sou · GVB322 · 2008-01-01 00:00:00 — Polisen skall också förebygga och övervaka allmän ord- ning och säkerhet samt hindra och ingripa vid störningar. Till åkla- gares uppgifter hör att ansvara för ledningen av alla kvalificerade brottsutredningar där det finns en skälig brottsmisstanke mot någon. Åklagare skall också besluta i åtalsfrågor och föra det all- männas talan i brottmålsprocesser. Även andra myndigheter kan medverka i brottsutredningar. Det gäller t.ex. , och . Dessa myndigheter får dock som huvudregel inte verkställa beslut om tvångsmedel. Medverkan av andra myndigheter än polisen i den brottsbekämpande verksamheten kommer inte att behandlas här utan i samband med respektive kartläggningsområde. är central förvaltningsmyndighet för polis- väsendet och har tillsyn över detta. Till hör bl.a. och Säkerhetspolisen. är den organisation inom vilken kampen mot den organiserade brottsligheten samordnas på central nivå. Inom bedrivs bl.a. kriminalunderrättelsetjänst och vissa kvalificerade brottsutredningar rörande t.ex. våldsbrott, seriebrott, narkotikabrott och ekonomisk brottslighet. Riks- kriminalpolisen ansvarar också för det operativa internationella polissamarbetet och för utvecklingsarbetet när det gäller inter- nationella operativa frågor på kriminalpolisområdet. Säkerhets- polisen leder polisverksamhet för att förebygga eller avslöja brott mot rikets säkerhet. Det är också Säkerhetspolisens uppgift att leda polisverksamhet när det gäller bl.a. terroristbekämpning och bevaknings- och säkerhetsarbete som avser den centrala stats- ledningen eller som har samband med statsbesök och liknande händelser. Den lokala polisorganisationen utgörs av en polismyndighet i varje län. Normalt finns vid en polismyndighet en polisoperativ enhet som i regel rymmer utredningsverksamhet, utrycknings- verksamhet och trafikpolisverksamhet samt en förvaltningsenhet för bl.a. administrativa uppgifter. Alla polismyndigheter har krimi- nalunderrättelseenheter. är samlad inom en myndighet, . Riksåklagaren är högste chef över åklagarväsendet och utövar tillsyn över åklagarverksamheten. Den operativa åklagarverksamheten bedrivs vid landets 43 åklagar- kammare. Dessa har vanligtvis ett visst geografiskt arbetsfält. Möjligheterna att använda tvångsmedel under förundersökning regleras av bestämmelserna i 24–28 kap. RB. Enligt JO innebär ett beslut om användning av sådant tvångsmedel att en förunder- sökning är eller skall anses vara inledd (JO 2001/02 s 89). I den öppna polisens verksamhet får tvångsmedel användas endast under en förundersökning (för Säkerhetspolisen finns undantag från detta, se avsnitt 12.3). Förfarandet vid förundersök- ning är reglerat i och i förundersöknings- kungörelsen. Enligt 23 kap. 1 och 3 §§ RB skall polismyndighet eller åklagare fatta beslut om förundersökning så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. I 23 kap. 2 § RB sägs att förundersökningen har två huvudsakliga syften. Det ena syftet är att utröna om brott föreligger och vem som skäligen kan miss- tänkas för brottet samt att skaffa tillräckligt material för bedöm- ning av frågan om åtal skall väckas. Det andra syftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Mot bakgrund av hur de integritetsskyddande bestämmelserna i regeringsformen är utformade anses främst fyra allmänna principer gälla för användande av tvångsåtgärder mot enskilda. Dessa principer är legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitets- principerna. Legalitetsprincipen finns direkt uttryckt i 2 kap. 12 § RF och innebär att sådana tvångsåtgärder som t.ex. kroppsligt ingrepp och husrannsakan inte får företas utan att det föreligger ett uttryckligt stöd i lag. Även de tre övriga allmänna principerna anknyter till innehållet i 2 kap. 12 § RF. Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att använda tvångsmedel skall vara bunden till det ändamål för vilket tvångsmedlet har beslutats. Om tvångsmedel avsiktligt används i annat syfte än det avsedda, kan det utgöra brott vid myndighets- utövning. Behovsprincipen innebär att en tvångsåtgärd inte bör företas, om det inte är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Om flera alternativa medel står till buds för att uppnå det eftersträvade målet skall det medel väljas som innebär minsta möjliga intrång i den enskildes frihet och rätt. Åtgärden bör i varje enskilt fall vara ägnad att leda till det önskade resultatet. När det inte längre före- ligger skäl för åtgärden skall den upphävas. Proportionalitetsprincipen innebär att ett tvångsmedel får till- gripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Tvångsåtgärden skall alltså i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Proportionalitetsprincipen fick komma till direkt uttryck i lagtexten rörande de olika tvångsmedlen i 24–28 kap. RB. Den hade dock även ansetts gälla enligt mer eller mindre underförstådda rättsgrundsatser. Tvångsmedlen kan delas in i personella och i reella tvångsmedel. Till de personella tvångsmedlen hör de som riktar sig mot personen i fråga, t.ex. häktning och anhållande (24 kap. RB). De reella tvångsmedlen tar sikte på den enskildes egendom och syftar till att inskränka den vanliga förfoganderätten över egendomen. Exempel på reella tvångsmedel är kvarstad (26 kap. RB), beslag (27 kap. 1– 17 §§) och husrannsakan (28 kap. 1–10 §§). Till de reella tvångs- medlen räknas också hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning (27 kap. 18–30 §§ RB) samt hemlig kameraövervakning, som regleras särskilt i lagen (1995:1506) om hemlig kameraöver- vakning. Kartläggningen har endast tagit sikte på de reella tvångs- medlen. En annan indelning som kan göras i användningen av tvångsmedel är hemliga respektive öppna tvångsmedel. De hemliga tvångsmedel som tillåts i svensk rätt är hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, som regleras i 27 kap. RB, samt hemlig kameraövervakning, som regleras särskilt i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. När det gäller åtgärder riktade mot vanlig brottslighet, dvs. sådana som inte omfattas av säkerhets- tjänstens område, är hemlig teleavlyssning det äldsta tvångsmedlet, och företeelsen har varit reglerad . Hemlig tele- övervakning blev reglerad 1989. Redan lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, som alltjämt är tillämplig i Säkerhetspolisens verksamhet, innehöll dock bestämmelser härom. Regler som tillåter användning av hemlig kameraövervakning infördes i form av en tids- begränsad men ännu gällande lag. Regeringen lade fram förslag till utvidgade möjlig- heter att använda hemliga tvångsmedel i form av ett nytt tvångs- medel benämnt hemlig avlyssning (buggning). föreslogs att hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kamera- övervakning och postkontroll skulle få användas i syfte att före- bygga brott. De nya möjligheterna att använda tvångsmedel före- slogs införde genom särskilda lagar. beslutade med stöd av 2 kap. 12 § tredje stycket RF att de båda lagförslagen skulle vila . I utredningsbetänkandet Ytterligare rättssäkerhetsgarantier vid användandet av hemliga tvångsmedel, m.m. (SOU 2006:98) föreslås att det skall införas en särskild skyldighet att underrätta enskilda personer som har påtagligt berörts av sådan verkställighet av hem- liga tvångsmedel som sker i brottsutredningar. En mer utförlig redovisning av gällande regler för användning av hemliga tvångsmedel ges i kapitel 28. Där lämnas också en historik över hur lagstiftningen beträffande de hemliga tvångsmedlen har utvecklats. I detta sammanhang redovisas också de nu vilande för- slagen om utvidgad användning av hemliga tvångsmedel i form av buggning och användning i förebyggande syfte. Även utrednings- förslaget om en underrättelseskyldighet redovisas där. Till de öppna straffprocessuella tvångsmedlen hör beslag, husrann- sakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Beslag regleras i 27 kap. RB och de övriga nämnda tvångsmedlen i 28 kap. RB. Tvångsmedlet kroppsbesiktning innefattar tagande av DNA-prov. Från brottsutredningssynpunkt är en viktig del i användningen av detta tvångsmedel den registrering av uppgifter från DNA-prov som sker. Regler rörande sådan registrering behandlas i kapitel 11. En mer utförlig redovisning av gällande regler för användning av de ovan nämnda öppna tvångsmedlen lämnas i kapitel 28. Där redovisas också regler som rör möjligheterna att ta fotografi och fingeravtryck av häktade och anhållna. Lagstiftningen rörande de öppna tvångsmedlen har i sina huvud- drag varit i stort sett oförändrad . Någon historik över hur lagstiftningen har förändrats lämnas därför inte. 9.2.4Andra metoder av betydelse för brottsutredningen Lagring av uppgifter och uppgiftsskyldighet hos teleoperatörer Av betydelse för den brottsutredande verksamheten är också möjligheten att från teleoperatörer hämta in uppgifter om teletrafik enligt 6 kap. 22 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation samt, om den som bedriver televerksamhet är en myndighet, enligt 14 kap. 2 § fjärde och femte styckena SekrL. Denna möjlighet behandlas i kapitel 15. Där redovisas också det antagna EG-direktivet om lag- ring av trafikuppgifter, som innebär att teleoperatörer och inne- havare av elektroniska kommunikationsnät åläggs en skyldighet att lagra trafikuppgifter för brottsbekämpningsändamål. Uppdraget till den utredning som skall lämna förslag till direktivets genom- förande i svensk lagstiftning redovisas också. Under en förundersökning, men vanligare under det spaningsskede som föregår en förundersökning, kan åtgärder sättas in som brukar benämnas okonventionella spaningsmetoder (i kommitténs direktiv används beteckningen övervakningsmetoder). Det kan röra sig om användning av dold kroppsmikrofon eller hand- manövrerad kamera, inspelning av telefonsamtal eller positions- bestämning (s.k. pejling). Några särskilda regler för rätten att använda denna typ av arbetsmetoder finns inte. Däremot finns i 8 § polislagen (1984:387) en allmän bestämmelse om att en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning skall ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Användningen av polisens spaningsmetoder behandlas närmare i kapitel 10. har ingått flera överenskommelser om rättslig hjälp i brottmål både inom och utom EU. En grundläggande sådan över- enskommelse inom är den europeiska konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (ETS 030) som antogs . I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp finns bestäm- melser om i vilka fall straffprocessuella tvångsmedel kan aktuali- seras i efter ansökan från annan stat. En närmare redogörelse konvention och andra internationella överenskommelser, samt för lagen om internationell rättslig hjälp lämnas i kapitel 28. 9.3Kontroll av de hemliga tvångsmedlens användning framställde under /82 önskemål om att regeringen skulle redovisa hur reglerna om teleavlyssning i har tillämpats. Regeringen lämnade första gången en sådan redovisning vid /84 (skr. 1983/84:97). Bakgrunden till önskemål var att regeringen tidigare i samband med årliga propositioner om förlängning av lagen (1969:36) om telefonavlyssning vid förundersökning angående grovt narkotikabrott m.m. hade lämnat en redogörelse för tillämp- ningen av lagen. Efter det att lagen upphört att gälla och motsvarande möjlighet att ge tillstånd till telefonavlyssning införts i , lämnades ingen redovisning till på sätt som skett tidigare. Under riksdagsärendets behandling anförde justitieutskottet (bet. JuU 1981/82:54) att det var angeläget att möjlig- heter till insyn i fråga om telefonavlyssning vidmakthölls och, om möjligt, byggdes ut. Insynen borde ske i form av en årlig redo- visning i proposition eller skrivelse till . Den borde såsom dittills avse telefonavlyssning enligt den tidsbegränsade lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall, den s.k. spaningslagen, eller motsvarande lagstiftning och vid förunder- sökning angående grovt narkotikabrott och grov varusmuggling av narkotika samt därjämte övrig telefonavlyssning enligt de grund- läggande reglerna i RB. Utskottet ansåg, med hänvisning till vad utredning om telefonavlyssning anfört i betänkandet Telefonavlyssning (SOU 1975:95 s. 103 f.), att redovisningen borde kunna ge en uppfattning om bl.a. antalet ärenden om telefonavlyssning, antalet meddelade tillstånd, vilka tillståndstider som förekommit samt i vilken mån telefonavlyssningen fyllt avsett ändamål. I övrigt borde redovisningen i huvudsak utformas efter mönster av de redogörelser som dittills fått. I fråga om redovisning av telefonavlyssning beträffande sådana brottmål som avses tvångsmedelslag förordade utskottet ingen ändring i förhållande till den ditintills gällande ordningen, som bland annat innebar att vederbörande utskott självt kunde inhämta den infor- mation som ansågs behövlig. I samband med att reglerna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ändrades uttalades att regeringens redo- visning till angående tillämpningen av bestämmelserna om hemlig teleavlyssning borde bibehållas och att en motsvarande redovisning beträffande hemlig teleövervakning borde lämnas (prop. 1988/89:124 s. 55). Även i det lagstiftningsärende som låg till grund för lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning uttalades att en redovisning av tillämpningen av bestämmelserna i den lagen skulle lämnas (prop. 1995/96:85 s. 37). De årliga redovisningarna till avser den öppna polisens tillämpning av reglerna om hemlig teleavlyssning och hemlig tele- övervakning i och om hemlig kameraövervakning enligt lagen om hemlig kameraövervakning. Senast lämnades en sådan redovisning vid /07 och avsåg lämnade till- stånd (skr. 2006/07:28). Frågor om insyn i användningen av hemliga tvångsmedel enligt tvångsmedelslag behandlas i samband med kartläggningen av området för säkerhetstjänsten (se kapitel 12). Bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- ning finns även i lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. En redogörelse för tillämpningen av lagen lämnas av reger- ingen till genom en skrivelse. Detta skedde senast vid /07 (skr. 2006/07:18). Redogörelsen nedan omfattar således endast den öppna polisens användning av hemliga tvångsmedel enligt och enligt lagen om hemlig kameraövervakning. I regeringens skrivelse till lämnas separata redovisningar för de olika slagen av hemliga tvångsmedel. Redovisningarna byg- ger i huvudsak på uppgifter som och Riks- polisstyrelsen gemensamt har lämnat till regeringen. Beträffande användningen av de hemliga tvångsmedlen lämnades i den senaste skrivelsen uppgifter om det totala antalet lämnade tillstånd antalet meddelade tillstånd i förundersökning rörande grovt narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling, antalet meddelade tillstånd som avsett annan brottslighet och vad denna brottslighet rört för typ av brott, den genomsnittliga avlyssnings/övervakningstiden, andelen fall då avlyssningen/övervakningen haft betydelse för förundersökningen beträffande den misstänkte, andelen fall då förundersökningen lagts ned på grund av att brott inte kunnat styrkas, andelen fall då avlyssningen/övervakningen av andra skäl inte tjänat sitt syfte, antalet fall då ansökan om hemlig teleavlyssning/teleöver- vakning avslagits, antalet fall då tillstånd till teleavlyssning/övervakning medde- lats efter begäran om rättslig hjälp från annat land. Redogörelsen innehöll också statistiska uppgifter i form av stapel- diagram för den senaste tioårsperioden avseende dels antalet till- stånd som rört grovt narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling, dels antalet tillstånd som rört annan brottslighet, dels den genom- snittliga avlyssnings- respektive övervakningstiden, dels andelen fall där åtgärden haft betydelse för förundersökningen. En sammanställning av meddelade tillstånd för använd- ning av hemliga tvångsmedel redovisas i kapitel 28. behandling av regeringens skrivelse om tillämpningen av reglerna om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning har i allmänhet avslutats med att skri- velsen lagts till handlingarna som enda åtgärd. har dock förekommit att gjort ett tillkännagivande till regeringen som rört redovisningens innehåll (se bet. 2005/06:JuU12). Skrivelsen har tidigare i allmänhet inte föranlett några motioner. har motioner dock vanligtvis förekommit. Den fråga som mer än andra väckt intresse i samband med behandlingen av regeringens skrivelse har rört möjligheter till insyn i hur reglerna om de hemliga tvångsmedlen har tillämpats. Regering- ens redogörelse var från början mer knapphändig. Den första redo- görelsen från /84, som enbart avsåg hemlig telefon- avlyssning, innehöll uppgifter om antalet meddelade tillstånd i för- undersökning som rört grovt narkotikabrott eller grov narkotika- smuggling respektive i förundersökning beträffande annat brott. En redovisning lämnades också av antalet meddelade tillstånd i för- undersökning rörande grova narkotikabrott eller grov varu- smuggling –1982. Dessutom lämnades upplys- ningen att flertalet fall av avlyssning leder till att den avlyssnade döms till frihetsberövande åtgärd. I samband med behandlingen av skrivelsen 1984/85:104 erinrade justitieutskottet om sitt uttalande i frågan om vilka möjlig- heter till insyn för som redovisningens innehåll ger (bet. JuU 1984/85:17). Utskottet framhöll att det vid en hearing i ären- det med företrädare för och Rikspolis- styrelsen uppgivits att överväganden pågick inom den sistnämnda myndigheten i syfte att – i linje med utskottets uttalande – åstad- komma en utbyggd redogörelse för tillämpningen. Vid /87 återkom utskottet på nytt till denna fråga och erinrade om vikten av att redovisningen till regeringen och till tillgo- dosåg de anspråk som ställde upp (bet. JuU 1986/87:12). Det sagda gällde inte minst uppgifter om vilka till- ståndstider som förekommit och i vilken mån telefonavlyssningen fyllt avsett ändamål. Någon åtgärd från sida påfordrades dock enligt utskottet inte, eftersom ställt i utsikt att redovisningen för skulle komma att byggas ut. Utskottet fick dock anledning att på nytt upprepa sina önskemål vid det därpå följande (bet. JuU 1988/87:4). Vid sin behandlingen av skrivelsen under /91 och en i anledning härav väckt motion, som rörde frågan om möjlighet till insyn, konstaterade justitieutskottet att redovisning- arna numera innehöll även de kvalitativa element som tidigare efterlysts och att redogörelserna uppfyllde de krav som , efter ingående överväganden, uppställt (bet. 1990/91:JuU6). Frågan huruvida redovisningen i den årliga skrivelsen borde för- bättras har behandlats också . I skrivelse 2001/02:52 avseende lämnade tillstånd anförde regeringen att redovisningen delvis byggde på uppgifter som kan vara svåra att bedöma (s. 13). Som exempel kunde nämnas frågan om ett meddelat tillstånd haft betydelse för förundersökningen eller inte. Bedömningen gjordes av respektive polismyndighet utan stöd av enhetliga riktlinjer. Regeringen avsåg att genom en dialog med myndigheterna undersöka om redo- visningen kunde förbättras i syfte att stärka förutsättningarna för den parlamentariska granskningen. Vissa mindre förändringar av redovisningen har därefter skett, bland annat lämnas numera också uppgift om antalet tillstånd som meddelats efter begäran om rätts- lig hjälp från annat land. Även har åter- kommande behandlat frågan om en förbättrad redovisning. Detta skedde senast i samband med behandlingen av skrivelse 2005/06:53 (bet. 2005/06:JuU12), då flera motioner berörde denna fråga. Utskottet anförde att regeringens arbete med att förbättra redo- visningen hade pågått , dock utan att någon nämnvärd för- bättring skett. En tydlig och snar förändring av redovisningens innehåll var enligt utskottet nödvändig för att skall kunna utföra sin granskningsuppgift. Förslag om en förstärkt parlamentarisk kontroll gav en särskild utredare i uppdrag att presentera förslag på hur den parlamentariska kontrol- len när det gäller de brottsbekämpande myndigheternas använd- ning av hemliga tvångsmedel kan stärkas. Förslaget skulle även omfatta användningen av hemliga tvångsmedel i ärenden som initi- eras eller handläggs av Säkerhetspolisen. Resultatet av uppdraget redovisades genom promemorian Hemliga tvångsmedel m.m. under stärkt parlamen- tarisk kontroll (Ds 2005:53). I promemorian föreslogs att en sär- skild nämnd inrättas under regeringen med uppgift att utöva tillsyn över myndigheternas användning av hemliga tvångsmedel. I nämn- dens uppgift skulle ingå att granska tillämpningen av bl.a. reglerna i , lagen om hemlig kameraövervakning och tvångsmedelslag. Granskningen skulle avse användningen av de hemliga tvångsmedlen samt postkontroll och överskottsinforma- tion. Vid remissbehandlingen av promemorian förordade flertalet remissinstanser en stärkt insyn och kontroll av användningen av tvångsmedel, men avstyrkte att den föreslagna tvångsmedels- nämnden inrättades. Man ansåg att förslaget inte innebar en för- stärkt parlamentarisk kontroll, utan tvärtom en försvagning av denna. Vidare ansåg man att den föreslagna nämndens förhållande till JO:s och JK:s granskning inte hade utretts. Utredningen om rättssäkerhet vid hemliga tvångsmedel föreslår i betänkandet Ytterligare rättssäkerhetsgarantier vid användandet av hemliga tvångsmedel (SOU 2006:98) att det under regeringen inrättas en nämnd, , med stark parlamentarisk anknytning. Enligt utredningen förutsätter dess förslag om en särskild skyldighet att underrätta enskilda om användning av hemliga tvångsmedel att det inrättas ett oberoende organ med uppgift att granska den verksamhet där det förekommer användning av hemliga tvångsmedel. Utredningen anser vidare att rättssäkerheten för enskilda skulle förstärkas väsentligt om det införs en efterhandskontroll av användandet av hemliga tvångs- medel som kompletterar den kontroll i förhand som utövas av domstolarna. Nämndens löpande tillsyn skall utföras genom inspektioner och andra undersökningar. Därtill föreslås nämnden få handlägga särskilda kontrollärenden på begäran av enskilda. skall rätten förordna ett offentligt ombud i ärenden om hemlig teleavlyssning och hemlig kamera- övervakning. Ombudets uppgift är inte att företräda den miss- tänkte i det enskilda fallet, utan att företräda enskildas rätt och integritetsintressen i allmänhet. Av den anledningen förordnas ombudet inte för den misstänkte eller för någon annan särskild person. Ombudet skall ha tillgång till allt material i tvångsmedels- ärendet och har möjlighet att överklaga rättens beslut. Om ett ärende är så brådskande att det inte finns tid att förordna ett offentligt ombud, får ett sammanträde hållas och beslut fattas utan att något offentligt ombud varit närvarande eller annars fått tillfälle att yttra sig. I ärenden om hemlig teleövervakning förordnas inget offentligt ombud. Behovet av offentliga ombud har i dessa ärenden ansetts mindre (prop. 2003/04:74 s 23 f.). Eftersom frågan om att avskaffa möjligheten att inhämta teleövervakningsuppgifter direkt från tele- operatör skulle ses över borde enligt regeringen ett ställnings- tagande i frågan om medverkan av offentligt ombud i ärenden om hemlig teleövervakning anstå till dess att en sådan översyn var slutförd. Den nämna översynen har numera genomförts av Bered- ningen för rättsväsendets utveckling, som i sitt betänkande Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (SOU 2005:38) föreslår att de brottsutredande myndigheternas tillgång till uppgifter från teleövervakning enbart skall regleras i 27 kap. RB. Beredningen berör dock inte frågan om medverkan av offentligt ombud i dessa ärenden.