sou · GVB367 · 2008-01-01 00:00:00 — Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet I förord uttalas tron på kvinnor och mäns jämlikhet. I första artikeln anförs att ett av FN:s mål är att öka den internationella samverkan vid befordrande, och främjande av akt- ningen för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter för alla, utan åtskillnad med avseende på kön, ras, religion eller språk. Principen om mänskliga rättigheter bygger på konceptet att alla människor har lika värde och rättigheter och ska behandlas med värdighet. Mänskliga rättigheter tillfaller därmed alla människor. Den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna (1948) följdes upp av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheter (The ) som antogs 1948. I dess första artikel fastslås principen om människors lika värde och rättigheter: All human beings are born free and equal in dignity and rights. They are endowed with reason and conscience and should act towards one another in a spirit of brotherhood. Artikeln kan kritiseras för att genom formuleringen brotherhood utesluta hälften av mänskligheten från inter- nationellt skydd utifrån de mänskliga rättigheterna. I likhet med artikel 1 riktas artikel 22 och 25 företrädesvis mot män. I artikel 22 anförs att envar äger i sin egenskap av samhällsmedlem rätt till social trygghet och är berättigad till att de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, som äro oundgängliga för hans värdighet och för en fri utveckling av hans personlighet förverkligas (min kursiv.). I artikel 25 anförs att envar har rätt till en levnadsstan- dard som är tillräcklig för hans egen och hans familjs hälsa och väl- befinnande (min kursiv. Den allmänna förklaringen innehåller därutöver bl.a. ett förbud mot könsdiskriminering, samt förbud mot diskriminering pga. av ras, färg, språk, religion, politiska eller andra åsikter, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller annan status (artikel 2). I förklaringen anförs vidare att moderskap och barndom berättigar till särskild hjälp och assistans: Motherhood and childhood are entitled to special care and assistance (artikel 25). Rättsubjektet i den allmänna förklaringen är följaktligen en man och i den mån kvinnor inkluderas kopplas de till moderskap. Denna aspekt diskuteras längre fram i rapporten. KMPR och KESKR (1966) De två FN-dokumenten KMPR (Konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter) och KESKR (Konventionen om ekono- miska, sociala och kulturella rättigheter) utgör tillsammans med den allmänna förklaringen den internationella rättighetskatalogen (of Rights). KMPR och KESKR innehåller såväl generella för- bud mot diskriminering som särskilda artiklar som framhåller kvinnors och mäns lika rättigheter. De innehåller vidare ett särskilt stadgande om att medlemsstaterna särskilt åtar sig att försäkra att rättigheterna i respektive konvention ska åtnjutas lika av kvinnor och män (artikel 3 i respektive konvention). Enligt KMPR tillåts avvikelser under allmänt nödläge från de fri- och rättigheter som anges i konventionen, men dessa undantag får inte innebära köns- diskriminering. Skyddet mot könsdiskriminering har därmed en stark ställning. Juristen menar att det faktum att skyddet mot könsdiskriminering finns med i alla centrala rättig- hetsdokument, att det framhålls som en grundläggande rättighet och att reservationer eller undantag från förbudet mot könsdiskri- minering inte tillåts, gör att skyddet mot könsdiskriminering kan sägas vara starkare än skydd för/rätt till andra fri- och rättigheter (Lerwall 2001 sid. 28). I KMPR (artikel 12 och 23) uttalas ett explicit skydd för familjen och familjelivet från statlig intervention. I KMPR (artikel 27) och KESKR (artikel 15) finns ett uttalat skydd för rätten till kultur. Som feministisk forskning visat utgör ofta kultur och tradi- tion legitima skäl för att inte tillerkänna kvinnor lika rättigheter. Det finns följaktligen en inbyggd paradox i de två FN-dokumen- ten. Å ena sidan ska kvinnor tillerkännas lika rättigheter och skyd- das mot könsdiskriminering, å andra sidan kan dessa rättigheter inskränkas på vissa arenor. Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet CEDAW – FN:s konvention om avskaffande av all slags diskrimine- ring av kvinnor (1979) FN:s konvention om avskaffande av alls slags diskriminering av kvinnor – kvinnokonventionen eller (Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination Against Women) – antogs av 1979 och har ratificerats av 174 stater (). Kvinnokonventionen ses som en viktig internationell överenskommelse när det gäller jämställdhet, genom att den ställer mer långtgående krav på medlemsstaterna för att förverkliga kvinnors rättigheter än andra mer generella konven- tioner om mänskliga rättigheter såsom KMPR och KESKR. Den innehåller även frågor som utgår från kvinnors särskilda behov av skydd som i viss utsträckning skiljer sig från mäns, t.ex. prostitu- tion och människohandel. Kvinnokonventionen, som består av 30 artiklar, förbjuder all form av diskriminering av kvinnor. I konventionens första kapitel definieras diskriminering. Här anförs att diskriminering av kvinnor omfattar såväl handlingar som har till syfte att diskriminera som handlingar som inte har sådant syfte men får ett sådant resultat. Konventionen behandlar således såväl direkt som indirekt diskrimi- nering. Dess mål är följaktligen att uppnå såväl de jure jämställdhet (juridisk, formell jämställdhet) och de facto jämställdhet (faktiskt, reell jämställdhet). Dessa begrepp diskuteras mer ingående i kapitel 4. I artikel 2–16 anges vad staterna åtagit sig att genomföra. Dessa åtaganden inkluderar t.ex. att tillförsäkra kvinnor rätten att delta i det politiska och offentliga livet (artikel 7). Positiv särbehandling medges för att uppnå jämställdhet till dess att målet om lika behandling uppnåtts (artikel 4). Särbehandlingen får dock endast utgöra en tillfällig åtgärd för att uppnå samstämmighet mellan de jure och de facto jämställdhet. Konventionen inkluderar även den privata sfären genom dess familjerättliga reglering (artikel 16). I artikel 16 anges bl.a. att kvinnor och män ska ges lika rätt att ingå äktenskap, välja make/maka, samtycka till äktenskapet, ha lika rättigheter och skyldigheter inom äktenskapet, vid äktenskaps- skillnad och ha lika stark beslutande rätt när det gäller familjeplane- ring. I artikel 17–22 stadgas regelverket för den kvinnokommitté som har till ansvar att granska tillämpningen av konventionen. Artikel 23–30 gäller regler för bl.a. ratificering och revision av konven- tionen. Kvinnokonventionen har kritiserats på en rad punkter (se t.ex. Amnéus 2005, Lerwall 2001). Den har bl.a. kritiserats för att utgå från mannen som norm för jämställdhet och för att den saknar reglering av frågor såsom aborträtten och homosexuella kvinnors rättigheter. Den saknar även reglering av frågor såsom förbud av våld mot kvinnor, förbud av våldtäkt inom äktenskapet samt lika arvsrättigheter. Kvinnokonventionen har även kritiserats för svag implemente- ring. Uppföljning av konventionen sker genom att kvinnokom- mittén, ett oberoende FN-organ, granskar de rapporter som med- lemsstaterna regelbundet har åtagit sig att skicka in. Kommittén ger på basis av vad som framkommit i rapporterna förslag till åt- gärder.TPF2FPT Dessa förslag och rekommendationer är inte juridiskt bindande. allmänna rekommendation nummer 19 (1992) I kvinnokommitténs allmänna rekommendation nummer 19 påtalas brist på förbud mot kvinno- våld. I den allmänna rekommendationen nummer 19 klargörs att förbudet mot könsdiskriminering i konventionens första kapitel också ska inkludera könsbaserat våld. Könsbaserat våld definieras enligt följande: våld riktat mot en kvinna därför att hon är en kvinna eller som får oproportionerliga effekter just för att hon är kvinna (allmänna rekommendation nummer 19, 1992). Det anförs vidare att våld omfattar alla handlingar som kan orsaka fysiskt, psykiskt eller sexuellt lidande samt hot om sådana handlingar, tvång eller andra former av inskränkningar i den personliga friheten (ibid.). Rekommendation nummer 19 uttalar dessutom att pornografi bidrar till våld mot kvinnor, och att stater ska vidta adekvata åtgärder samt erbjuda rättsliga medel och kompensation för dessa skadeverkningar. 2TP PT Se t.ex. Den sjätte och sjunde periodiska rapport om åtgärder för genomförande av Konventionen av all slags diskriminering av kvinnor, , . N2005/7933/JÄM. Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet Våld mot kvinnor ska följaktligen ses som en form av diskrimi- nering och står därför i strid med principen om lika behandling som är grundläggande för att kunna besitta mänskliga rättigheter. Rekommendationen är emellertid inte formellt juridiskt bindande, till skillnad från kvinnokonventionen. skulle man kunna hävda att de stater som ratificerat kvinnokonventionen och som rapporterar om sina åtgärder mot könsbaserat våld också godtar synen på våld mot kvinnor som ett brott mot de mänskliga rättig- heterna (Wigenmark 2002). Enligt juristerna (2000) kan en repetition av uttalanden i flera olika internationella fora om att sexualiserat våld är köns- diskriminerande och står i strid med de mänskliga rättigheterna innebära att de utvecklas till en vedertagen rättsnorm, s.k. opinio jura. I linje med detta resonemang, och med referenser till fall i internationell folkrätt, menar statsvetaren att if states are recognizing these principles, they have also agreed to their adherence. (Waltman 2006 med referenser till bl.a. Legality of the Threat or Use of Nuclear Weapons, 1996, I.C.J. 226, 254– 255 8, samt Case Concerning Military and Paramilitary Activities in and Against (Nicar. V. US) Merits 1986 I.C. 14, 98–102 27). Deklarationen om avskaffande av våld mot kvinnor (1993) antog Deklarationen om avskaffande av våld mot kvinnor. Deklarationen kompletterar kvinnokonventionen och dess rekommendation nummer 19. I deklarationen används samma definition av könsbaserat våld som i rekommendation nummer 19. Det stadgas vidare att könsrelaterat våld är varje könsrelaterad våldshandling som resulterar i eller sannolikt kommer att resultera i fysisk, sexuell eller psykisk skada eller lidande för kvinnor, inklusive hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt frihetsberövande, vare sig det sker offentligt eller privat (FN:s deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor, 1993). Här fastslås att våld mot kvinnor utgör ett hinder för jäm- ställdhet och en kränkning av kvinnors mänskliga rättigheter. Enligt deklarationen ska stater vidta alla lämpliga åtgärder för att eliminera våld mot kvinnor. 1994 tillsatte FN:s kommission för mänskliga rättigheter en sär- skild rapportör om våld mot kvinnor. som såväl kvinnokonventionens utökning genom den allmänna rekommendationen nummer 19 som deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor innebär en starkare normbild- ning på området, saknas en juridiskt bindande internationell reglering kring mäns våld mot kvinnor (Amnéus 2005). Wien-deklarationen (1993) I Wien-deklarationen (artikel 18) uttrycks explicit att kvinnors rättigheter är mänskliga rättigheter. I deklarationen anförs att kvinnors och flickebarns mänskliga rättigheter är: an inalienable, integral and indivisible part of human rights och att () the eradication of all forms of discrimination on grounds of sex are priority objectives of the international community (deklarationen , artikel 18). Pekingdeklarationen – i (1995) Vid FN:s fjärde internationella kvinnokonferens i , där 189 regeringar var representerade, antogs enhälligt Pekingdeklara- tionen och en handlingsplan. Dokumenten är inte juridiskt bindande, men spelar en betydande roll i främjandet av kvinnors mänskliga rättigheter och som katalysator i arbetet för jämställdhet mellan könen. I handlingsplanen framhålls att såväl discriminatory attitudes and practices som unequal power relations bidragit till en låg kvinnorepresentation i beslutsfattande församlingar. För att åtgärda kvinnors underrepresentation i politiken föreslås specific targets and implementing measures --- if necessary through positive action (artikel 190a). Regeringar föreslås även vid all- männa val vidta åtgärder som encourage political parties to inte- grate women in elective and non-elective public positions in the same proportion and at the same levels as men (artikel 190b). Mainstreaming framhålls dessutom som ett verktyg för att främja jämställdhet. När det gäller könsbaserat våld används samma formulering som i allmänna rekommendation nummer 19 och deklarationen om avskaffande av våld mot kvinnor . Statsvetaren menar att representerar ett diskursivt skifte när det gäller folkrättens Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet syn på kvinnorepresentation (Dahlerup 2006a). Medan tidigare dokument fokuserat på kvinnors bristande resurser eller bristande vilja att delta i beslutsfattande församlingar, som orsaker till kvinnors underrepresentation, lades nu tyngdpunkten på de insti- tutionella och kulturella exkluderingsmekanismer som hindrar kvinnor från att nå en mer jämställd politiskt representation. An- svaret för förändring försköts således från enskilda kvinnor till institutioner. Dahlerup menar även att kvinnokonferensen visar på en förskjutning när det gäller den uttalade önskvärda andelen kvinnor i beslutsfattande församlingar. I tidigare dokument hade man argumenterat för fler kvinnor i politiken. I Pekingdeklarationen förflyttades emellertid fokus till equal parti- cipation. Även om kvotering inte omnämndes explicit i hand- lingsplanen föreslogs åtgärder såsom positive action. Dahlerup sammanfattar förändringarna enligt följande: Even if the language is cautious, the Platform represents on the whole a new discourse, focusing on the mechanisms of exclusion through insti- tutional practices, setting gender balance as the goal and demanding that governments and political parties commit themselves to affirmative action. (Dahlerup 2006a:5–6). Peking- dokumentet präglas således av en fast track discourse (Dahlerup & Freidenvall ). Uppföljningskonferenser har ägt rum i 2000 och 2005, då en politisk deklaration och handlingsplan för ytterligare åtgärder antogs. Tilläggsprotokollet till kvinnokonventionen (1999) Tilläggsprotokollet till kvinnokonventionen (The Optional Protocol eller Fakultativt Protokoll) öppnades 1999 och trädde 2000. Genom detta protokoll ut- vidgades kvinnokommitténs befogenheter. Enskilda individer eller grupper av individer har enligt protokollet rätt att framföra klago- mål hos kommittén om deras mänskliga rättigheter blivit kränkta. Ett villkor är att det land de vistas i undertecknat protokollet och att de inhemska rättsmedlen är uttömda. Förutom ovan nämnda internationella överenskommelser har även FN-organ såsom exempelvis och antagit konventioner som mot diskriminering pga. kön. för mänskliga rättigheter (1950) I likhet med FN-systemets regler om kvinnor och mäns lika rättig- heter och dess skydd mot diskriminering har regler utarbetats av (stycket bygger på Lerwall 2001). I Europakonven- tionen för mänskliga rättigheter (EKMR) finns ett generellt förbud mot diskriminering (bl.a. på grund av kön) vid åtnjutandet av de fri- och rättigheter som konventionen skyddar (artikel 14). artikel nummer 14 omfattar följande diskri- mineringsgrunder: Åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i denna konven- tion ska säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Uppräkningen av diskrimineringsgrunder är inte uttömmande genom formuleringen såsom (Lerwall i och sid. 120). Det innebär t.ex. att diskrimineringsgrunden sexuell lägg- ning ingår, vilket också framkommit av praxis. Diskrimineringsförbudet är emellertid begränsat till att omfatta de områden som konventionen skyddar. har inkorporerats i svensk rätt. Den skyd- das av RF 2:23 som stadgar att lag och andra föreskrifter måste stå i överensstämmelse med EKMR. 3.2EG-rätten och mänskliga rättigheter Förutom FN-systemets och regler om mänskliga rättigheter har regler utarbetats av den Europeiska Unionen. EG- rätten har en särskild ställning i EU:s medlemsstater genom att den har företräde framför nationell rätt.TPF3FPT Vid en eventuell konflikt mel- lan EG-regler och nationell lagstiftning ges EG-reglerna företräde. Principen om EG-rättens företräde medför att har en skyldighet att anpassa lagstiftningen så att den överensstämmer med . Ett förbehåll finns dock. I RF 10:5 stadgas att överlåtelse av beslutanderätt förutsätter att fri- och rättighetsskyddet inom det samarbetsområde till vilket överlåtelsen sker motsvarar det som ges i denna regeringsform och i den 3TP PT Stycket baseras på Lerwall 2001. Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. En av EG-rättens grundläggande rättsprinciper är principen om icke-diskriminering. har fastslagit att principen om lika behandling och avskaffandet av könsdiskriminering omfattas av de grundläggande mänskliga rättigheterna och är en del av EG- rättens allmänna rättsprinciper. I artikel 141 (f.d. artikel 119) slogs principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete fast. Denna bestämmelse har successivt utvecklats till ett antal gemenskapsinstrument. Jämställdheten har utvidgats inom EG-rätten genom Amster- damfördraget, som trädde i kraft . Genom Amsterdam- fördraget ändrades artikel 2, som stadgar att en av EU:s viktigaste mål är att främja jämställdhet mellan kvinnor och män (, Article 2). I artikel 3.2 anges att EU i sina mål, strategier och verksamhet ska undanröja bristande jämställdhet mellan kvinnor och män (med avseende på alla punkter som anges i artikel 3.1) samt främja jämställdhet mellan dem. I ett tillägg till artikel 3 stadgas vidare att bristande jämställdhet mellan könen ska undanröjas bl.a. genom principen om mainstreaming (, Article 3). När det gäller jämställdhet har flera direktiv utarbetats inom EU, såsom likalönedirektivet och likabehandlingsdirektivet. Enligt likalönedirektivet är medlemsstaterna skyldiga att avskaffa löne- diskriminering pga. av kön (artikel 3). Medlemsstaterna måste även vidta åtgärder för att se till att inga könsdiskriminerande bestäm- melser förekommer (artikel 4). De ska vidare tillse att nödvändiga åtgärder vidtas för att garantera att likalöneprincipen tillämpas. Principen om likabehandling av kvinnor och män avser frågor om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbets- villkor. Förutom de bindande rättsakterna finns även flera icke- bindande rekommendationer, resolutioner och handlingsprogram, etc. avseende jämställdhet mellan kvinnor och män. T.ex. finns rådets rekommendation on the balanced participation of women and men in the decision-making process. Stadgan om de grund- läggande rättigheterna omfattar medborgerliga, politiska, ekono- miska, sociala och samhälleliga rättigheter som inkluderas i andra källor, t.ex. rätten till icke-diskriminering (artikel 21) och jäm- ställdhet mellan kvinnor och män (artikel 23). 3.3Regeringsformen och mänskliga rättigheter Nationella konstitutioner utgör ett samhälles spelregler (2003 rev. , m.fl. 2006). Spelreglerna avser vilka beslutsfattarna är, hur de utses och upp- giftsfördelningen dem emellan. De utgör också grunden och förut- sättningen för beslutens legitimitet. Konstitutioner reglerar även medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter och hur de ska skyddas gentemot staten. Konstitutioner kan sägas representera en komprimerad version av ett samhälles syn på demokrati: vilka ska styra, hur ska styret gå till och hur ska de styrande hållas ansvariga? Konstitutioner innehåller dessutom allmänna principuttalanden såsom att den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella väl- färd ska vara grundläggande för den politiska verksamheten. Dessa uttalanden utgör inte rättsregler i den meningen att de kan göras gällande inför domstol, utan ska snarare ses som en ideologisk färd- riktning. Konstitutioner är därmed betydelsefulla i så måtto att de sätter ramarna för medborgarnas gemensamma liv. Constitutions are not only about crafting and entrenching political rules, rights, and institutions, although these are typical features. Constitutions are also about encapsulating a countrys highest ideals and emphasizing its most significant identities. And thus, constitutions are of great consequence. A constitution is intended to stand above every day politics, authorizing the rules of the game and legitimating the processes and outcomes of government. Constitutions are also, at their core, about power – laying out its distribution, exercise and limits, imposing obligations as well as granting rights (Dobrowolsky & 2003 sid. 2). Konstitutioner är dessutom kontextuella (Dobrowolsky & 2003). De reflekterar den politiska, socioekonomiska och kulturella miljön i ett samhälle och de förändringar som äger rum. Konstitutioner ska därför förstås mot bakgrund av hur såväl diskurser som praktiker skapas vid särskilda kontextbundna tillfällen i historien. Statsvetaren menar att the constitutions we have depends upon the constitutions we make and do and are (Pitkin 1987 citerad i Baines & 2005, sid. 2). Den syn på kvinnors och mäns rättigheter och jämställdhet mellan könen som finns uttryckt i den svenska regeringsformen kan därför i stor utsträckning ses som en reflektion av de föreställ- ningar om jämställdhet som fanns i Regeringsformen och kvinnors och mäns jämlikhet som en mänsklig rättighet Det var en period i svensk politisk historia då jämställdhetsfrågor politiserades och institutionali- serades, en period som av historikerna (2000) kommit att kallas för den oblodiga revolutionen. Statens skyldighet att tillförsäkra kvinnor och män lika rättigheter är införd i den svenska regeringsformen. I RF 1:2 anges att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla männi- skors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdig- het. I RF 1:9 klargörs att domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra offentliga förvaltningar i sin verksamhet ska beakta allas lik- het inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Regerings- formen bygger således på likhetsprincipen. Såväl kvinnor som män är fullvärdiga individer och medborgare och ska behandlas lika. Paragrafen RF 1:2 är ett s.k. målsättningsstadgande (eller pro- gramstadgande). Det innebär att målet för den samhälleliga verk- samheten anges i texten, men att enskilda medborgare inte på basis av den kan påkalla ett domstolsingripande (m.fl. 2006). Den ålägger det allmänna att verka för att målsättningarna ska tillämpas men innebär följaktligen inte att det allmänna kan bli föremål för rättslig kontroll (prop. 1973:90 sid. 194f, prop. 1975/76:209 sid. 128). Däremot kan det bli föremål för politisk kontroll (SOU 1975:75. sid. 184. Se även m.fl. 2006 och Lerwall 2001). I RF 1:2 stycke 2 anges vidare att den enskildes välfärd är ett grundläggande mål för den offentliga verksamheten, ett mål som avser såväl den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd som individens sociala välfärd. I RF 1:2 stycke 3 framhålls att det allmänna ska sörja för en hållbar utveckling som leder till en god miljö för nuvarande och kommande generationer. I RF 1:2 stycke 4 framhävs att det allmänna ska verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden och att det allmänna ska värna den enskildes privatliv och familje- liv. I RF 1:2 stycke 4 anges vidare att det allmänna ska verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället.