sou · GVB368 · 2008-01-01 00:00:00 — Den kan också sägas ha stöd i erfarenheter från länder med majoritetsval, som förvisso inte är detsamma som personval men som har det gemen- samt med personvalssystem att de medför en starkare person- centring (till exempel , Karvonen & 2001 s. 28). I de länder med majoritetsvalsystem är nämligen representationen av kvinnor klart lägre än i länder med proportionella valsystem (till exempel 2004 s. 187 f.). Det fanns inför personvalsreformen emellertid även de som förutspådde att personval tvärtom skulle gynna kvinnliga kandidater. Bland andra menade detta (SOU 1993:21 s. 66 f.). Kommittén noterade att andelen nominerade kvinnor var högre än andelen valda kvinnor, vilket antogs bero på att kvinnliga kandidater placerades lägre på listorna än manliga kandidater. I ett personvalssystem skulle fördelningen mellan kvinnor och män, enligt kommittén, i högre grad påverkas av väljarnas inställning, och erfarenheter från person- valet i visade att skillnaden mellan andelen nominerade och valda kvinnor var lägre där än i . Kommittén byggde sin slutsats på att väljarna hade en positiv inställning till att låta sig representeras av kvinnor. Rådet för utvärdering av val studerade personvals- systemets inverkan på den parlamentariska jämställdheten (SOU 1999:136 s. 128 f.). Rådet kunde bl.a. konstatera att personrösterna fördelade sig olika mellan könen. Andelen personröster på kvinn- liga kandidater var lägre än andelen kvinnor på valsedlarna. Rådets slutsats var ändå att personvalssystemet visade sig neutralt. Syste- met hade dock tydliggjort att det fanns en obalans mellan kvinnliga och manliga kandidater och deras olika ställning i partiorganisa- tionerna. Manliga kandidater placerades ofta högre på listorna än kvinnliga kandidater. Enligt rådet hade listplacering betydligt större betydelse för kandidaters möjlighet att få personröster än könstillhörigheten som sådan. I utvärdering av personvalet drogs slutsatsen att personvalet i sig knappast missgynnade kvinnliga kandidater i förhållande till manliga kandidater (KU 2003/04:URD6 s. 48). I kommunalvalet indikerade förvisso resultaten att kvinnliga kandidater hade svårare att bli personvalda än manliga kandidater, men i landstingsvalet var bilden i det närmaste den motsatta. Andra faktorer än kön förmodades ha större betydelse. Till exempel innebar en topplacering på valsedeln sannolikt bättre förutsätt- ningar för att få många personröster än en placering längre ned på valsedeln (se även 1999 s. 227); som framgått ovan var ju också flertalet personvalda kandidater placerade förhållandevis högt upp på sitt partis lista. Vad gäller val kan först konstateras att andelen kvinnor bland de valda totalt sett blev i riksdagsvalet, 42,3 pro- cent i kommunalvalet och i landstingsvalet. Andelen kvinnliga riksdagsledamöter fortsatte därmed att öka för fjärde valet i rad och är nu den högsta någonsin (se figur 3.1). I kommun- och blev andelen kvinnliga ledamöter i stort sett densamma som under föregående mandatperiod. Det kan också konstateras att sedan det sista valet utan personval, 1994, har andelen kvinnor antingen ökat () eller varit i stort sett oförändrad (kommun- och ). På en över- gripande nivå finns således inget som talar för en mindre jämställd representation i de politiska församlingarna efter personvals- reformen. Figur 3.1 Kvinnliga valda vid de allmänna valen 1982–2006 Vad kan då mer sägas om personvalets betydelse för kvinnliga och manliga kandidater 2006? Vad gäller riksdagsvalet kan först kon- stateras att kvinnor var något underrepresenterade bland de nomi- nerade. Totalt var av kandidaterna i riksdagsvalet kvinnor och män (se tabell 3.4). Om personvalet är neutralt i förhållande till kön skulle, teoretiskt sett, andelen personröster och andelen personvalda fördela sig på motsvarande sätt, dvs. av personrösterna skulle tillfalla kvinnliga kandidater och av de personvalda kandidaterna skulle vara kvinnor. Som framgår av tabell 3.4 var så dock inte fallet. Av personrösterna tillföll kvinnliga kandidater och av de personvalda var kvinnorna. Utfallet var således något sämre för de kvinnliga kandidaternas del än vad som kan motiveras av deras andel på valsedlarna. Placering på valsedeln har ovan nämnts som en faktor som kan förklara framgång i personvalet. Färre personröster på kvinnliga kandidater samt färre kvinnliga personvalda skulle i så fall kunna bero på att det är mindre vanligt med kvinnliga toppkandidater än manliga toppkandidater. Statistiken års riksdagsval visar att så var fallet, men andelen kvinnliga toppkandidater var något högre än andelen nominerade kvinnliga kandidater totalt (46,6 jämfört ). Vidare, om både första och andra namnet på valsedeln räknas som toppkandidat är andelen kvinnliga toppkandidater ännu högre, till och med högre än andelen manliga toppkandidater (52,kvinnor jämfört män). Det något sämre utfallet för kvinnliga kandidater i person- valet tycks med andra ord inte kunna förklaras av att de i mindre utsträckning än manliga kandidater är placerade högt upp på sina partiers valsedlar. Tabell 3.4 Kön och personval 2006 (procent) Källa: SCB. Så här långt tyder resultatet på att manliga kandidater gynnades av personvalet riksdagsval medan kvinnliga kandidater missgynnades. En sådan slutsats ter sig emellertid tveksam när personvalda kandidater som inför valet stod på icke valbar plats studeras, dvs. kandidater som stod så långt ned på sitt partis lista att de inte hade blivit valda utan personvalet. Förvisso utgjorde dessa kandidater, som framgått ovan, en liten grupp (sex personer), men det kan ändå noteras att hälften av dem var kvinnor. Denna andel, , är således högre än andelen kvinnliga kandidater på valsedlarna, och utifrån det kan personvalet riksdags- val i det närmaste sägas ha gynnat kvinnliga kandidater. Samman- taget är resultaten i tabellen motstridiga och därmed svårtolkade (jfr Wängnerud 1999 s. 320). Det bör här också noteras att det finns stora variationer inom landet. Till exempel gick av personrösterna i läns valkrets till kvinnliga kandidater medan motsvarande andel i valkrets endast var . Den låga andelen i valkrets bör ses mot bakgrund av att flera parti- ledare kandiderade där, och eftersom alla dessa var män och då partiledare som regel får en stor andel av personrösterna blev resul- tatet att större delen av personrösterna gick till manliga kandidater. Även i övrigt går som regel dock majoriteten av personrösterna till manliga kandidater. Endast i 6 av de 29 valkretsarna fick kvinnliga kandidater fler personröster än manliga kandidater. I kommunalvalet ser det på en övergripande nivå delvis annor- lunda ut än i riksdagsvalet. Andelen personröster på kvinnor och framför allt andelen personvalda kvinnor var lägre än andelen kvinnliga kandidater. I dessa avseenden är mönstret detsamma som i riksdagsvalet. Vidare framgår att andelen kvinnliga toppkandidater var klart lägre i kommunalvalet än i riksdagsvalet. Det i kommunal- valet dåliga utfallet för kvinnliga kandidater av personvalet skulle alltså åtminstone delvis kunna bero på att kvinnor i mindre utsträckning var placerade högst upp på valsedeln än män. Räknas både första och andra namnet på valsedlarna som toppkandidater var dock andelen kvinnliga toppkandidater högre (40,) och når faktiskt upp till andelen personröster på kvinnliga kandi- dater. Studeras slutligen andelen personvalda kandidater på icke valbar plats visar det sig finnas en tydlig skillnad mot riksdagsvalet. I kommunalvalet var nämligen kvinnor klart underrepresenterade bland dessa (23,). Tvärtemot riksdagsvalet tycks det i kommunalvalet med andra ord vara svårare för kvinnliga kandidater än manliga kandidater längre ned på listan att bli personvalda. Sammantaget indikerar resultaten att personvalet åtminstone delvis missgynnade kvinnor kommunalval, vilket till viss del skulle kunna förklaras av färre kvinnliga toppkandidater. sagt, även bland kandidater som lyckades kryssa sig förbi partiernas rangordningar var männen överrepresenterade. Precis som i riksdagsvalet visar det sig finnas en stor variation inom landet. Vanligast är att manliga kandidater får fler person- röster än kvinnliga kandidater; så var fallet i hela 270 av landet 290 kommuner. I tio kommuner gick så mycket som av personrösterna i kommunalvalet till manliga kandidater, bl.a. i , , , , och . Att kvinnliga kandidater fick fler personröster än manliga förekom i 20 kommuner. Störst var andelen i , och , där av personrösterna gick till kvinnliga kandi- dater. Studeras personvalsresultatet närmare visar det sig finnas vissa skillnader mellan olika kommuntyper. I framför allt gles- bygdskommuner tenderar andelen personröster på kvinnliga kandi- dater att vara lägre än i övriga kommuner. Däremot tenderar ande- len att vara högre, om än inte i majoritet, i större kommuner och förortskommuner. I fråga om personvalda i kommunalvalet har inte funnits tillgång till uppgifter om kvinnliga och manliga kandi- dater på kommunnivå men väl på länsnivå. Även här kan kon- stateras att det finns stora skillnader. Högst andel personvalda kvinnor förekom bland kommuner i (40,) och minst andel förekom bland kommuner i län (21,). Landstingsvalet skiljer sig från övriga val på det sättet att andelen personröster på kvinnliga kandidater var högre än andelen kvinnliga kandidater på valsedlarna (48,jämfört ). Även andelen personvalda kvinnor var något högre än andelen kvinnliga kandidater (46,jämfört ). Utfallet av personvalet var för de kvinnliga landstings- kandidaterna således bättre än vad som kan motiveras av deras andel bland de nominerade. Resultatet indikerar att personvalet landstingsval gynnade kvinnliga kandidater. Av tabellen framgår också att detta inte torde förklaras av att kvinnor i högre grad var toppkandidater. Andelen kvinnliga toppkandidater var nämligen till och med något lägre än andelen kvinnliga kandi- dater totalt sett (44,jämfört ). Av tabellen framgår också att andelen kvinnor bland de personvalda kandidater som stod på icke valbar plats var högre än deras andel bland kandidaterna totalt sett, vilket även det talar för att person- valet i landstingsvalet gynnade kvinnliga kandidater. Liksom i riksdagsvalet och kommunalvalet finns dock en variation inom landet. I sju landsting fick kvinnliga kandidater fler personröster än manliga kandidater. Störst var andelen person- röster på kvinnliga kandidater i (55,), därefter i och i (53,4 respektive 52,5 pro- cent). I de flesta landsting var andelen personröster på kvinnliga kandidater dock lägre än andelen personröster på manliga kandidater. Störst var andelen personröster på manliga kandidater i (61,), (59,) och Krono- berg (56,). Yngre kandidater omtalades inför personvalsreformen som en grupp som skulle kunna missgynnas av personvalet. visade undersökningar års val att unga väljare var mer positiva till personvalsreformen än medelålders och äldre (1999 s. 330). I den utvärdering som gjordes val jämfördes medelåldern och den åldersmässiga fördelningen på riks- dagens ledamöter efter valet och 1998 (SOU 1993:136 s. 130). Medelåldern på de personvalda ledamöterna var då något högre än medelåldern på samtliga ledamöter. Bland de personvalda kandi- dater som stod på icke valbar plats var medelåldern däremot lägre. Skillnaderna ansågs vara så små att det inte gick att dra några säkra slutsatser om personvalssystemets betydelse för den åldersmässiga sammansättningen i . Hursomhelst ansågs kandidaternas listplacering ha större betydelse än deras ålder i sig. Även konsti- tutionsutskottets utvärdering val gav vid handen att ålder inte hade någon större betydelse för vilka kandidater som blev personvalda, vare sig i riksdagsvalet, kommunalvalet eller lands- tingsvalet (KU 2003/04:URD6 s. 49). I var medelåldern vilket kunde jämföras med val och riksdagsval. Vad gäller val kan först konstateras att medelåldern på de valda riksdagsledamöterna (47,) inte skiljde sig nämnvärt från föregående val. Långsiktigt tycks dock finnas en svag trend som går mot en lägre medelålder. Vidare kan konstateras att vissa åldersgrupper är underrepresenterade i de politiska församlingarna på olika nivåer i förhållande till deras andel i valmanskåren. Mest underrepresenterade i är äldre personer (65– år), därefter yngre personer (18–). Mest överrepresenterade är personer och näst mest personer . I landets kommunfullmäktigeförsamlingar är däremot yngre personer (18–) mest underrepresenterade, därefter äldre personer (65– år) och personer . Klart mest överrepresenterade är personer . Viss överrepresentation finns även av personer . I landstingsfullmäktigeförsam- lingarna är bilden ungefär densamma som i kommunerna. I tabell 3.5 redovisas uppgifter om ålder och personvalet . Till skillnad från tidigare personvalsutvärdering redovisas inte medelålder utan uppgifterna är i stället fördelade på olika ålders- grupper.13 Vad gäller riksdagsvalet förefaller både yngre kandidater (18–) och äldre kandidater (65– år) ha missgynnats av person- valet. Andelen personröster på kandidater i dessa åldersgrupper var lägre än deras andel bland de nominerade. De blir också person- valda i klart mindre utsträckning än vad som motiveras av deras andel på valsedlarna. En förklaring till det kan vara att de sällan är toppkandidater på sina partiers valsedlar; som framgår av tabell 3.5 är både yngre och äldre i förhållandevis liten utsträckning placerade högst upp på valsedeln. Av de sex personvalda kandidater som stod på icke valbar plats tillhörde dock en ålderskategorin yngre (18–). Ingen av de personvalda på icke valbar plats tillhörde ålders- kategorin äldre (65– år). Den åldersgrupp som gynnades mest av personvalet förefaller ha varit 40–49-åringarna. Andelen person- röster som gick till dessa och deras andel bland de personvalda var klart högre än deras andel bland de nominerade. Någon nämnvärd draghjälp av att ha stått som toppkandidater på valsedlarna tycks 40–49-åringarna inte ha haft, utan förklaring måste sökas på annat håll som att de är populära hos väljarna och därför får fler person- röster. Det kan också noteras att hela tre av de sex personvalda kandidater som stod på icke valbar plats var . 13 Skälet till detta är att ett mått som medelålder inte säger något om hur spridningen mellan olika åldersgrupper ser ut. Om till exempel alla personvalda kandidater fördelade sig jämt på kategorierna yngre och äldre skulle genomsnittsåldern hamna mittemellan dessa grupper. Medelåldern skulle bli densamma även om ingen personvald kandidat tillhörde kategorierna yngre och äldre utan alla tillhörde ålderskategorin mittemellan dessa. Att populationerna i de två exemplen ser helt olika ut framgår alltså inte när man enbart studerar genomsnittsåldern. Ålder och personval 2006 (procent) Källa: SCB. I kommunalvalet ser det delvis annorlunda ut. En skillnad är att yngre (18–) kandidater erhöll i stort sett lika stor andel av personrösterna som deras andel bland de nominerade (7,respektive ). Visserligen var yngre kraftigt underrepre- senterade bland de nominerade i förhållande till sin andel i valmans- kåren, men de som väl nominerats fick uppenbarligen personröster i en omfattning som motsvarar andelen på valsedlarna. Detta gäller trots att de sällan placerades som toppkandidater på sina partiers valsedlar. Här kan också konstateras att andelen yngre bland dem bland de personvalda trots att de stod på icke valbar plats i det närmaste är i nivå med deras andel bland de nominerade (6,2 pro- cent respektive ). Sammantaget är bilden att yngre kandidater knappast vare sig gynnades eller missgynnades av personvalet i kommunalvalet. En annan skillnad jämfört med riks- dagsvalet är att den åldersgrupp som gynnades mest av personvalet inte var 40–49-åringarna utan 50–64-åringarna. De erhöll fler personröster och blev personvalda i större utsträckning än vad som kan motiveras av deras andel bland de nominerade. Som framgår av tabellen kan de här ha haft draghjälp i personvalet av höga place- ringar på valsedlarna. Däremot lyckades de inte särskilt väl i att bli personvalda när de står på icke valbar plats. Andelen 50–64-åringar som blev personvalda trots att de stod på icke valbar plats var näm- ligen lägre än deras andel på valsedlarna (34,jämfört ). I stället var det 40–49-åringarna som i förhållande till sin andel på valsedlarna lyckades bäst med att bli personvalda på icke valbar plats. En grupp som enligt resultaten missgynnades av personvalet var de äldre kandidaterna (65– år). Andelen person- röster och andelen personvalda var för deras del klart lägre än ande- len bland de nominerade (8,jämfört ). De äldre som stod på icke valbar plats lyckades inte heller bli personvalda i en utsträckning som motsvarar deras andel på valsedlarna. I landstingsvalet, slutligen, såg det ungefär ut som i kommunal- valet. Den åldersgrupp som tycks ha gynnats mest av personvalet var 50–64-åringarna. Andelen personröster och andelen person- valda var för deras del klart högre än andelen bland de nominerade (50,jämfört ). En för- skulle kunna vara att toppkandidaterna i stor utsträckning tillhörde just denna åldersgrupp (59,). Bland de person- valda som stod på icke valbar plats var 50–64-åringarna inte över- representerade. Liksom i kommunalvalet var det i stället 40–49- åringarna som i detta avseende gynnades mest av personvalet satt i relation till deras andel på valsedlarna. Slutligen förefaller det även i landstingsvalet ha varit de äldre kandidaterna (65– år) som miss- gynnades mest av personvalet. Ytterligare en grupp man befarade skulle kunna påverkas negativt av personvalsreformen var kandidater med utländsk bakgrund. Rådet för utvärdering av val fann dock att kandidater med utländsk bakgrund, med vilket i huvudsak avsågs personer som var eller hade varit utländska medborgare, hade utnyttjat personvals- instrumentet i ungefär samma utsträckning som svenska kandidater (SOU 1999:136 s. 130 f.). Många invandrarkandidater hade dock, enligt rådet, bedrivit en kampanj för att de känt motstånd från den lokala partiavdelningen. hade de upplevt ett starkt stöd från invandrarföreningar och fackliga organisationer. Utvärde- ringen visade också att invandrarkandidater hade fått hjälp av grupper av vänner och familjemedlemmar som annars inte var parti- politiskt aktiva (se vidare Soininen & 1999). Vidare visade utvärderingen att invandrarkandidater i sina personvalskampanjer i regel vände sig till andra invandrare. Sammantaget gjorde rådet bedömningen att personvalsreformen varken hade gynnat eller missgynnat invandrarkandidater. Utvärderingar av kommunalval gav också vid handen att vissa grupper av kandidater med utländsk bakgrund i större utsträckning än infödda svenska kandidater bedrev egna person- valskampanjer (2003 s. 140 f.). I konstitutions- utskottets utvärdering av val drogs slutsatsen att det inte fanns något som talade för att personvalet skulle missgynna kandi- dater med invandrarbakgrund, snarare tvärtom (KU 2003/04:URD6 s. 50). Härutöver kan nämnas erfarenheter från . Där har personvalet lett till att fler kandidater med utländsk bakgrund har blivit valda på nivå (Togeby 2004 s. 308). I en rad större kommuner uppges invandrargrupper till och med vara överrepre- senterade i den valda församlingen. Med utländsk bakgrund avses i denna undersökning personer vars båda föräldrar är utrikes födda. Även personer födda i ingår således i kategorin utländsk bakgrund om båda föräldrarna är invandrade. I riksdagsvalet krävs dessutom svenskt medborgarskap för att ingå i valmanskåren och att vara valbar, medan det i kommunal- och landstingsvalen är tillräckligt att ha varit folkbokförd i före valdagen. Det kan först konstateras att personer med utländsk bakgrund totalt sett är underrepresenterade i de politiska församlingarna på alla tre nivåer. Underrepresentationen är något mindre i än i kommunerna och landstingen. Studeras invandrare från olika ländergrupper visar det sig att personer från och är mest underrepresenterade, medan invandrare från övriga , och EU utanför är mindre underrepre- senterade.14 Vad gäller personvalet visar undersökningen att kandidater med utländsk bakgrund knappast hade någon fördel av detta riksdagsval. Som framgår av tabell 3.6 var andelen personröster som tillföll dessa kandidater lägre än deras andel bland de nominerade (9,jämfört ). Kandidater med utländsk bakgrund fick med andra ord i genomsnitt färre personkryss än andra kandidater. Av de kandidater som blev personvalda var ande- len som hade utländsk bakgrund ännu lägre (1,). Vidare framgår av tabellen att andelen toppkandidater med utländsk bak- grund var lägre än andelen nominerade med utländsk bakgrund (5,jämfört ). Att kandidater med utländsk bakgrund relativt sett erhöll färre personkryss och blev personvalda i mindre utsträckning än övriga kandidater skulle således delvis kunna bero på att de mer sällan placerades högst upp på sitt partis valsedel och därmed inte fick den draghjälp en sådan placering innebär. Inte heller när både första och andra namnen på valsedlarna beaktas var andelen toppkandidater med utländsk bak- grund särskilt hög. Slutligen framgår att ingen av de sex person- valda kandidaterna på icke valbar plats hade utländsk bakgrund. 14 Jämförelsen mellan olika ländergrupper avser endast representation i kommunfullmäktige. Valmanskåren och valda till kommunfullmäktige har delats in i följande ländergrupper med avseende på födelseland: , , EU25 utom , utom EU25 och , utom , , och Övriga världen. Tabell 3.6 Bakgrund och personval 2006 (procent) Kommentar: Med svensk bakgrund avses inrikes född med minst en inrikes född förälder samt utrikes född med minst en inrikes född förälder. Med utländsk bakgrund avses inrikes född med två utrikes födda föräldrar samt utrikes född med två utrikes födda föräldrar. Kategorin okänd bakgrund har utelämnats. Källa: SCB. Vad gäller kommunalvalet är bilden delvis en annan. Andelen personröster på kandidater med utländsk bakgrund var i det valet till och med något högre än deras andel bland de nominerade (11,jämfört ). Kandidater med utländsk bak- grund fick i genomsnitt alltså fler personröster än andra kandidater. Detta trots att de inte hade lika stor fördel av att vara placerade som toppkandidater på sina partiers valsedlar. Att kandidater med utländsk bakgrund fick många personröster resulterade dock inte i att de i större utsträckning blev personvalda. Andelen av de person- valda som hade utländsk bakgrund var lägre än motsvarande andel bland de nominerade (6,jämfört ). Even- tuellt kan det förklaras av att antalet personröster på kandidater med utländsk bakgrund i många fall inte var tillräckligt stort för att klara personvalsspärren (se vidare avsnittet Personvalsystemets utformning). Tabellen visar emellertid också att en förhållandevis stor andel av de personvalda kandidater som stod på icke valbar plats hade utländsk bakgrund (). I de fall då kandidater genom personvalet lyckades ta sig förbi partiets rangordning var följaktligen kandidater med utländsk bakgrund mer framgångsrika än andra kandidater. Här bör noteras att det finns en stor skillnad mellan manliga respektive kvinnliga kandidater med utländsk bakgrund. av de kandidater med utländska bakgrund som klarade att bli personvalda trots placering på icke valbar plats var män. I absoluta tal var det endast en kvinnlig kandi- dat med utländsk bakgrund på icke valbar plats som lyckades bli personvald, vilket ska jämföras med 16 manliga kandidater med utländsk bakgrund. Landstingsvalet var i sammanhanget något av ett mellanting mellan riksdagsvalet och kommunalvalet. Vad gäller personröster erhöll kandidater med utländsk bakgrund en andel som motsvarade deras andel på valsedlarna (10,jämfört ), men de blev personvalda i mindre utsträckning (5,). Bland dem som blev personvalda trots att de stod på icke valbar plats var andelen med utländsk bakgrund (10,) ungefär densamma som på valsedlarna, vilket indikerar att personvalet var neutralt i detta avseende.