sou · GWB359 · 2008-06-05 00:00:00 — Parallellt tillfördes ) av utöver de som kanaliseras via RF.TPF48FPT I viss utsträckning bör även statens stöd till friluftslivet nämnas. Detta bidrag uppgick till . Bland de organisationer som erhåller stöd ur detta anslag finns organisa- tioner såsom och vilka kan ses som tillhörande idrottsrörelsen i vid mening.TPF49FPT 47TP PT Ibid. 48TP PT Prop. 2006/2007:1, Utgiftsområde 16, s. 189, s. 265. 49TP PT Prop. 2006/2007:1, Utgiftsområde 17. Politikområde 30, Folkrörelsepolitik. Den statliga politikens omfattning och finansiering Landstingens bidrag till idrotten består huvudsakligen av stöd till . Dessvärre är kunskapsläget begränsat om det regionala idrottsstödet omfattning och utveckling . Likaså saknas sammanställningar och analyser av distriktsidrotts- förbundens olika intäktskällor och ekonomiska situation. Mot denna bakgrund lät rekvirera in samtliga DF:s verksamhetsberättelser . Ambitionen var dels att bedöma det regionala idrottsstödets totala omfattning, dels att stu- dera relationen mellan distriktsidrottsförbundens olika intäktskäl- lor. En mer ingående kartläggning visade sig dock inte möjlig till följd av dels många och varierade intäktskällor, dels förbundens skilda redovisningsprinciper. Medan vissa DF ingående redovisade sina intäkter och bidrag valde andra förbund att endast summariskt redovisa sin omsättning fördelad över ett begränsat antal över- gripande kategorier. Efter kompletterande uppgifter från ett begränsat antal distrikts- idrottsförbund kunde konstateras att RF:s 21 distriktsidrottsför- bund 2006 hade totala intäkter på . Landstingens stöd uppgick till motsvarande av förbundens totala intäkter. RF:s ordinarie bidrag till förbunden uppgick till (). Vidare konsta- terades att 13 förbund redovisade EU-bidrag och 9 förbund även uppbar kommunalt stöd (totalt ). Det är svårt att ge en enhetlig bild av det kommunala stödet till idrotten. I enlighet med den kommunala självstyrelsen är det näm- ligen upp till varje enskild kommun att självständigt både avgöra om den vill stödja det lokala föreningslivet – och i vilka former. Såväl omfattningen som inriktningen på det kommunala förenings- stödet är således synnerligen variationsrika. Likaså är tendenser och utvecklingsskeenden svåra att bedöma, eftersom för- ändrade bidragsnivåer i en kommun inte nödvändigtvis åtföljs av liknande förändringar hos andra. Med dessa reservationer kan kommunernas föreningsstöd inde- las i tre övergripande kategorier. Den första är kontantbidrag, det vill säga direkta transfereringar av olika slag. Enligt en studie av Den statliga politikens omfattning och finansiering förekommer ett 20-tal olika varianter av kontantbidrag bland landets kommuner, varav de van- ligaste utgör aktivitetsstöd, bidrag till ledareutbildningar och stöd till lokal-anläggningskostnader. De totala kontantbidragen upp- skattades till varav merparten, , tillföll idrottsföreningar.TPF50FPT En andra stödform är olika former av dolda sub- ventioner, liktydigt med föreningslivets fria eller rabatterade nytt- jande av lokaler, utrustning och material. Detta stöd uppskattades av till , varav idrottens del uppgick till . Den tredje kategorin utgörs av olika former av immateriellt stöd som kommunerna kan förmedla till föreningslivet såsom admi- nistrativt stöd för lokalbokningar, rådgivning och utbildningsin- satser. Till denna kategori hör även att kommuner bistår föreningar med personal, resurser och förlustgarantier vid större evenemang och sammankomster. Enligt Kommunförbundets studie har denna stödform ökat . Däremot bedömdes det inte som möjligt att värdera bidragsformens omfattning.TPF51FPT 50TP PT Föreningspolitik och föreningsstöd (2004), s. 34, Om kultur- och fritidssektorerna. (2004), s. 7. 51TP PT Föreningspolitik och föreningsstöd (2004), s. 38. I betänkandets andra del presenteras vår utvärdering av statens stöd till idrottsrörelsen. Detta arbete har i flera avseenden varit förknip- pat med svårigheter. Ett första problem handlar om det ojämna kunskapsläget. Det statliga stödet till idrottsrörelsen är omfattande och fördelat på en rad skilda organisationer, verksamheter och akti- viteter. På vissa områden finns det forskning, statistik och ingående återrapportering av hur idrottsrörelsen utnyttjat dessa medel. På andra områden är kunskapsläget betydligt sämre. Därtill har varken haft tid eller resurser till komplet- terande forskningsinsatser. Den utvärdering som presenteras i följande fyra kapitel är således en analys utifrån ett befintlig – och delvis otillräckligt – kunskapsläge. Det är dock vår förhoppning att det förslag till ny uppföljningsmodell som presenteras i betänkan- dets sista del ska förbättra möjligheten till framtida utvärderingar av det statliga stödets effekter. Ett andra problem är att statens stöd endast utgör en av många resurser som tillförs idrottsrörelsens sammanslutningar och akti- viteter. Att särskilja det statliga idrottsstödet och dess effekter från föreningslivets övriga intäktskällor är ofta en omöjlighet. Det finns således relativt goda förutsättningar att utifrån befintlig forskning göra bedömningar av idrottsrörelsens totala verksamhet – men det är svårt att avgöra på vilka sätt och i vilken utsträckning som just statens stöd bidragit till dessa aktiviteters utformning. Ett tredje och närliggande problem är avsaknaden av jämförelse- punkt. Statens stöd till idrottsrörelsen har – som visats i kapitel fem – ökat kraftigt : från 1997 till 2008. Ökningen har både förstärkt redan befintliga stödformer såsom det statliga lokala aktivitetsstödet och skapat utrymme för betydande utvecklings- projekt i form av Handslaget och Idrottslyftet. Att bidragsökningen haft stor betydelse för idrottsrörelsens existensvillkor är uppen- Det är dock svårt att bedöma hur idrottsrörelsens verksamhet hade utvecklats under dessa år om anslagsökningarna uteblivit. Ett fjärde problem handlar om att bedöma vad som är rimliga resultat i en analys av en så komplex och mångfacetterad verksamhet som idrottsrörelsen. Till saken hör att staten visserligen formulerat mål för sitt idrottspolitiska stöd, men att dessa mål – inte minst med hänsyn till idrottsrörelsens självständighet – formulerats i förhållandevis allmänna termer och utan tydliga utvärderingsmått. Av detta följer begränsade möjligheter att värdera huruvida olika förändringsprocesser eller utvecklingsarbeten inom idrottsrörelsen gett avsett resultat. Eller för att använda en liknelse från idrottens egen värld: det är svårt att bedöma ett höjdhopp i avsaknad av en ribba. Redovisningen av vår utvärdering har följande disposition. I kapitel sex anläggs ett teoretiskt perspektiv på utvärderingen med begreppsparet föreningsfostran och tävlingsfostran. I kapitel sju analyseras barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö med utgångspunkt i aktuell samhällsvetenskaplig idrottsforskning. Kapitel åtta kompletterar bilden med en diskussion av förenings- idrotten i relation till folkhälsa, jämställdhet och integration. Slut- ligen – i kapitel nio – görs en mer ingående utvärdering av fyra spe- cifika bidragsformer: statsbidraget till specialidrottsförbunden, det statliga LOK-stödet, den s.k. handslagssatsningen och statens stöd till elitidrotten. 6Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran 6.1Behovet av ett analytiskt redskap uppdrag är att utvärdera om effekterna av statens stöd till idrotten stämmer överens med de av och regeringen angivna syftena. För att en sådan utvärdering ska vara både genomförbar och trovärdig krävs analytiska redskap i form av en teori. Med hjälp av teori kan man identifiera, systematisera och jämföra olika former av mänskligt handlande samt formulera anta- ganden om regelbundenheter i detta handlande och sannolikheter för att dessa regelbundenheter upprepas, liksom relationerna mellan dem. Teorier kan ha olika generaliseringsanspråk: de kan uttala sig om allt ifrån individuella handlingsmönster till hur hela samhällen hänger ihop och fungerar. Därtill är teorier ofta – åtminstone inom samhällsvetenskapen – baserade på dikotomier. Som klassiska exempel kan nämnas distinktion mellan mekanisk och organisk solidaritet, begreppspar gemeinschaft och gesellschaft och polaritet mellan bourgeoisie och proletariat. Även i denna utvärdering baseras analysen på ett teoretiskt begreppspar. Innan denna dikotomi presenteras, finns det dock skäl att kortfattat kommentera två av analysens utgångspunkter. Den första kommentaren rör relationen mellan idrotten och samhället. Idrott är ett socialt fenomen. Bakom idrottens regler återfinns alltid mer övergripande sociala regler för mänsklig sam- levnad. Att idrottslig verksamhet utformas i – och påverkas av – den omgivande samhälleliga kontexten är en självklarhet och ett grundläggande axiom i sociologisk idrottsrelaterad forskning. Som exempel kan nämnas att och i flera Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran verk kunnat påvisa hur idrottens regler och förutsättningar har förändrats som en följd av mänsklighetens sociala utveck- ling medan spårat tävlingsidrottens utformning i den allmänna organisatoriska och teknologiska rationalisering av det mänskliga samhället som det moderna kapitalistiska systemet möjliggjort.TPF1FPT Av idrottens koppling till samhället följer att en vetenskaplig analys av idrottsliga aktiviteter alltid bör inkludera ett utifrånperspektiv där det omgivande samhällets struktur och inflytande beaktas. Lika viktigt är dock att anlägga ett inifrånperspektiv. Även om idrotten utformas och utövas mitt i samhället, lever den i många avseende sitt eget liv. Varje idrottspraktik har sina egna regler, normer och logiker. Det vägs, mäts och klockas, det tävlas och rangordnas. Till idrottslivet hör också samvaro, resor och täta rela- tioner över generationsgränser. Kring träning och tävling skapas ofta hela miniatyrsamhällen med egna värderingar och praktiker. Man kan vara sämst i skolan men kung i ishockeyrinken. Man kan vara lågutbildad, arbetslös och isolerad i samhället men en uppburen föreningsledare. Många aspekter av det som sker inom idrotten förutsätter således att verksamheten analyseras inifrån och med utgångspunkt i idrottens egna premisser. En grundläggande utgångspunkt för vår analys är således att idrotten måste betraktas som ett avgränsat socialt fält, identifier- bart genom sin egen verksamhetslogik. Detta fält bestäms av ett antal faktorer såsom det omgivande samhällets dominerande insti- tutioner (stat, marknad och civilsamhälle), strukturella faktorer (klass, genus, etnicitet m.m.) samt större samhälleliga processer (kommersialisering och professionalisering). Metodologiskt tar därmed en analys av idrotten i samhället – vad som kan förklaras av idrotten självt och vad som måste förklaras av att idrotten utgör en del av samhället – formen av ett ständigt fokuseringsskifte. Och ju tydligare ett perspektiv blir, desto mer angeläget blir det att byta perspektiv för att även se det andra, och relationerna dem emellan. Vår andra kommentar rör den teoretiska begreppsapparatens roll. De analytiska begrepp som används i denna utvärdering utgör s.k. idealtyper i meningTPF2FPT. Med detta menas att begreppen är beskrivningar härrörande från verkliga förhållanden men renod- 1TP PT på området är , Från riddarspel till fotbollscup: sport i sociologisk belysning (1986), , From Ritual to Record: The Nature of Modern Sports (1978). 2TP PT , Ekonomi och samhälle (1983). Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran lade i syfte att tydliggöra karakteristiska drag i specifika företeelser. En idealtyp ger således en förenklad bild av verkligheten ungefär på samma sätt som en karikatyr. En duktig tecknare kan med några få pennstreck skissera exempelvis ett ansikte och få oss att le igenkännande. Om denna teckning därefter jämförs med ett foto- grafi förstår man emellertid hur många fler pennstreck som skulle krävas för att framställa ett verkligt porträttlikt ansikte. En idealtyp av idrottslig verksamhet kan jämföras med de begränsade penn- streck som konstruerade karikatyren. Den kan aldrig göra full- ständig rättvisa åt det myller av praktiker som bedrivs i idrottens många förbund och föreningar. Men just genom att förenkla – på ett systematiskt och konsistent sätt – kan den däremot fånga, beskriva och analysera väsentliga aspekter i den idrottsliga mång- falden och därmed underlätta en analys av verksamhetens utform- ning och effekter. Mot denna bakgrund kan vårt teoretiska begreppspar presen- teras. Begreppen renodlar två former av fostran som är centrala inom framförallt idrottens barn- och ungdomsverksamhet – före- ningsfostran och tävlingsfostran. Begreppen kan även betraktas som två grundläggande uppdrag vilka ska vägleda idrottens ledare och tränare i umgänget med de aktiva. Det ena uppdraget har sitt ursprung i samhället – det andra kommer från idrotten självt. I kapitel 1 visades att idrottsliga aktiviteter utövas i samtliga av samhällets olika sektorer. Den vanligaste organisationsformen i är dock den ideella föreningens – åtminstone i frågan om barns och ungdomars frivilliga idrottande. Det är även den frivilligt organiserade idrotten som uppbär statligt stöd och som därmed är föremål för denna utvärdering. Att idrott bedrivs i ideella sammanslutningars regi innebär inte enbart att aktiviteterna är organiserade på ett visst sätt. Med föreningsformen följer även specifika demokratiska värderingar, normer och ideal. Ett sådant ideal är att verksamheten ska vara tillgänglig och öppen för alla oavsett faktorer som kön, ålder, 3TP PT För studier av idrottsrörelsen utifrån perspektiven föreningsfostran och tävlingsfostran, se , En allt allvarligare lek. Om idrottsrörelsens partiella kommersialisering 1967–2003, i . (red) . 1903–2003 (2002), , som uppfostrings- och utbild- ningsmiljö, publicerad på wwwHT .idrottsforum.orgTH (). Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran socioekonomi och härkomst. Föreningsdemokratins princip stad- gar vidare att alla som ingår i verksamheten ska ha lika möjligheter att kunna framföra sina åsikter och att föreningens aktiviteter ska grundas på och utformas i enlighet med majoritetens beslut. Annorlunda uttryckt ska föreningsmässigt bedriven idrottsverk- samheten både vara en garanti för – och en skola i – demokratiska förhållningssätt och processer. Därmed handlar föreningsidrott om mer än att utveckla specifika idrottsliga färdigheter. Alla med- lemmar – inte minst barn och ungdomar – ska även tillgodogöra sig en föreningsfostran enligt principer om att alla ska få vara med, känna delaktighet och kunna utvecklas utifrån sina egna förut- sättningar och intressen. Kännetecknande för föreningsfostran är att det lyfter fram sam- hälleliga värden och principer vilka – åtminstone delvis – kan sär- skiljas från själva idrottsverksamheten. Utmärkande är vidare att just dessa föreningsdemokratiska värden i stor utsträckning sammanfattar statens mål med sitt idrottsstöd (se mer nedan). Av detta följer dock inte att föreningsfostran är externa samhälleliga principer vilka så att säga pådyvlats idrottsrörelsen utifrån. Det betyder inte heller att föreningsfostran är oförenligt med idrotts- rörelsens egna målsättningar. De principer om öppenhet, delaktighet och jämlikhet som omfattas av begreppet härrör ur svensk folkrörelsetradition och utgör ett grund- läggande inslag i den svenska idrottsrörelsens självförståelse. Det andra uppdraget – tävlingsfostran – är idrottens eget. Tävlingsfostran ska här förstås som en samlingsbeteckning för alla de principer och värderingar som omgärdar tävlingsidrottens interna logik. Det handlar både om den grenspecifika utbildning som idrottsrörelsens många förbund och föreningar tillhandahåller i skilda idrottsaktiviteter och den mer generella konsten att handskas med själva tävlandet. Att delta i idrottslig tävlingsverk- samhet innebär med nödvändighet att bli jämförd med andra: att vinna eller förlora, att komma etta, tvåa eller kanske sist. Det handlar även om principer/förhållningssätt som vanligtvis är nödvändiga för att vinna, såsom att övning ger färdighet och att träning är utgångspunkt för allt som händer under en tävling eller match. Nära kopplat är även etiska frågor om alltifrån regel- efterlevnad till fusk och dopning. Lika centralt är konsten att kunna hantera den egna rollen och förmågan i relation till laget eller träningsgruppen (såsom att bli uttagen eller sitta på bänken) och vilka förhållningssätt man utvecklar till sina Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran medtävlare och medspelare, konkurrenter och motståndare, till ledare, funktionärer och publik. Vän av ordning kan invända att all idrottsutövning inte inne- håller ett tävlingsmoment. För många som exempelvis motions- joggar eller tränar på ett gym kan den idrottsliga aktiviteten bedrivas utan ett tävlingsinslag. Detta är riktigt. kan det inte förnekas att den stora merparten av föreningsidrotten handlar om organiserade idrottsverksamheter där ett tävlingsmoment utgör både aktivitetens essens och inre logik. Även om betydelsen av att vinna kan variera mellan träningsgrupper/lag, föreningar och åldersgrupper, är det rimligtvis få verksamheter inom den frivilligt organiserade idrottsrörelsen där aktiviteterna utformas utan kopp- ling till denna tävlingslogik. Två fostransformer i konflikt och/eller samverkan? Både föreningsfostran och tävlingsfostran är således att betrakta som grundläggande värden i ideellt organiserad idrottsutövning. De kan även betraktas som två parallella uppdrag vilka ska vägleda idrottens ledare och tränare i umgänget med de aktiva. Medan föreningsfostran står för den medborgarfostran som deltagande i föreningslivet antas leda till avser tävlingsfostran de mått och steg som antas skapa de bästa idrottsutövarna. Medan uppdraget att bedriva föreningsfostran kan sägas härröra från samhället – kommer tävlingsfostran från idrotten själv. Alla föreningar som bedriver tävlingsidrott måste utveckla strategier för att hantera båda dessa fostransformer. Detta är inte alltid enkelt. Även om förenings- och tävlingsfostran på inga sätt utgör varandras motsatspar, kan de stå i en konfliktfylld relation till varandra. Föreningsfostran är den princip som tydligast uttrycker den specifika svenska idrottsmodellens folkrörelseideal. Dess mål är bredd, allas lika värde och medlemmarnas möjlighet att kunna delta på sina egna villkor och utifrån sina egna förutsättningar. Tävlingsfostran är på motsvarande sätt den princip som kanske bäst fångar idrottens egenvärde, dess oregisserade dramatik och spänningsmoment. Tveklöst är det även tävlingsverksamheten och inte det omgärdande föreningslivet som lockar de stora barn- och ungdomsgrupperna till idrotten. Problemet är dock att medan föreningsfostran har som mål att främja bredd och jämbördighet, avser tävlingsfostran alltid att skapa åtskillnad mellan individer. Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran tävlingar jämförs och rangordnas prestationer. Ur varje grupp ska någon koras som segrare. Idrottens tävlingsmoment må således i mångt och mycket utgöra verksamhetens livsnerv – men det är en princip som inte med självklarhet kan förenas med de bredd- och jämlikhetsmål som utgör kärnan i föreningsfostran. Lite tillspetsat kan problemet således sammanfattas som att före- ningsfostran utgår från principen att många ska bli fler (eller åtminstone att många ska bli kvar) medan tävlingsfostran utgår från tävlandets logik om att många ska bli färre. Det finns inga generella svar på frågan hur idrottsrörelsens föreningar i praktiken hanterar förhållandet mellan dessa två delvis motstridiga uppdrag. Självklart finns det föreningar som nästan enbart ägnar sig åt föreningsfostran och där tävlandet har en underordnad roll. I andra änden av skalan återfinns de s.k. elit- föreningar vilka nästan enbart ägnar sig åt tävlingsfostran. På motsvarande sätt kan man finna föreningar vars mål är att selektera fram en potentiell framtida elit medan andra konsekvent låter alla barn och ungdomar vara med utifrån sina egna förutsättningar och intressen. Det stora flertalet befinner sig rim- ligtvis mellan dessa ytterligheter. De försöker således så gott det går att förena idrottsliga prestationer och talangutveckling (täv- lingsfostran) med att erbjuda en allmänt positiv och ut- vecklande verksamhet för så många barn- och ungdomar som möjligt (föreningsfostran). Många gör det säkerligen även på ett föredömligt sätt. Problem riskerar dock att uppstå när tävlingsfostran får en allt för dominerande roll – särskilt i den verksamhet som riktas till yngre åldersgrupper. Med ett allt för snävt fokus på resultat och mätbara prestationer riskerar de ungas idrottslek att ersättas av vuxenidrottens allvar. I jakten på segrar följer snabbt krav på omfattande träning, specialisering och – med tiden – selektion. Att idrottsrörelsens barn- och ungdomsverksam- het återkommande rönt kritik av såväl media, föräldrar, samhällsdebattörer som forskarsamfundet för negativa inslag som toppning, utslagning, föräldrapress och hårt uppskruvad resultat- och prestationshets, handlar i samtliga fall om situationer där tävlingsfostran fått orimliga proportioner. Det är problem som uppstår när barns och ungdomars idrottande utformats med den seniora vuxenidrotten som förebild och med förbiseende av de ungas egna behov och intressen och deras skilda fysiska och psykiska utvecklingstakt. Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran 6.3Vad vill staten uppnå? Vad vill idrottsrörelsen? Föreningsfostran och tävlingsfostran fångar således två parallella uppdrag inom föreningsmässigt organiserad idrottsverksamhet. De utgör principer som kan förenas – men som står i en konfliktfylld relation till varandra. En följdfråga blir därmed hur staten, som idrottsrörelsens främsta bidragsgivare, ser på denna problematik. Och vad anser idrottsrörelsen själv? Innan vi således närmar oss frågan hur den konkreta barn- och ungdomsidrotten utformas i relation till dessa två fostransformer, finns det skäl att studera hur staten och idrottsrörelsen förhåller sig till dessa aspek- ter på en normativ nivå. : att främja föreningsfostran I kapitel 4 gavs en redogörelse för statens nuvarande idrotts- politiska mål och syften. En övergripande slutsats var att det ekonomiska stödet till idrottsrörelsen framförallt handlar om att främja s.k. positiva externa effekter. Utgångspunkten är således inte att idrott som kultur- och samhällsfenomen är förtjänt av statligt stöd utifrån sina egna premisser. Snarare motiveras stödet med hänvisning till att idrottsrörelsens verksamhet anses vara till gagn för samhället på olika sätt. De samhällsnyttiga mål som staten vill uppmuntra genom sitt idrottsstöd kan fördelas i två övergripande kategorier. Det första är folkhälsa. Här är tanken att folkhälsa i sig utgör en viktig kompo- nent för det svenska välfärdssamhället och att idrottsrörelsen kan bidra till att motverka sådana negativa tendenser till ökad ohälsa som följer av bristande fysisk aktivitet hos många människor. Inom idrottspolitikens folkhälsomål framhålls särskilt vikten av att tidigt ge barn och ungdomar goda och livslånga motionsvanor. Statens andra idrottspolitiska mål handlar om att stärka och utveckla demokratin inom idrottens föreningsliv. Resurserna till idrottsrörelsen är avsedda att göra föreningsidrotten tillgänglig för alla oberoende av faktorer som ålder, kön, social och etniskt till- hörighet, fysiska och psykiska förutsättningar eller geografisk hem- vist. Därtill ska stödet utveckla demokratiska tanke- och handlings- former där framförallt barn och ungdomar ges möjligheter att utöva ett inflytande över och ta ansvar för sitt idrottande. Teoretiska utgångspunkter: föreningsfostran och tävlingsfostran