sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — Det kan även nämnas att det finns ett spårregister där man registr- erar DNA-profiler för spår från ouppklarade brott. Med stöd av 28 kap. 12 b § är det även möjligt att genom kroppsbesiktning ta salivprov på annan än den som skäl- igen kan misstänkas för ett brott, om syftet är underlätta identi- fiering vid utredning av ett brott på vilket fängelse kan följa och det finns synnerlig anledning att anta att det är av betydelse för utred- ningen av brottet. För sådan provtagning krävs också att personen har fyllt . Bestämmelsen hindrar dock inte att sådant prov tas om samtycke lämnas till åtgärden. Någon åldersgräns för när barnet självt kan lämna samtycke finns inte. Regeringen har tidigare uttalat (prop. 1998/99:133) att det inte låter sig göras att exakt ange när ett barn anses kunna ta tillvara sin rätt på grund av att barn är olika och att en bedömning måste göras i varje enskilt fall. Sålunda är det alltså under en brottsutredning antingen barnet självt (om det uppnått tillräcklig mognad), barnets vårdnadshavare eller en särskild företrädare för barnet som kan lämna samtycke till åtgärden. I 28 kap. 12 b § föreskrivs vidare att analys- resultatet inte får jämföras med de uppgifter som finns registrerade i register som förs enligt polisdatalagen (1998:622) eller i övrigt användas för annat ändamål än det för vilket provet har tagits. I 28 kap. 13 § tredje stycket finns särskilda regler som gäller kroppsvisitation och kroppsbesiktning av kvin- nor. Som huvudregel får sådan kroppsvisitation och kroppsbesikt- ning verkställas och bevittnas enbart av en kvinna, läkare eller sjuk- sköterska. Undantag gäller dock för kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en kvinna har med sig undersöks och för kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov, alkoholutand- ningsprov eller salivprov för DNA-analys tas. I dessa fall får en man verkställa och bevittna åtgärden. 4.2.2.1Betydelsen av samtycke till kroppsbesiktning I 2 kap. 6 § regeringsformen anges att den enskilde är skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp och att detta skydd endast får inskränkas genom lag. Inskränkande bestämmelser om kroppsbe- siktning finns i 28 kap. . Följaktligen regleras i 28 kap. nämnda balk under vilka förutsättningar sådana åtgärder får ske med tvång. Beträffande frågan om verkan av ett lämnat sam- tycke i förhållande till nämnda tvångsmedel har regeringen uttalat följande (prop. 1993/94:24 s. 39): I regleras inte generellt frågan, om samtycke från den som ska undersökas innebär att undersökningen får genomföras. Annorlunda uttryckt är det frågan om huruvida samtycke kan ersätta de förutsättningar som ges i för tvångsmedelsan- vändningen. Med visst fog kan man i sådant fall påstå att det över- huvudtaget inte är fråga om någon tvångsmedelsanvändning, eftersom tvångsmomentet saknas. Grundlagsskyddet avser ju också enbart påtving- ade ingrepp. Så snart ingreppet inte är påtvingat, eller m. a. o. frivilligt, är det inte fråga om någon inskränkning i de grundlagsenliga skyddet. Den förhärskande uppfattning är också att samtycke innebär att en åtgärd, som utan samtycke vore grundlagsstridig, får genomföras. Motsvarande uppfattning har också redovisats i ett senare lagstift- ningsärende rörande användning av DNA-tekniken inom brottsbe- kämpningen (prop. 2005/06:29 s. 25 f.). Det bör dock nämnas att det finns olika uppfattningar om ett samtyckes betydelse vid kroppsbesiktning. Vissa menar att det inte skulle vara tillåtet att tillmäta samtycke från en misstänkt någon betydelse vid kroppsbesiktning, eftersom tvångsmedlet tillhör de i 2 kap. regeringsformen skyddade områdena.TPF3FPT Definition av straffprocessuella tvångsmedel Användning av straffprocessuella tvångsmedel innebär ingrepp i en persons rättssfär som kan genomföras med direkt verkande tvång. Normalt får den som drabbas av en åtgärd vetskap om detta och kan på olika sätt agera för att tillgodose sina intressen och minska 3TP PT , Om rättsintyg några reflektioner med anledning av all- männa råd om rättsintyg vid utredning av vålds- och sexualbrott (JT 1997-98 s. 98 f.) och , Straffprocessuella tvångsmedel när och hur får de användas?, s. 58. verkningarna av åtgärden. I vissa situationer måste dock tvångsåt- gärder för att bli verkningsfulla vidtas utan vetskap för den som utsätts för dem. Hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning är exempel på sådana tvångsåtgärder. Trots att en hemlig tvångsåtgärd i praktiken saknar inslag av tvång är dessa att betrakta som straffprocessuella tvångsmedel. Att så är fallet torde bl.a. bero på att dessa åtgärder omfattas av grundlags- skyddet i 2 kap. 6 § regeringsformen. Det torde även ha viss betyd- else att den avlyssnade eller övervakade skulle motsätta sig dessa hemliga tvångsmedelsåtgärder om han eller hon kände till dem.TPF4FPT Regleringar rörande hemliga tvångsmedel I 27 kap. finns bestämmelser om hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning. Särskilda bestämmelser om sådan tvångsmedelsanvändning finns i lagen (1952:98) med sär- skilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndig- heterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. samt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. Bestämmelser om hemlig kameraövervakning som tvångsmedel vid utredning av brott finns i lagen (1995:1506) om hemlig kamera- övervakning. I lagen med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål samt lagen om förfarandet hos kommunerna, för- valtningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. finns särskilda bestämmelser om hemlig kameraövervakning. När det gäller tvångsmedelslag som uteslutande tillämpas i Säkerhetspolisens verksamhet och vid förundersök- ningar som avser allvarliga brott riktade mot rikets inre och yttre säkerhet och vissa andra särskilt allvarliga allmänfarliga brott har regeringen i en proposition (prop. 2007/08:163) föreslagit att det ska införas en ny tidsbegränsad lag, lagen om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott. Lagen är avsedd att ersätta tvångsmedelslag, som upphör att gälla vid utgången av . Både den nu gällande lagen och den föreslagna reglerar tvångsmedelsanvändning rörande brottslighet av sådan karaktär att det saknas anledning att närmare behandla dessa bestämmelser i detta sammanhang. 4TP PT Se , , Rättegång III, 7 uppl. 2006, s. 42. I propositionen (prop. 2007/08:163) föreslås vidare att bestäm- melserna i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning ska ges obegränsad giltighetstid och att de med oförändrat innehåll ska föras över till tvångsmedelsbestämmelserna i 27 kap. rättegångs- balken. Samtliga lagförslag föreslås träda i kraft . Den nya lagen om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott föreslås gälla till och med utgången av 2012. När det gäller användandet av tvångsmedel mot barn är utrymmet, som redogjorts för, begränsat. Om det finns särskilda skäl får enligt 36 § LUL beslag, husrannsakan, kropps- visitation, fotografi och fingeravtryck enligt 27 och 28 kap. rätte- gångsbalken företas mot en misstänkt under . Uppräkningen av tillåtna tvångsmedel är uttömmande, vilket alltså bl.a. innebär att varken hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning får användas mot barn . Nedan följer en redogörelse för vad som gäller för att hem- lig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraöver- vakning ska kunna användas. Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från ett visst telefonnummer, en kod eller en annan teleadress i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet. Bestämmelser om hemlig teleavlyssning finns i 27 kap. 18–25 §§ . Exempel på telemeddelanden som får avlyssnas enligt bestämmelserna om hemlig teleavlyssning är telefonsamtal, telefax, telegram samt elektronisk post och annan datakommunika- tion. Hemlig teleavlyssning får användas endast om någon är skäl- igen misstänkt för ett visst brott. Vidare fordras att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen om brottet (27 kap. 20 § rättegångs- balken). Uttrycket synnerlig vikt för utredningen behöver inte nöd- vändigtvis avse att avlyssningen ska ge avgörande bevisning som kan leda till fällande dom. I de flesta fall har avlyss- ningen en indirekt verkan. Den bidrar till att kartlägga kontakt- vägar och förehavanden, ger uppslag till vidare spaning och bildar underlag för andra åtgärder (i SvJT 1992 s. 536). annan verkan är att avlyssningen kan föra en på olika sätt upp- kommen misstanke till nolläget, dvs. rentvå den misstänkte (prop. 1988/89:124 s. 44 f.). Tillstånd till hemlig teleavlyssning kan enligt 27 kap. 18 § rätte- gångsbalken ges av rätten när förundersökningen rör ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott. Till- stånd kan också lämnas då minimistraffet inte uppgår till fängelse , men det enskilda brottets straffvärde kan antas över- stiga fängelse. Bestämmelser om hemlig teleövervakning finns i 27 kap. 19–25 §§ . Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress eller att sådana med- delanden hindras från att komma fram (27 kap. 19 § första stycket ). Hemlig teleövervakning bygger således på sam- ma tekniska avgränsning, dvs. telemeddelanden, som hemlig teleav- lyssning. Detta är av stor praktisk betydelse eftersom båda tvångs- medlen ofta förekommer i samma ärende. Uppgifter om innehållet i telemeddelanden omfattas däremot inte av detta tvångsmedel. Tillstånd till hemlig teleövervakning får meddelas vid förunder- sökning om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , brott enligt 4 kap. 9 c § (dataintrång), barnpornografibrott enligt 16 kap. 10 a § brotts- balken som inte är att anse som ringa, narkotikabrott enligt 1 § nar- kotikastrafflagen (1968:64) eller brott enligt 6 § första stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling (narkotikasmuggling). Tillstånd får vidare lämnas vid förundersökning angående försök, förberedelse eller stämpling till angivna brott. Endast rätten kan besluta om tillstånd. I likhet med hemlig teleavlyssning får hemlig teleövervakning användas endast om någon är skäligen misstänkt för ett visst brott och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen om brottet (27 kap. 20 § ). Genom lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning infördes ett nytt tvångsmedel, hemlig kameraöver- vakning. Lagen är tidsbegränsad och gäller nu till utgången av . Regeringen har dock, som tidigare nämnts, föreslagit (prop. 2007/08:163) att bestämmelserna i lagen med oförändrat innehåll ska permanentas. Hemlig kameraövervakning får enligt 2 § användas vid förunder- sökning angående: 1)brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2)försök, förberedelse och stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff, eller 3)annat brott om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Tillämpningsområdet överensstämmer således med tillämpnings- området för bestämmelser om hemlig teleavlyss- ning. Dessutom krävs, enligt 3 §, att någon är skäligen misstänkt för brottet. Åtgärden får endast avse en sådan plats där den miss- tänkte kan antas komma att uppehålla sig. Åtgärden måste dess- utom vara av synnerlig vikt för utredningen och skälen för åtgärden måste uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (pro- portionalitetsprincipen). Om det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet, får hemlig kameraövervakning enligt 3 a § användas för över- vakning av den plats där brottet har begåtts eller en nära omgivning till denna plats i syfte att fastställa vem som skäligen kan miss- tänkas för brottet. De krav som i övrigt gäller för hemlig kamera- övervakning i form av minimistraff eller ministraffvärde, enligt 2 §, samt proportionalitet och att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen, enligt 3 §, gäller även vid hemlig kameraövervakning med stöd av denna paragraf (jfr prop. 2002/03:74 s. 40 f.). Enligt 4 § första stycket ska frågor om tillstånd till hemlig kamera- övervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Enskildas integritetsintressen ska i sådana ärenden bevakas av ett offentligt ombud. infördes ett system med offentliga ombud i ärenden om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning. Syftet med systemet är bl.a. att stärka den enskildes rättsskydd och att, utöver att det är domstol som prövar en ansökan om tillstånd, skapa ytterligare rättssäkerhetsgarantier redan vid tillståndspröv- ningen (prop. 2002/03:74, bet. 2003/04:JuU12, rskr. 2003/04:14). Det offentliga ombudet är motpart till åklagaren vid sammanträden inför domstol och har till uppgift att bevaka enskildas rätt och integritetsintressen i allmänhet. Han eller hon ska lyfta fram alla aspekter, även t.ex. skydd för tredje mans integritet. Det offentliga ombudet ska också bevaka att de grundläggande principerna för tvångsmedelsanvändning följs, dvs. ändamåls-, behovs- och pro- portionalitetsprincipen. Det offentliga ombudet ska ha tillgång till allt material som ligger till grund för domstolens prövning. Han eller hon har möjlighet att yttra sig i ärendet och rätt att överklaga domstolens beslut. 4.2.3.1Tillämpningen av hemliga tvångsmedel och redovisar till regeringen användningen av hemlig teleavlysning, hemlig teleöver- vakning och hemlig kameraövervakning. Med dessa redovisningar som grund lämnar regeringen i en skrivelse till en redovisning över den aktuella tvångsmedelsanvändningen. Skrivel- sen omfattar inte Säkerhetspolisens verksamhet. Den senaste skrivelsen överlämnades till (skr. 2007/08:34) och avser tillämpningen . Tillämpningen av bestämmelserna om hemlig teleavlyssning Av regeringens skrivelse framgår att domstolarna har meddelat totalt 893 tillstånd till hemlig teleavlyssning, dvs. 893 per- soner fick avlyssnas. När det gäller förundersökningar som rört grovt narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling, har tillstånd till hemlig teleavlyss- ning meddelats beträffande 583 personer. I förundersökningar som har rört andra grova brott har tillstånd till hemlig teleavlyssning meddelats beträffande 310 personer. Drygt en tredjedel av dessa har rört misstanke om grovt rån. Flertalet förundersökningar har gällt bl.a. mord eller dråp, människohandel för sexuella ändamål, grovt skattebrott eller grovt bokföringsbrott samt grov människosmuggling. Ett fåtal tillstånd har lämnats i förundersökningar om t.ex. grovt vapenbrott, grovt tullbrott och brott mot alkohollagen, grovt brott. Tillämpningen av bestämmelserna om hemlig teleövervakning Av regeringens skrivelse framgår att det lämnades tillstånd till hemlig teleövervakning i 1 119 fall, dvs. 1 119 personer fick övervakas. Av redovisningen framgår att i samtliga fall där hemlig teleavlyssning har beviljats har även tillstånd till hemlig tele- övervakning meddelats. I 226 fall har tillstånd enbart till hemlig teleövervakning meddelats. Av meddelade tillstånd till hemlig tele- övervakning avsåg 594 fall grovt narkotikabrott eller grov nar- kotikasmuggling och 525 fall andra grova brott. Beträffande andra grova brott har hemlig teleövervakning främst använts vid för- undersökningar som rört grovt rån eller rån. Ett flertal fall har rört mord eller dråp, grov stöld eller grovt häleri, grovt bokföringsbrott eller grovt skattebrott, människorov, grov utpressning, övergrepp i rättssak, grov människosmuggling eller människohandel för sexu- ella ändamål. Ett fåtal tillstånd har rört förundersökningar om bl.a. olaga frihetsberövande, grovt tjänstefel eller olaga hot, grovt brott. Tillämpningen av bestämmelserna om hemlig kameraövervakning Av myndigheternas redovisning som presenteras i regeringens skrivelse framgår att det lämnades tillstånd till hem- lig kameraövervakning i 53 fall, dvs. 53 personer fick övervakas. Av dessa avsåg 33 fall grovt narkotikabrott eller grov narkotika- smuggling. Övriga fall avsåg grov mordbrand, grovt rån, människo- handel för sexuella ändamål eller grovt koppleri, grovt dopnings- brott samt grov människosmuggling. I regeringens skrivelse görs även jämförelser med hur hemliga tvångsmedel använts . Regeringen konstaterar därvid att det av redovisningen framgår att tvångsmedlen, i likhet , främst har använts vid förundersökningar där det funnits miss- tanke om grovt narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling och där andra spaningsmetoder har prövats utan resultat eller redan från början bedömts som otillräckliga. Huvudsyftet med tvångs- medelsanvändningen har liksom varit att avslöja grov nar- kotikabrottslighet. Vidare har tvångsmedlen använts i förhållande- vis stor omfattning vid förundersökningar som rört annan grov brottslighet, främst grova rån men även bl.a. mord. FN:s konvention om barnets rättigheter () antogs av . ratificerade efter ett beslut i utan att reservera sig på någon punkt. Efter ratifikationen kom konventionen att gälla i förhållande till den 2 sept- ember 1990. är emellertid inte inkorporerad i svensk rätt och därmed inte direkt tillämplig rätt. dom- stolar är således inte bundna att tillämpa artiklarna i konventionen som svensk lag. Konventionsregler kan dock beaktas så att regel- tolkning sker i fördragsvänlig anda (principen om fördragskonform tolkning).TPF1FPT Diskussioner har förts om att inkorporera konventionen dvs. göra den till svensk lag. behandlade frågan men förslaget om inkorporering avvisades. uttalade dock att en fortlöpande kontroll och anpassning av all svensk lagstiftning och tillämpning är nödvändig. Regeringen till- satte som en följd av detta en parlamentarisk kommitté som fick uppdraget att bl.a. klarlägga hur anda och inne- börd kommit till uttryck i svensk lagstiftning och praxis. Kom- mittén som, antog namnet , överlämnade delbetänkandet och utlänningslagen (SOU 1996:115). I augusti året därpå lämnades huvudbetänkandet Barnets bästa i främsta rummet FN:s konvention om barnets rättigheter för- verkligas i (SOU 1997:116). konstaterade att svensk lagstiftning i huvudsak stämde överens med åtagandena i och att justeringar som måste göras var av mindre 1TP PT , i svensk rätt principer och regler i urval, s. 11. Vad som, enligt , var verkligt angeläget var att bestämmelserna verkligen tillämpas och att konventionen genomförs på alla nivåer i samhället, såväl centralt som regionalt och lokalt. synpunkter och överväganden låg sedan till grund för regeringens proposition Strategi för att förverkliga FN:s konvention om barnets rättigheter (prop. 1997/98:182). Utgångs- punkten för strategin är att anda och inten- tioner ska beaktas vid allt beslutsfattande som rör barn. Även om inte är svensk lag innebär rati- ficeringen däremot att är folkrättsligt förpliktad att följa konventionen. och övriga stater som ratificerat konven- tionen måste respektera den och rapportera om vad de gjort för att genomföra den. Staterna har således förbundit sig att se till att den inhemska lagstiftningen stämmer överens med bestämmelser. Det finns dock ingen möjlighet att ställa den stat som inte tar hänsyn till konvention till svars inför någon inter- nationell domstol. Några egentliga sanktioner som kan vidtas mot en sådan stat finns följaktligen inte, utan brott mot barnkonven- tionen stannar i huvudsak vid ofördelaktig publicitet och påtryck- ningar. I konventionen anges vidare att en kommitté för barnets rättig- heter ska granska de framsteg som gjorts av konventionsstaterna i fråga om förverkligandet av åtaganden enligt konventionen. De stater som har ratificerat konventionen ska rapportera till kom- mittén första gången efter konventionens ikraftträd- ande för den berörda staten och . I motsats till flera andra konventionskommittéer tar inte upp klagomål från enskilda. summerar efter det att rapporterings- processen är avslutad sina slutsatser i uttalanden (concluding observations). För del kom de första sammanfattande slutsatserna . De andra sammanfattande slutsatserna från kom- mittén kom 1999 och de tredje 2005. I de sammanfattande slut- satserna lyfter kommittén upp frågor som man anser att den aktu- ella konventionsstaten bör förbättra för att nå en bättre överens- stämmelse med bestämmelserna i konventionen.TPF2FPT I de första sammanfattande slutsatserna rekommenderade kom- mittén att det i skulle inrättas en övervakningsmekanism 2TP PT om s. 13. och indikatorer för att mäta framstegen i tillämpningen av lagstift- ningsåtgärder och andra åtgärder för att skydda barnets rättigheter. inrättades myndigheten vars huvuduppgift är att företräda barns och ungas rättigheter och intres- sen mot bakgrund av . Myndigheten ska driva på genomförandet och bevaka efterlevnaden av . ska därvid särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med . En annan viktig del i arbete är att informera, delta i den allmänna debatten och skapa opinion i angelägna frågor samt påverka beslutsfattares och allmän- hetens förhållningssätt i barn- och ungdomsfrågor. utövar däremot ingen tillsyn över andra myndigheter och det ligger inte heller i ombudsmannens uppdrag att företräda enskilda barn eller att ingripa i enskilda fall. Barnom- budsmannen har dock en lagstadgad skyldighet att genast till social- nämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att ett barn misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. 5.1.2Barnkonventionens innehåll och principer innehåller 13 inledande paragrafer (preambeln) och 54 artiklar. Den är indelad i tre delar, som behandlar materiella frågor, övervakningssystem respektive slutbestämmelser. inledande paragrafer speglar de principer om mänskliga rättigheter som har formulerats i FN:s konventioner, deklarationer och förklaringar om mänskliga rättigheter. I inled- ningen erinras om att barn har rätt till särskild omvårdnad och hjälp. Med barn avses enligt (artikel 1) varje män- niska som är , om inte barnet blir myndigt tidigare enligt den lag som gäller för barnet. Konventionen innebär inte att man i all nationell lagstiftning måste för underåriga (omyndiga) ha en åldersgräns . Däremot anses de rättigheter som behandlas i konventionen gälla alla människor oavsett om de blivit myndiga enligt den nationella lagstiftningen. är inriktad på individen, det enskilda barnet, och de materiella artiklarna handlar om barnets rätt att få sina grund- läggande rättigheter och behov tillgodosedda. derar alla typer av mänskliga rättigheter, den innehåller sålunda såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kul- turella rättigheter. vilar på fyra grundläggande principer som återfinns i artiklarna 2, 3, 6 och 12: Principen om icke-diskriminering (artikel 2). Grundtanken är att barn är jämställda och har lika värde. Barnet ska skyddas mot alla former av diskriminering eller bestraffning på grund av barnets eller dess föräldrars ras, hudfärg, kön, språk, nationella, etniska eller sociala ursprung, egendom, funktionsnedsättning, börd eller ställning i övrigt. Principen om barnets bästa är en annan av konventionens grund- pelare (artikel 3). Vid allt beslutsfattande och vid alla åtgärder som rör barn ska barnets bästa vara vägledande och sättas i främsta rummet. Principen om barnets bästa kan härledas ur två fundamentala tankar som båda satt spår i konventionen. Den ena utgår ifrån att barn är sårbara och behöver stöd och skydd och den andra betonar barnperspektivet i beslutsfattandet. Barnets rätt till liv, överlevnad och utveckling (artikel 6). Artikeln ger barn ett skydd mot att bli dödade och den ska läsas tillsammans med artikel 37 som stadgar ett direkt förbud mot dödsstraff.