sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Av utredningen framgår att det våld som riktat mot flickans buk, även om skadan påverkats av ett mothåll på ryggen, varit så kraftigt att måste ha insett att våldet inte bara skulle orsaka svår smärta utan också att det i vart fall förelåg en betydande risk för synnerligen allvarliga skador. Som skäl för straffhöjning har åklagaren åberopat bl a att skadorna enligt vad som framgår av rättsläkarintyget varit livshotande, dvs att de utan behandling skulle ha lett till döden. I detta sammanhang skall nämnas att flickan numera är återställd från sin tarmskada. Även om utredningen inte ger stöd för att haft för avsikt att tillfoga flickan så svåra skador eller att han efter miss- handeln insett hennes behov av omedelbar läkarvård är det uppenbart att det våld som utövat varit så kraftigt och den skada som han orsakat så allvarlig att omständigheterna framstår som starkt försvår- ande vid bedömningen av straffvärdet. Av naturliga skäl är skadornas omfattning och vad gärningsmannen förstått eller bort förstå angående dessa en grundläggande faktor för bedömningen av straffvärdet för misshandelsbrott. I 29 kap 2 § finns bestämmelser om omständigheter som, vid sidan härav, skall beaktas särskilt som försvårande vid bedömningen av straffvärdet. Vad gäller det brott som gjort sig skyldig till finns i den delen anledning att särskilt peka på den omständigheten att den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig. Därmed avses bl a brott som riktat sig mot barn. Detta är en faktor som normalt bör tillmätas en betydande vikt vid straffmätningen och då särskilt när det gäller övergrepp mot barn där riskerna för svåra och långvariga personliga skadeverkningar är särskilt stora. Utredningen ger däremot inte stöd för att , även utöver vad som redan ligger i att han riktat ett så kraftigt våld mot ett litet och sjukligt barn, visat en sådan särskild hänsynslöshet som skall beaktas vid straffmätningen. Av viss självständig betydelse är däremot att brott framstår som ett missbruk av det särskilda förtroende som barnets mor visat honom genom att anförtro flickan i hans vård. Sammantaget får det anses föreligga försvårande omständigheter i en sådan omfattning att det klart går utöver vad som redan är beaktat inom ramen för gradindelningen. Frågan blir då på vilken nivå som straffet bör ligga. Vid gradindelade brott är det vanligt att strafftidens längd i de flesta fall ligger relativt nära straffminimum medan den övre delen av straff- skalan utnyttjas mer sällan. Vad gäller grov misshandel kan exempelvis nämnas att den genomsnittliga fängelsetiden för de som dömdes till fängelse för grov misshandel var och att endast 51 dömda av 382 fick ett fängelsestraff som var längre än (Kriminalstatistik 1997, 1998:3). Denna praxis hänger samman med att den övre delen av straffskalan normalt inte är avsedd för mer ordinär brottslighet av det aktuella slaget utan för excep- fall som i praktiken inträffar mer sällan. Vad gäller den grövre graden av olika brott tillkommer att olika försvårande omständigheter då ofta redan beaktats vid gradindelningen med den följden att det lägsta straffet ligger väsentligt högre än vad som är normalstraff för den lägre graden. Det saknas då ofta utrymme för att ytterligare beakta de försvårande omständigheterna inom ramen för den tillämpliga skalan. HovR:n har bestämt straffet till fängelse . Detta är klart över minimistraffet för grov misshandel. Straffet ligger också klart över den straffnivå som grov misshandel i allmänhet brukar föranleda. Som målet här föreligger till bedömning framstår inte heller straffet som lågt i jämförelse med de straff som kommit till användning i andra liknande fall (jfr t ex NJA 1992 s 85). Av vad HD tidigare anfört följer att de försvårande omständigheterna i målet bör ges ett tydligt genomslag i straffmätningen även utöver vad som följer av gradindelningen. Så har emellertid skett redan genom HovR:ns dom. HovR:ns domslut skall alltså fastställas. NJA 2003 s. 174 misshandlade sin knappt treårige styvson genom att tilldela honom ett antal slag och sparkar i magen och över bröstkorgen. Misshandeln medförde frakturer på sex revben, en fraktur på blygd- benet och ett hål i tjocktarmen. Styvsonen avled till följd av skadorna. Tingsrätten dömde I.M-D. för grov misshandel och vållande till annans död, grovt brott till fängelse . Hovrätten konstaterade att den grova misshandel I.M-D. gjort sig skyldig till hade stora likheter med misshandeln i rättsfallet NJA 2000 s. 612 (se ovan). En väsentlig skillnad mellan fallen var dock att I.M-D. vållat barnets död. visat i det närmaste likgiltighet för effekten av sitt handlade var den gärning som han gjort sig skyldig till enligt hovrättens bedömning nära gränsen till ett uppsåtligt dödande. Straffet skärptes därför till fängelse . fastställde hovrättens domslut och anförde bl.a. följande. Såsom framgår av sakkunnigutredningen har M. utsatts för omfattande och kraftigt våld mot vitala delar av kroppen vilket lett till svåra skador och, , till hans död. Att M:s död skulle omfattas av I.M-D:s uppsåt har inte påståtts. Det måste emellertid ha stått klart för I.M-D. att våld av denna omfattning skulle kunna medföra synner- ligen allvarliga skador på M. Denna omständighet framstår som starkt försvårande vid bedömningen av straffvärdet. Några särskilda avsikter eller motiv bakom I.M-D:s handlande har inte framkommit. Övergreppet förefaller vara resultatet av ett vredesutbrott orsakat av en händelse av alldagligt slag. En särskilt försvårande omständighet är att våldet riktat sig mot ett litet och skyddslöst barn och har utövats i hemmet av en av de per- soner som skulle stå för barnets trygghet (jfr 29 kap. 2 § 3 BrB). HD har i rättsfallet NJA 2000 s. 612 uttalat sig om straffmätningen i mål om grov misshandel av barn. I det fallet hade en fyraårig flicka utsatts för våld mot buken som gett upphov till att tolvfingertarmen slitits av. Flickan överlevde och blev helt återställd. Påföljden för brottet bestämdes till fängelse . Den domen får anses ha inne- burit att HD anlade en strängare syn på påföljd för misshandelsbrott riktade mot små barn än som tidigare hade varit fallet (jfr t.ex. NJA 1992 s. 85). I det fall som HD nu har att bedöma har det utövade våldet varit mera omfattande än fall. Därtill kommer att I.M-D. skall dömas även för grovt vållande till annans död på grund av miss- handeln. Vad som förekommit från I.M-D:s sida efter misshandeln omfattas inte av den aktuella gärningsbeskrivningen och saknar i prin- cip betydelse för straffvärdet (m.fl., s. 29:20). Mot bakgrund av det anförda framstår HovR:ns straffmätning som väl avvägd. NJA 2003 s. 229 genom att tilldela honom flera slag i ansiktet och mot huvudet samt, sedan J.P. fallit till marken, sparka honom i huvudet och på kroppen. fallit till marken deltog även F.N. i misshandeln genom att slå och sparka J.P. i huvudet och på kroppen. rest sig upp fällde F.N. honom åter till marken, varefter I.K. och F.N. fortsatte misshandeln med slag och sparkar mot den liggande J.P. Misshandeln medförde kraftig smärta, blod- utgjutning och hjärnskakning. Tingsrätten dömde I.K. för grov misshandel. Påföljden bestämdes för I.K. till fängelse sju månaderTPF3FPT och för F.N. till fängelse ett årTPF4FPT. Hovrätten fastställde tingsrättens domslut. hänvisade till de förarbetsuttalanden som gjordes 1988 i samband med att begreppet synnerlig hänsynslös- het eller råhet ändrades till särskild hänsynslöshet och råhet (se avsnitt 3.2.3) och anförde därefter följande. I förevarande fall har gärningen inte varit livsfarlig eller orsakat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom. Frågan är då i första hand om I.K. och F.N. vid misshandeln av J.P. visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Rent allmänt är fallet likt de typsituationer som behandlas i nyss- nämnda förarbetsuttalanden. Visserligen har gärningsmännen inte varit fler än två men redan att det är mer än en person som misshandlar en annan gör att den drabbade har svårt att värja sig. Detta gäller inte minst när offret ligger på marken och gärningsmännen sparkar offret. Även om den liggande kan parera en spark från en gärningsman kan en samtidig spark från den andre få allvarliga konsekvenser. Det kan då lätt vara en slump om svårare skador uppkommer eller inte, även om ingen av gärningsmännen har haft skor eller kängor som är särskilt far- liga i sådana situationer. Enbart det förhållandet att gärningsmännen sparkat den redan liggande J.P. innebär dock inte att misshandeln skall bedömas som grov. Som framgått skall en helhetsbedömning göras av samtliga omständigheter. De förhållanden som då bör beaktas som försvårande är att gärnings- förloppet varit inte alltför kortvarigt och att J.P. tilldelats ett flertal slag och sparkar utan att kunna värja sig. Å andra sidan har J.P. till- fogats ganska begränsade skador och uppgett att han kan ha varit spydig mot I.K. En samlad bedömning av omstän- digheterna gör dock att misshandeln bör bedömas som så allvarlig att den uppnår gränsen för grovt brott. och F.N. skall alltså dömas för grov misshandel. Minimistraffet för detta brott är fängelse . De skall dessutom dömas för de andra brott som nämnts inledningsvis. Även med beaktande av att I.K. vid misshandelsbrotten och delvis också vid övrig brottslighet var samt den tid av som förflutit sedan misshandels- brotten ansluter sig HD till domstolarnas straffvärdesbedömning, vilket för I.K. innebär fängelse och F.N. fängelse . 3TP PT Påföljden omfattade även ett fall av misshandel av normalgraden, narkotikabrott, ringa narkotika- brott och brott mot lagen om förbud mot vissa dopningsmedel. 4TP PT Påföljden omfattade även stöld. Två justitieråd var skiljaktiga och ansåg att misshandeln visserligen varit allvarlig men att I.K. och F.N. inte visat sådan grad av hänsyns- löshet eller råhet att misshandeln borde bedömas som grov. och en okänd person misshandlade genom att dra omkull honom, sätta sig på honom och slå och sparka honom. deltog i misshandeln genom att tilldela ett flertal knytnävs- slag mot bröst och mage när han låg ned på marken. Misshandeln var helt oprovocerad. Under misshandeln svimmade av . Han åsamkades också svullnader, rodnader och hudav- skrapningar. Tingsrätten dömde för grov misshandel till fängelse . Hovrätten hänvisade till de förarbetsuttalanden som gjordes 1988 i samband med att begreppet synnerlig hänsynslöshet eller råhet ändrades till särskild hänsynslöshet och råhet (se avsnitt 3.2.3) och anförde därefter följande. Som framhölls i propositionen med lagförslaget bör bedömningen i det enskilda fallet ske med hänsyn till samtliga föreliggande omstän- digheter. Det bör också understrykas, att med lagändringen inte avsågs att åstadkomma någon genomgripande förändring i brottsrubricer- ingen, utan endast en mindre förskjutning som skulle medföra att vissa mycket allvarliga misshandelsbrott skulle få en mer adekvat bedömning (kommentaren till BrB I, s 169). Även om det, som tingsrätten har anfört, föreligger omständigheter som är ägnade att kvalificera det misshandelsbrott som har gjort sig skyldig till som grovt, måste således även andra omständigheter i samband med brottet beaktas. Det våld som har utövat, knytnävs- slag mot kropp, låt vara att denne då legat ner, är inte sådant att det framstår som typiskt för ett grovt misshandelsbrott. Det är inte klarlagt att har fortsatt misshandeln med insikt om att förlorat medvetandet. De skador som har tillfogats är, om än inte bagatellartade, så dock tämligen lindriga. Ett allvarligt inslag i miss- handeln är att ett par sparkar utdelats mot det liggande offret. Utred- ningen visar dock att dessa utdelats av den okände gärningsmannen. Vid en samlad bedömning av omständigheterna i målet finner hov- rätten att misshandelsbrottet visserligen är av allvarlig beskaffenhet, men likväl inte vittnar om en sådan grad av hänsynslöshet eller råhet hos att misshandeln bör bedömas som grov. På grund av brottets art är normalpåföljden fängelse. Några sådana omständigheter beträffande personliga förhållanden har inte kommit fram, som gör att det finns tillräckliga skäl för att välja en annan påföljd. Fängelsestraffet bör emellertid sättas ned. Hovrätten bestämde fängelsestraffets längd . och B.H., som båda var kraftigt påverkade av alkohol, kom i bråk med varandra. B.H. tilldelade Å.A. ett flertal knytnävsslag i huvudet och på kroppen samt sparkar mot armarna och benen. Sedan B.H. satt sig på en stol slog Å.A. honom i huvudet med en blom- kruka och en kaffebryggare. B.H. föll till golvet, varefter Å.A. slog upprepade slag mot B.H:s huvud och kropp med en köksstol så att stolen gick sönder. Av misshandeln åsamkades B.H. kraftigt blod- vite, stark smärta, fraktur i ena tummen och flera sårskador, varav tre skador i huvudet måste sys. Tingsrätten dömde B.H. för misshandel och Å.A. för grov miss- handel. Såvitt avsåg det brott som Å.A. gjort sig skyldig till anförde tingsrätten att påföljden med hänsyn till att gärningen föregåtts av provokation kunde stanna vid fängelse . Hovrätten, som endast prövade åtalet mot Å.A., konstaterade att B.H. efter det att Å.A. påbörjat misshandeln inte varit aktiv på annat sätt än att han försökt freda sig samt att B.H. redan efter det att han blivit slagen med blomkrukan förhållit sig passiv gentemot Å.A. Enligt hovrättens bedömning var B.H. helt utslagen och ur stånd att försvara sig när Å.A., som haft tillfälle att besinna sig, fortsatte misshandeln genom att slå mot B.H. med stolen. Hovrätten fann att den misshandel som Å.A. gjort sig skyldig till vittnade om sådan hänsynslöshet och råhet att den, trots att den inte var oprovocerad, skulle bedömas som grov. Hovrätten delade tingsrättens bedömning i fråga om påföljd. slagit ned och utövat våld mot B.J. komma till B.J:s till undsättning. bussade då sin hund på F.A. Hunden gick till anfall och bet F.A. på flera ställen, bl.a. i ena armen. slag mot F.A., vilka träffade F.A. på ena sidan av kroppen. Sedan polis kallats till platsen hetsade M.B. hunden mot polismannen , som dock lyckades värja sig genom att blockera vägen med polisbilens dörr. Tingsrätten dömde M.B. för grov misshandel (mot F.A.) och försök till grov misshandel (mot B) till fängelse sex månader.TPF5FPT Hovrätten fastställde tingsrättens domslut och anförde bl.a. följande. I fråga om rubriceringen av gärningarna kan konstateras att M.B. i båda fallen använt sig av sin hund på ett sätt som är jämförligt med användning av ett tillhygge. hade hunden, som var en korsning av raserna Mastiff och Ridgeback och därmed relativt kraftig, haft en besvärlig tid hos sin tidigare ägare; M.B. litade inte själv på hunden i alla lägen. (ett vittne till händelsen; utredningens anm.) har berättat att hon tyckte det var en stor hund; som en kamphund och B., som har beskrivit hunden som galen, har tillagt att hunden nådde över bildörrens rutram med både käft och tassar när den för- sökte komma åt honom. Hundens angrepp mot såväl F.A. som B. kunde ha fått avsevärt värre följder än vad som blev fallet. Att mana hunden till angrepp på detta sätt måste, som tingsrätten funnit, anses som särskilt hänsynslöst. Gärningarna skall därför bedömas som grov misshandel samt försök därtill. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning NJA 2003 s. 144 E.O. åtalades för grov kvinnofridskränkning enligt följande gärnings- beskrivning. E.O., som är gift och sammanboende med S.N.M. i ett radhus på i i , har i bostaden till d. 2002 begått brottsliga gärningar mot sin hustru, vilka gärningar var och en utgjort led i en upprepad kränkning av hennes integritet och som allvarligt skadat hennes självkänsla. a.d. uppträtt hänsynslöst mot sin hustru och ofredat henne genom att kasta ett glas juice på henne när hon satt med deras yngsta barn i knät, 5TP PT Påföljden omfattade även misshandel av normalgraden mot B.J., stöld, märkesförfalskning, olovlig körning, rattfylleri, förseelse mot fordonsskattelagen och narkotikabrott. 2002 uppsåtligen tillfogat henne smärta och ömhet och svullnad genom att ta tag i hennes nacke, sparka henne på ena skinkan och benen, samt tilldela henne ett knytnävsslag som träffat i högra nack- och axelpartiet, 2002 uppsåtligen tillfogat henne smärta genom att trampa på hennes ena fot, tilldela henne ett knytnävsslag mot axel/hals- regionen, knuffa omkull henne på golvet och ta strupgrepp på henne och klämma åt, samt i samband med misshandeln uttala att han skulle döda henne, vilket varit ägnat att framkalla allvarlig fruktan hos henne för hennes säkerhet till person, d.under tiden till vid ett stort antal tillfällen uppsåtligen tillfogat henne smärta genom att tilldela henne smärt- ande slag mot kroppen, företrädesvis mot axelpartierna. Av domstolarnas domar framgår att E.O., som var bosatt i , träffade och gifte sig med S.N.M i hennes hemland samt att S.N.M. därefter, , flyttade till E.O. i . Makarna fick tre barn tillsammans, födda , . var hemma och skötte barnen och hemmet. Hon deltog inte i någon undervisning i svenska, hade i stort sett inga egna pengar att röra sig med och inte heller någon egen nyckel till hemmet. levde mycket isolerad och träffade i stort sett endast E.O. ta med sig barnen till en öppen för- skola, vilket E.O. ogillade. E.O. tillät inte S.N.M. att tala i telefon med de personer hon lärde känna på öppna förskolan. Tingsrätten fann åtalet i dess helhet styrkt och dömde E.O. för grov kvinnofridskränkning till fängelse . I påföljds- delen anförde tingsrätten att brottsligheten hade ett högt straff- värde. Det våld som E.O. utsatt S.N.M. för ansågs i och för sig inte vara av stor omfattning och det hade inte heller orsakat henne på- tagliga skador. Det allvarliga var i stället att E.O. genom upprepad kränkande behandling och våld förstärkt sitt övertag mot S.N.M. Straffvärdet ansågs motsvara fängelse . Hovrätten fastställde tingsrättens dom. fann inte anledning att göra någon annan be- dömning i skuldfrågan än vad tingsrätten och hovrätten gjort. Såvitt avsåg gärningens rubricering anförde följande. I förevarande fall har det varit fråga om ett flertal kränkande övergrepp från E.O:s sida med tidsmässigt samband. Även om endast gärningarna d. 2002 kan anses ha varit av allvarligare slag, har övergreppen varit så många att antalet klart överstiger vad som bör krävas för att kränkningen av S.N.M:s integritet skall anses som upprepad. Frågan om gärningarna har varit ägnade att allvarligt skada S.N.M:s självkänsla bör besvaras med beaktande av hela hennes situation. Det är därvid tillräckligt att gärningarna typiskt sett leder till att självkänslan skadas allvarligt. var nyinflyttad till utan kunskaper i svenska språket och ensam hemma med små barn. Hon hade inte något socialt nätverk. I målet har framkommit att E.O. inte gjorde några särskilda ansträng- ningar för att underlätta för henne att komma in i det svenska sam- hället och att han på olika sätt försökte styre och begränsa hennes kontakter med omvärlden. Det står klart att hon var mer eller mindre utlämnad åt honom. Mot denna bakgrund får de kränkande gärningar E.O. utsatt S.N.M. för anses ha varit ägnade att allvarligt skada hennes självkänsla. Han skall därför, som domstolarna funnit, dömas för grov kvinnofridskränkning. fann inte skäl att frångå tingsrättens och hov- rättens bedömning i fråga om påföljd. NJA 2004 s. 437 åtalades för grov fridskränkning enligt följande gärn- ingsbeskrivning. har –i den gemensamma bostaden på i vid många tillfällen förolämpat sin dotter ., född , genom att kalla henne slampa och hora och liknande kränkande tillmälen. De har tillsammans och i samförstånd hotat och misshandlat Z. bl.a. genom att a.vid upprepade tillfällen hota med att de skulle döda Z. och att de skulle föra henne till Kosovo och gifta bort henne, hotat döda Z. samt tilldelat henne flera slag med en hammare, vilket förorsakat smärta i händerna som Z. höll fram för att avvärja slagen, tilldelat Z. flera slag med en sopkvast och sparkat henne på höger lår, vilket förorsakat smärta och blåmärke, vid upprepade tillfällen kastat fjärrkontrollen på Z., vilket förorsakat smärta, tilldelat Z. ett slag i ansiktet, dragit henne i håret, sparkat henne på benet och kastat salvburkar på henne, vilket förorsakat smärta och blåmärken, samt att L.X. vid samma tillfälle tagit strupgrepp på Z. och tilldelat henne flera slag i ansiktet med handen och ett slag i huvudet med en yxa, vilket förorsakat smärta och blåmärken, tilldelat Z. flera slag med ett skohorn mot ansiktet, vilket förorsakat smärta i armarna som Z. höll fram för att avvärja slagen, dragit Z. i håret och tilldelat henne en spark i ryggen, vilket förorsakat smärta, bulor i huvudet och ömhet under vänster skulderblad, dels hållit Z. i håret och tilldelat henne flera slag med handen, dels hållit ett strupgrepp på Z. och slagit hennes huvud i väggen, vilket förorsakat smärta, bulnader i huvudet, svullnad i ansiktet och en blödande fläskläpp, och tilldelat Z. flera slag i ansiktet med öppen och knuten hand, vilket förorsakat smärta, svullnad och blåmärken. Var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränkning av Z:s integritet och gärningarna har varit ägnade att allvarligt skada hennes självkänsla. Av tingsrättens dom framgår att Z , sedan L.X. beslutat att hon inte skulle få gå själv till skolan utan att fadern skulle gå med henne, hoppade ut genom fönstret i sitt rum på tredje våningen. Z fördes svårt skadad till sjukhus. Genom fallet blev hon förlamad från underlivet och ned. Enligt läkarintyg skulle hon med stor sannolikhet vara rullstolsbunden . Tingsrätten konstaterade att det visserligen var utrett att L.X. uttalat de förolämpande tillmälen som angetts i inled- ningen av gärningsbeskrivningen, men att förolämpning inte kan ingå i brottet grov fridskränkning och att uttalandena därför inte kunde medföra ansvar i det aktuella sammanhanget. Uttalandena ansågs dock kunna vägas in vid bedömningen av gärningens straff- värde. I övrigt fann tingsrätten åtalet i dess helhet styrkt. Tings- rätten konstaterade att någon annan påföljd än fängelse inte kunde komma i fråga och anförde vidare. Den brottslighet som L. och F.X. nu skall dömas för avser i huvudsak åren 2002 och 2003. Även om varje våldsanvändning sedd för sig kanske inte är av alltför allvarlig art, måste vid bedömningen av straffvärdet Z:s situation under de båda åren ses ur ett helhetsperspektiv. Det kan då konstateras att hon – förutom de flerfaldiga hot och handgriplig- heter som föräldrarna utsatt henne för – regelmässigt fått utstå grovt förolämpande och nedsättande tillmälen. Allt detta har skett i hennes hem, och någon möjlighet att på allvar dra sig undan har hon inte haft. Hon har därför befunnit sig i en särskilt utsatt position. Självfallet måste hennes livssituation ha blivit mer eller mindre outhärdlig. Som försvårande omständigheter vid bedömningen av straffvärdet måste vidare beaktas att hoten, misshandeln och de övriga trakasserierna ut- förts av Z:s egna föräldrar, på vilka lagstiftningen ställer särskilda krav att verka för barnets bästa (jfr 29 kap. 2 § 3 och 4 BrB). Det anförda leder sammantaget till slutsatsen att L. och F.X:s brottslighet har ett mycket högt straffvärde. I och med att den absoluta huvuddelen av gärningarna skall anses begången gemensamt och i samråd finns det inte tillräckliga skäl att skilja föräldrarna åt när det gäller brottslighetens straffvärde. Vid en samlad bedömning anser tingsrätten att var och en av dem skall ådömas fängelse och . Hovrätten fann att Z:s uppgifter inte var så tillförlitliga att de kunde läggas till grund för bedömningen i målet annat än i de fall där de vann stöd av övrig utredning. Till följd härav befanns L.X. skyldiga till att tillsammans och i samförstånd ha misshandlat Z genom att (åtalspunkt 1 b) L.X. tilldelat Z. flera slag med skaftet på en hammare, vilket förorsakat smärta i händerna som Z. höll fram för att avvärja slagen, (åtalspunkt 1 c) L.X.