lämna information i medlingsfrågor samt att bistå parter vid medling som anordnas helt eller delvis enligt institutets regler. Medlingen skall bedrivas med snabbhet, normalt skall den vara av- slutad . Alla som deltar i medlingen har skyldig- 1TP PT Se vidare angående medling , Medling och andra typer av ADR samt , Alternativ tvistlösning. Nuvarande former för tvistlösning het att iaktta sekretess. Skulle medlingen misslyckas behöver par- terna därmed inte riskera att något av det som sagts under med- lingen åberopas i rättegång eller skiljeförfarande. Om parterna når en överenskommelse kan de utse medlaren till skiljeman och begära att denne fastställer förlikningsavtalet i en skiljedom. På det sättet kan resultatet av medlingen bli verkställbart. I samband med att en begäran om medling inges till institutet skall en ansökningsavgift på betalas. Denna får dock av- räknas från den slutliga ersättningen till institutet. Arvode till medlaren beräknas på grundval av tvisteföremålets värde enligt en särskild tabell. Därtill kommer en administrativ avgift till institutet. Även denna beräknas på grundval av tvisteföremålets värde. Par- terna skall också betala ersättning till nader. Dispaschörens kompetens regleras i sjölagen (1994:1009). Kom- pletterande bestämmelser finns i förordningen (1975:932) med dis- paschörsinstruktion. Enligt dessa författningar sysslar dispaschören med utredning och fördelning av gemensamt haveri, tvist angående en försäkringsgivares ersättningsskyldighet på grund av avtal om sjöförsäkring, tvist om avståndsfrakt i samband med befraktning av fartyg, samt frågor om ansvarsbegränsning för redare. I sjöförsäk- ringstvister är dispaschören ensam behörig att pröva tvisten i första instans. Sådana ärenden kan röra vitt skilda försäkringar såsom kaskoförsäkring för såväl skepp som mindre fartyg, ansvarsförsäk- ring för redare, samt olika typer av intresseförsäkringar för redaren. Till dessa redarens försäkringar kommer lastsidans transportförsäk- ring av varor. Det kan tilläggas att utöver dessa mer eller mindre kommersiella försäkringar så är även båtförsäkringen, som är en kombinerad konsumentförsäkring, att hänföra till sjöförsäkring. I finns en dispaschör, med kansli i . Dispaschö- ren utses av regeringen. Vid utnämning av dispaschör gäller samma behörighetskrav som för domare, dvs. dispaschören skall vara lagfa- ren. Dispaschörens avgöranden kan överklagas till tingsrätt, hovrätt och . Dispaschören har mot denna bakgrund ka- raktäriserats som ett slags domstol, låt vara av unikt karaktär. Det finns inga närmare bestämmelser om dispaschörens ställning inom rättsväsendet och inte heller om hur dispaschprocessen skall Nuvarande former för tvistlösning I motiven sägs att förfarandet skall präglas av viss formlös- het och smidighet.TPF2FPT Principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration gäller inte i förfarandet och detta gör att förfarandet till stor del kan göras enkelt, snabbt och smidigt. I praktiken kan förfarandet sägas utgöra en blandning av vanlig civilprocess, för- valtningsprocess och skiljeförfarande. Förfarandet hos dispaschö- ren är vanligtvis helt skriftligt. Om vittnesbevisning åberopas läggs den normalt fram genom skriftliga vittnesattester. Muntligt sam- manträde kan emellertid hållas om parterna begär det. Dispaschö- ren kan själv begära kompletteringar i utredningen eller hämta in teknisk bevisning av en opartisk besiktningsman. I vissa fall måste också dispaschören konsultera sakkunniga i t.ex. tekniska frågor. Inför avgörandet bereds parterna tillfälle att skriftligen slutföra sin talan. Dispaschören avgör sedan ärendet genom en s.k. dispasch. En dispasch utformas i allmänhet i stort sett på samma sätt som en vanlig tvistemålsdom. Dispaschören kan också försöka förlika par- terna om parterna inte anser sig ha uttömt den möjligheten. I många fall kontaktas dispaschören för utlåtanden och synpunkter innan saken har kommit till tviststadiet och då undviks i allmänhet att saken i formellt hänseende överlämnas till dispaschören för ut- redning och avgörande. Dispaschören har rätt till skäligt arvode för sitt arbete. Denna kostnad skall alltid betalas av försäkringsgivaren, om inte försäk- ringstagarens talan är uppenbart ogrundad. Om försäkringstagaren vinner tvisten har denne också rätten till ersättning för ombuds- arvode. En försäkringsgivare kan dock inte få ersättning för sådana kostnader, oavsett utgången av tvisten. Ett normalt ärende hos dispaschören tar ungefär att handlägga. I genomsnitt handlägger dispaschören mellan fem och tio tvister . Parterna utnyttjar i allmänhet inte möjligheten att överklaga och dispaschörens avgöranden blir därför i praktiken ofta slutliga. 2TP PT Prop. 1966:145 s. 89.