sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — Med utgångspunkt i analysen skall jag sedan lämna förslag som syftar till att bättre tillgodose barnets intressen och underlätta ett gemensamt vårdnadsansvar. I direktiven nämns olika ordningar som i förekommande fall skall övervägas. För mitt arbete gäller att jag måste eftersträva att regelsystemet blir så utformat att gemensam vårdnad fungerar i det dagliga livet utan att alltför stora avsteg görs från principen att föräldrar med gemensam vårdnad skall kunna enas om det som rör barnet. Kravet på samstämmighet mellan vårdnadshavarna skall emellertid enligt direktiven inte få bidra till ökade konflikter som riskerar att på- verka barnets livssituation negativt. En utgångspunkt för mitt arbete är att regleringen vid gemensam vårdnad så långt det är möjligt och lämpligt bör vara densamma för föräldrar som bor tillsammans som för särlevande föräldrar. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad 4.2Beslutanderätten inom vissa områden Vid behandlingen av denna fråga, som får anses vara min huvud- uppgift, vill jag inleda med en redogörelse för några områden där föräldrarnas beslutanderätt över barnet aktualiseras. I två av delavsnitten behandlas frågor om barnets boende respek- tive umgänge med barnets förälder. Vårdnadshavarnas oenighet när det gäller boendet och umgänget är redan föremål för reglering. Att frågor av denna art enligt gällande regelverk kan bli föremål för tvist- lösning är dock av viss betydelse för den fortsatta framställningen. Vårdnadshavaren har genom vårdnaden som utgångspunkt befogen- het att ha barnet hos sig, alternativt att bestämma barnets vistelseort. Vidare får vårdnadshavaren fordra att barnet utlämnas av den som utan lagligt stöd undanhåller barnet. När ett barn står under vårdnad av båda föräldrarna kan det finnas behov av att ta ställning till vem av föräldrarna som skall kunna utnyttja denna befogenhet med exekutiv verkan, företrädes- vis när föräldrarna inte kan enas i frågan. I sådana situationer får rätten på talan av en av dem eller båda därför besluta vem av föräld- rarna barnet skall bo tillsammans med (6 kap. 14 a § första stycket FB). Ett beslut om barnets boende kan verkställas (se 21 kap. FB). Föräldrarna kan också avtala om barnets boende när de har gemen- sam vårdnad. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och social- nämnden godkänner det (6 kap. 14 a § andra stycket). Med termen boende avses barnets faktiska bosättning. Rent allmänt kan barnet anses bosatt där det normalt bor. Tillfälliga vistelser, t.ex. i anledning av ferier, som innebär att barnet är borta ändrar inte boendet (prop. 1997/98:7 s. 57). Ett beslut om barnets boende behöver inte innebära att barnet skall bo tillsammans med endast den ena av vårdnadshavarna. Möjligheter finns att förordna om att barnet skall bo växelvis hos föräldrarna, något som dock ställer krav på att föreskrifterna är så noggranna att det går att verkställa en dom i vilken förordnandet tagits in. Normalt förutsätts för ett sådant beslut att föräldrarnas samarbetsförmåga är särskilt god. En nödvändig förutsättning för att domstolen skall kunna besluta om växelvist boende är att Beslutanderätten vid gemensam vårdnad föräldrarna har gemensam vårdnad. Möjligheter finns att besluta om sådant boende även om det är i strid med en förälders vilja. För att rätten skall kunna fatta ett beslut om boendet krävs inte att föräldrarna bor isär, men av förarbetena till lagstiftningen framgår att det knappast kan anses förenligt med barnets bästa att förordna om boendet om någon separation inte är aktuell (prop. 1997/98:7 s. 112). Det kan finnas anledning för domstolen att själv- mant ta upp frågan om barnets boende med parterna, dvs. utan att något yrkande framställts. Även socialnämnden kan ha skäl att in- gripa i en situation där föräldrarna inte har för avsikt att reglera boendefrågan i ett stundande vårdnadsavtal. kan i barnets intresse kräva att boendefrågan regleras som villkor för att avtalet skall godkännas. 4.2.2Umgänge med förälder, m.m. Det är viktigt att ett barn har kontakt med båda sina föräldrar, även när dessa inte bor tillsammans. Barn har emellertid inte någon plikt att umgås med den förälder som barnet inte bor tillsammans med. Det finns inte heller någon absolut rätt för den förälder som inte har barnet boende hos sig att umgås med barnet. Däremot har barnet rätt till umgänge med en förälder som det inte bor till- sammans med. Umgänget kan ske genom att barnet och föräldern träffar varandra eller genom att de har annan kontakt (jfr 6 kap. 15 § första stycket FB). Umgängesrätten är således i första hand till för barnet, inte för föräldern. Vad som är bäst för barnet avgör om och i vilken ut- sträckning umgänge bör äga rum. Vid denna bedömning måste det – liksom när det gäller vårdnaden – fästas avseende särskilt vid risken för att barnet eller någon annan i familjen utsätts för över- grepp, olovligen förs bort m.m., men också barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad (6 kap. 2 a §). Barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt möjligt tillgodoses. Detta gäller alltså oavsett om föräld- rarna har gemensam vårdnad eller inte. Särskilt förordnade vård- nadshavare har ett motsvarande ansvar. Barnets vårdnadshavare har också ett ansvar för att barnets behov av umgänge med någon Beslutanderätten vid gemensam vårdnad annan som står det särskilt nära, t.ex. far- eller morföräldrar, så långt möjligt tillgodoses (6 kap. 15 § andra och tredje styckena). Utgångspunkten är att föräldrar med gemensam vårdnad kan komma överens om umgänge. Så kan naturligtvis vara fallet även när endast en av föräldrarna är vårdnadshavare. I finns dock en bestämmelse som är avsedd för situationer i vilka en förälder som inte bor tillsammans med barnet vill få umgänget reglerat. På talan av en sådan förälder får rätten besluta om um- gänge mellan barnet och den föräldern. En sådan talan får också föras av socialnämnden (6 kap. 15 a § första stycket). Umgänge kan alltså fastställas även om barnets föräldrar har gemensam vårdnad. Möjligheter finns att besluta om umgänge mellan barn och för- älder även om barnets vårdnadshavare motsätter sig detta. Enligt praxis kan dock villkor för umgänget ställas upp. Villkoren kan vara i både barnets och i vårdnadshavarens intresse. De kan exempelvis komma till användning i situationer då det finns risk för att barnet far illa eller inte återvänder hem efter umgänge. Ett vanligt exempel på föreskrift är att umgänge skall ske i närvaro av socialtjänsteman (kontaktperson), varvid hjälp får begäras från sociala myndigheter (se avsnitt 7). En föreskrift kan också ta sikte på att umgänget skall ske på en viss plats (s. 6:68 och , , Barnets bästa, 5 uppl., 2004, s. 64). I förarbetena till lagstiftningen har inte diskuterats huruvida ett beslut eller avtal om barnets boende behöver finnas för att en dom- stol skall kunna fastställa umgänge mellan barnet och den förälder som barnet inte bor hos när föräldrarna har gemensam vårdnad. Ofta förefaller beslut om umgänge meddelas utan att även beslut om boende finns eller meddelas (, Advokaten, , s. 32 f., jfr dock RH 2006:10 i vilket vikt lades vid att barnets boende är ett rättsligt begrepp till vilket olika rättsverkningar är knutna, bl.a. möjligheten att begära verk- ställighet). Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, får de avtala om barnets umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och socialnämnden godkänner det (6 kap. 15 a § tredje stycket). Social- nämndens prövning motsvarar därvid den som domstolen skall göra i fall då föräldrarna är överens. Här skall också nämnas att om barnet bor tillsammans med endast en förälder, skall den föräldern ta del i kostnaderna för de resor som föranleds av barnets behov av umgänge med den andra Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Föräldrarnas ekonomiska förmåga och övriga omständig- heter avgör fördelningen av kostnaderna. Ändrade förhållanden kan föranleda jämkning av en dom eller ett avtal, men domstolen får inte göra detta avseende bidrag som hänför sig till tiden före talans väckande (6 kap. 15 b §). Ersättning för resekostnader kan yrkas utan stämning i ett mål om umgänge men förutsätter ett yrkande av part (frågan anses vara dispositiv till skillnad från vad som är fallet med frågor om vårdnad, umgänge och boende). Som ovan nämnts har frågor om hur barn skall tillbringa sin fritid ansetts höra till den dagliga omsorgen, även om det möjligen kan ifrågasättas hur farofyllda fritidsaktiviteter respektive längre ferie- vistelser skall bedömas (prop. 1997/98:7 s. 55). För att barnet skall få åka på en längre utlandsvistelse torde krävas att vårdnadshavarna är ense. I andra fall föreligger inte hinder för den förälder som barnet bor hos att ta med sig barnet på utlandsresor, såvida inte umgänget med den andra föräldern därigenom blir lidande (, JT 2002-03 s. 335 f.). 4.2.4Möjligheten att flytta med barnet I litteraturen har anförts att i de fall vårdnaden om ett barn till- kommer föräldrarna gemensamt har den förälder som barnet bor hos och som har för avsikt att flytta inte rätt att ensam bestämma att barnet skall följa med honom eller henne – detta mot bakgrund av att några ändringar i synen på vad som kan anses falla in under boendeförälderns rätt att besluta i angelägenheter som rör den dag- liga omsorgen inte ändrats genom lagändringarna (som ju gav möjlighet för domstol att besluta vem av föräldrarna barnet skall bo tillsammans med – jfr även prop. 1975/76:170 s. 178). Detta torde gälla även om det finns ett godkänt avtal eller ett domstols- avgörande som anger att barnet skall bo tillsammans med den för- älder som har för avsikt att flytta. Tar trots allt föräldern med sig barnet, utan att samråda med den andra föräldern och utan godtag- bara skäl, kan åtgärden få konsekvenser för vårdnads- eller boende- frågan. En sådan åtgärd kan också vara straffbar såsom egenmäktig- het med barn enligt 7 kap. 4 § (, Beslutanderätten vid gemensam vårdnad vårdnadsreform och , 1998, s. 69, samt JT 2002–03 s. 333 och , JT 1999–2000 s. 351; jfr , Barnrättens grunder, 2002, s. 94, där en argumentation förs kring äldre förarbetens betydelse för frågan om en boende- förälder skall kunna besluta var i landet barnet skall bo utan sam- tycke från den andra vårdnadshavaren). En särskild fråga som väckts i litteraturen är om det är lämpligt och ändamålsenligt att en särlevande förälder som har gemensam vårdnad i princip alltid skall kunna hindra en flyttning av barnet. Det rättsläge som redovisats kan nämligen innebära att en boendeförälder som får arbete eller kommer in på en utbildning på annan ort skulle kunna förhindras att ta med sig barnet vid en flytt- ning, om den andra föräldern motsätter sig flyttningen (, JT 2002–03 s. 334). En lösning som erbjuds är att den gemensamma vårdnaden upplöses, varvid endast en av vårdnadshavarna har bestämmanderätten i bosättningsfrågan. Barnets folkbokföring har betydelse bl.a. för var han eller hon skall gå i skola och vem av föräldrarna som vid gemensam vårdnad skall få uppbära det särskilda bostadsbidraget för hemmavarande barn. Folkbokföringsbestämmelserna utgår från att bosättningen skall bedömas utifrån faktiska omständigheter. Ett domstolsbeslut eller ett godkänt avtal om barnets boende har inte någon avgörande betydelse för barnets folkbokföring (se t.ex. prop. 2005/06:99 s. 53). Föräldrarnas önskemål i frågan fäller inte heller avgörandet (se RÅ 1997 ref. 8). Enligt 30 § första stycket folkbokföringslagen (1991:481) skall anmälan om bl.a. flyttning för barn göras av barnets vårdnadshavare. Barn som har fyllt har dock rätt att själv göra sådan anmälan. Om föräldrarna har gemensam vårdnad, kan de alltså i princip endast i förening göra en flyttningsanmälan. Detsamma gäller möjligheten att överklaga ett beslut om barnets folkbokföring (jfr 38 § första stycket). Detta betyder att om endast en av vårdnads- havarna gör en anmälan för barnets räkning kommer inte att pröva frågan om barnets flyttning utifrån anmälningen – anmälan kommer i stället att avvisas (prop. 1997/98:9 s. 101, se även RÅ 1995 ref. 74 angående vårdnadshavares rätt att överklaga). Beslutanderätten vid gemensam vårdnad 1997/98:9 (s. 100 f.) övervägdes om en vårdnadshavare borde ges rätt att mot den andre vårdnadshavarens vilja överklaga ett beslut som rör barnets folkbokföring. Regeringen konstaterade att en sådan rätt – för att bli verkningsfull – teoretiskt borde kombineras med en rätt för vårdnadshavare att också själv göra an- mälan om flyttning för barnet, något som dock ansågs medföra risker för motstridiga flyttningsanmälningar från vårdnadshavarna. Regeringen uttalade att frågor om folkbokföring inte är av så sär- präglad natur att det finns skäl att göra undantag från huvudregeln i 6 kap. 13 § FB att vårdnadshavarna endast gemensamt kan före- träda barnet. Någon ny bestämmelse rörande överklagandemöjlig- heten föreslogs följaktligen inte. 1997/98:7 (s. 59) kommenterades vid i princip samma tidpunkt rättsläget rörande barnets folkbokföring. Regeringen kon- staterade att det faktum att vårdnadshavarna utövar sina rättigheter och skyldigheter gemensamt vid gemensam vårdnad givetvis kan innebära många slags problem i de fall då vårdnadshavarna är oeniga. Frågor om folkbokföringen bedömdes inte vara unika, även om regeringen medgav att konsekvenserna kunde bli särskilt besvärande i sådana fall. Här skall nämnas att ansökan om s.k. kvarskrivning i vissa fall får göras av den ena vårdnadshavaren ensam (30 § andra stycket). Dessutom får självmant ta upp frågan om barnets folkbokföring när det finns skäl till det (34 §). I 2 a kap. 1 § skollagen (1985:1100) anges att varje kommun svarar för att barn, som är bosatta i och som stadigvarande vistas i kommunen, erbjuds förskoleverksamhet. Reglerna i skollagen om skolplikt är inte tillämpliga här. Enligt 2 a kap. 6 § skall förskoleverksamhet tillhandahållas i den omfattning det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete eller studier eller barnets eget behov. När vårdnadshavaren har anmält behov av plats inom förskole- verksamheten, skall kommunen erbjuda plats utan oskäligt dröjs- mål (2 a kap. 7 § första stycket). Kommunen kan fullgöra sin skyldighet att tillhandahålla för- skoleverksamhet också genom att utan oskäligt dröjsmål hänvisa barnet till en motsvarande plats i enskild förskola eller enskilt Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Kommunen skall ta skälig hänsyn till vårdnadshavarens önskemål om omsorgsform när den erbjuder plats inom förskole- verksamheten enligt första eller andra stycket (2 a kap. 7 § andra och tredje styckena). Skälig hänsyn skall tas till vårdnadshavarens önskemål också när det gäller själva placeringen (2 a kap. 8 §). I ett beslut (JO:s ämbetsberättelse 1999/2000 s. 283, dnr 2680-1997) uttalade att det är mycket som talar för att frågan om vilken förskola som skall väljas för ett barn i normalfallet bör kunna hänföras till den dagliga omsorgen. Den vårdnadshavare som barnet bor hos skulle därmed ha beslutanderätten i den frågan. Det förefaller för övrigt som mest naturligt att boendeföräldern, vars ekonomi och arbets- förhållanden är av betydelse för valet av barnomsorg, har det av- görande inflytandet i detta hänseende. Frågan i ärendet var om en kommun borde ha kontrollerat att båda vårdnadshavarna stod bakom en begäran om byte av förskola. JO ansåg att det under alla förhållanden – dvs. oavsett om det krävs ett beslut av vårdnadshavarna gemensamt eller inte – var tveksamt om det kunde uppställas något krav på att en kommun regelmässigt skall begära ett formellt medgivande från den andra vårdnads- havaren i de fall den vårdnadshavare som är platsinnehavare begär omplacering av barnet. Hon underströk även att man i allmänhet måste kunna utgå från att det sker ett sådant samråd mellan för- äldrarna att de i realiteten är ense om vilken förskola som skall väljas. Vidare framhöll hon att det är av största vikt att man inom förskoleverksamheten har sådana rutiner att man känner till vilka som är vårdnadshavare för de barn som man har omsorg om. har senare ifrågasatt om inte en vård- nadshavares val av en förskola som är belägen på ett mycket långt avstånd från bosättningskommunen bör anses vara av så ingripande betydelse för barnet att det är fråga om ett sådant normal- fall som får anses innefattas i begreppet daglig omsorg (detta med hänvisning till att beslutet att välja en förskola i en annan kommun måste anses innebära att barnet kommer att tillbringa en stor del av sin tid i den kommun där förskolan är belägen). Det skulle därmed enligt huvudregeln i 6 kap. 13 § krävas ett beslut av vårdnadshavarna gemensamt (se JO:s beslut i dnr 3285-2000). I JO:s beslut (dnr 2293-2002) hade föräld- rarna gemensam vårdnad om ett barn medan modern interimistiskt hade fått rollen som boendeförälder. Barnet hade redan en Beslutanderätten vid gemensam vårdnad förskoleplats i sin hemkommun. Den kommun i vilken fadern (umgängesföräldern) var bosatt hade trots det nämnda beviljat en förskoleplats för barnet. Modern hade motsatt sig placeringen i den kommun där fadern bodde. Frågan var således om den kommun i vilken fadern bodde, med kännedom om att modern motsatte sig placeringen, kunde bevilja en barnomsorgsplats för barnet, eller om båda vårdnadshavarnas samtycke borde ha krävts. JO ansåg att lagstiftningen inte gav något klart svar på frågan och hänvisade till vårdnadskommittés pågående utredningsarbete. I en departementspromemoria poängterades att frågan om hur barnomsorgen ordnas är viktig för en förälder som bor med barnet. Normalt bedömdes frågan ingå i den dagliga omsorgen, medan val om barnomsorg med någon särskild inriktning – t.ex. religiös eller pedagogisk – ansågs vara en mer tveksam frågeställ- ning (Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar, Ds 1999:57, s. 79 – se även , Vårdnad, boende och umgänge, 2 uppl., 2003, s. 132, där det anförs att val av förskola med särskild inriktning, t.ex. religiös, inte faller inom ramen för den dagliga omsorgen). Den allmänna uppfattningen tycks alltså vara att val av barn- omsorg – åtminstone i allmänhet – skall anses höra till den dagliga omsorgen (varvid alltså boendeföräldern som regel bör anses ha rätt att ensam fatta beslut härom). Detta är också en uppfattning som delats av vid kontakter med utredningen. Rättsläget får dock betecknas som oklart (se i JT 2002-03 s. 336 ff. med hänvisningar). Här kan nämnas att vårdnadskommitté i sitt betänk- ande (Barnets bästa, föräldrars ansvar) argumenterat för att beslut om var barnet skall gå i förskola måste fattas av föräldrarna gemen- samt, om de har gemensam vårdnad. Skälet till att frågan om val av förskola inte skall anses ingå i den dagliga omsorgen är enligt kommittén att det pedagogiska perspektivet förtydligats och att valet av inriktning kan få betydelse för barnets fortsatta skolgång. Kommittén betonade också att förskolan blivit en egen skolform (SOU 2005:43 s. 129). Någon tydlig distinktion mellan frågan om valet av viss förskola och frågan om barnet över huvud taget skall placeras i förskola (t.ex. anmälas till förskoleverksamhet, om utgångsläget är att en förälder svarar för omsorgen i hemmet) synes sällan göras (jfr dock den ovan nämnda Ds 1999:57 s. 79). Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Den sexårsverksamhet som tidigare bedrevs inom ramen för förskolan bildade en ny skolform inom det offentliga skolväsendet för barn och ungdom. Skolformen har be- nämningen förskoleklass (se 1 kap. 1 § och 2 b kap. skollagen). Plats i förskoleklassen skall anvisas så nära barnets eget hem som möjligt med beaktande av vad som krävs för att effektivt utnyttja lokaler och andra resurser. Skälig hänsyn skall också tas till vårdnadshavarens önskemål (2 b kap. 3 § första stycket skollagen). uttalade i ett beslut (dnr 51-2002:3774) att val av skola vid placering i förskoleklass, liksom beslut om huruvida barnet skall gå i förskoleklass eller ej, är av så ingripande betydelse för barnet att ett gemensamt beslut av vårdnadshavarna krävs. angav som skäl att förskoleklass är en skolform och att val av skola i förskoleklass ofta styr valet av grundskola. – har sedermera instämt i Skol- verkets bedömning av frågan (se JO:s ämbetsberättelse 2004/05 s. 344 f.). I skollagen (1985:1100) finns bestämmelser som anger att barn i grundskoleåldern som är bosatta i landet har skolplikt och att den som har vårdnaden om ett skolpliktigt barn skall se till att barnet fullgör sin skolplikt. En vårdnadshavare får under vissa förhållan- den föreläggas vid vite att iaktta sina skyldigheter (se 3 kap. 1, 7, 10, 15 och 16 §§ skollagen). Barnets hemkommun svarar för att utbildning i grundskola kommer till stånd. Kommunen fördelar också eleverna på skolorna med beaktande av bl.a. vårdnadshavarnas önskemål (4 kap. 5 och 6 §§). Det krävs att vårdnadshavarna är överens i frågor om inskriv- ning av barn i viss skola och vid byte av skola (se prop. 1975/76:170 s. 178). En skola är alltid skyldig att kontrollera vem som har vårdnaden om ett barn (se t.ex. JO 2001/02 s. 397). Skolan måste således kon- trollera uppgifterna i folkbokföringen om vem eller vilka som är vårdnadshavare för barnet och klarlägga vårdnadshavarens resp. vårdnadshavarnas inställning till exempelvis inskrivning i viss skola. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad – Enligt uppgifter från förekommer det tämligen ofta att skolorna åsidosätter sin skyldighet att inhämta båda vårdnads- havarnas samtycke till inskrivning i en viss skola, något som också framgår av anmälningar till verkets tillsynsenhet. Om ett barns vårdnadshavare begär det, skall barnet redan höst- terminen det kalenderår det fyller jämställas med skolpliktiga barn i fråga om rätten att börja skolan (3 kap. 8 §). – Frågan om ett sexårigt, ej skolpliktigt, barn kunde tas emot i en grundskola efter framställning från endast en av vårdnadshavarna har besvarats nekande av JO (JO:s ämbetsberättelse 2005/06 s. 371). Den omständigheten att vårdnadshavarna i och för sig var överens om att barnet skulle börja i ändrade inte den bedömningen. En kommun skall i sin grundskola även ta emot en elev för vars grundskoleutbildning kommunen inte är skyldig att sörja, om eleven med hänsyn till sina personliga förhållanden har särskilda skäl att få gå i den kommunens grundskola (4 kap. 8 § första stycket). Det är visserligen inte en formell förutsättning för tillämpning av den bestämmelsen att det finns en ansökan från barnets vårdnads- havare eller ens någon utredning om dennes önskemål i placerings- frågan, men enligt bör skolan som regel också i dessa fall informera sig om vem eller vilka som är vårdnads- havare och efterhöra deras respektive inställning till inskrivning i skolan (se JO:s ämbetsberättelse 2002/03 s. 362). JO har i ett annat ärende ifrågasatt att paragrafen skall kunna tillämpas som ett medel för att framtvinga en skolplacering mot en vårdnadshavares vilja i fall då föräldrarna är oense om skolplaceringen, eftersom detta skulle innebära att skolan skulle bli inblandad i föräldrarnas tvist på ett otillbörligt sätt (se JO:s beslut i dnr 3281-2002). Enligt 4 kap. 8 a § skollagen har en kommun också rätt att, efter önskemål av vårdnadshavare, i sin grundskola ta emot en elev från en annan kommun. Av 1 § passlagen (1978:302) framgår att lagen, där annat inte anges, gäller i fråga om pass för svensk medborgare och att det finns särskilda bestämmelser om fall då svensk myndighet får utfärda pass för flykting eller annan utlänning. Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Enligt 3 § första stycket passlagen skall pass utfärdas som van- ligt pass eller särskilt pass.