sou · GWB3116 · 2008-12-16 00:00:00 — Beställtjänster i AV-direktivets mening omfattas dock. Lagen är en horisontell reglering som gäller alla informationssamhällets tjänster. Svensk rätt gäller för de tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etablerade i , även om tjänsterna riktar sig mot andra medlemsstater (ursprungslandsprincipen). I skäl 19 i ingressen till e-handelsdirektivet anges att etableringsorten fastställs i enlighet med praxis. Den innebär att etableringsbegreppet omfattar det faktiska bedrivandet av näringsverksamhet med hjälp av ett fast driftställe. I förarbetena till lagen anfördes bland annat följande (prop. 2001/02:150 s. 110): För ett företag som tillhandahåller tjänster via en webbplats på Internet är etableringsstaten alltså inte den stat där utrustningen för webbplatsen finns eller den stat från vilken det går att nå webbplatsen, utan den stat där företaget utövar sin näringsverksamhet. När en tjänsteleverantör är etablerad i flera stater skall en tjänst anses tillhandahållas 200 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet från den stat där verksamhetens centrum ligger för denna särskilda tjänst. Genom 3 och 4 §§ e-handelslagen har reglerat möjligheten att begränsa den fria rörligheten av beställtjänster i enlighet med artikel 3.4–3.6 i e-handelsdirektivet. Genomförandet har skett på så sätt att en myndighet eller domstol med stöd av lag kan vidta en åtgärd som begränsar den fria rörligheten för en sådan tjänst, om det är nödvändigt för att skydda allmän ordning och säkerhet, folkhälsan eller konsumenter. Föreskrifter med detta innehåll finns i 3 § andra stycket e-handelslagen. finns inte någon lag som ger myndigheter och domstolar befogenheten att stoppa sändningar av beställ-TV. Regeringen anförde i den proposition (prop. 2001/02:150 s. 66) som låg till grund för lagen i denna del bland annat följande: De skyddsintressen som i undantagsfall kan åberopas och det förfarande som måste följas innan åtgärder får vidtas skiljer sig från vad som redan gäller enligt EG-fördraget och bör därför anges i lagen. Innebörden är att svenska myndigheter får vidta åtgärder för att begränsa tillhandahållandet av en viss tjänst om det finns grund för det i annan lagstiftning, om det är nödvändigt för att skydda vissa angivna intressen och att åtgärderna står i rimlig proportion till det intresse som skall skyddas. --- Det bör klart framgå att det är domstolar och myndigheter som har rätt att vidta åtgärderna samt göra de bedömningar , anmälningar och underrättelser som krävs. Det bör också vara tydligt att de åtgärder som får vidtas måste grunda sig på befintliga bestämmelser i annan lagstiftning och att det alltså inte här ges några nya befogenheter till domstolar och myndigheter. Av 4 § tredje stycket e-handelslagen framgår att den procedur som ska följas innan åtgärder vidtas inte behöver tillämpas i samband med domstolsförfaranden och brottsutredningar. Polis och åklagare kan således genomföra förundersökning och väcka åtal inom ramen för 3 § utan att underrätta etableringsstaten eller (prop. 2001/02:150 s. 112). 6.4.3 Överväganden Vår bedömning: De möjligheter som ges i artikel 2a i AVdirektivet att begränsa fri mottagning och vidaresändning av TV-sändningar och beställ-TV från andra medlemsstater bör inte heller nu genomföras i svensk rätt. Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 TV-sändningar Utbudet av TV-sändningar har ökat kraftigt sedan TV-direktivets regler första gången införlivades i svensk rätt genom bland annat den numera upphävda lagen (1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten. Som framgår av redovisningen i det föregående gjordes bedömningen att det fanns starka skäl som talade mot att utnyttja möjligheten att tillfälligt begränsa mottagningen eller vidaresändningen av TVsändningar. Även om utbudet av TV-sändningar har ökat kraftigt har det inte kommit fram någonting som motiverar en annan bedömning eller ett annat ställningstagande. Någon möjlighet att begränsa fri mottagning och vidaresändning av TV-sändningar från andra medlemsstater bör därför inte införas. Möjligheterna att tillfälligt hindra fri vidaresändning är enligt AVdirektivet olika för beställ-TV och TV-sändningar. Anledningen till det framgår varken av artikel 2a.4–2a.6 i AV-direktivet eller av direktivets ingress. omfattas emellertid redan av ehandelsdirektivet, som ger möjlighet att tillfälligt begränsa den fria rörligheten i vissa fall. Som har redovisats i det föregående har denna möjlighet reglerats i 3 och 4 §§ e-handelslagen. Dessa bestämmelser ger emellertid inte i sig någon möjlighet att begränsa den fria rörligheten av beställ-TV, utan anger bara att det under vissa förutsättningar kan ske med stöd av lag. På samma sätt som beträffande TV-sändningar skulle regler om att hindra mottagning och vidaresändning av beställ-TV vara en med hänsyn till informationsfriheten och yttrandefriheten drastisk åtgärd. Det har inte heller kommit fram något behov av några sådana åtgärder. Vi anser därför att det inte bör införas någon möjlighet att begränsa fri mottagning och vidaresändning av beställ-TV från andra medlemsländer. SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet 6.5 Samarbete mellan medlemsstaterna 6.5.1 AV-direktivet En nyhet i AV-direktivet är reglerna om krav på samarbete i artikel 3.2–3.5. De tar sikte på fall där ett programföretag riktar sina sändningar till en annan medlemsstat än den där programföretaget är etablerat och den medlemsstat till vilken sändningarna riktas har utnyttjat möjligheten att införa mer detaljerade eller strängare regler i allmänhetens intresse. När det är fallet får enligt artikel 3.2 den medlemsstat som tar emot sändningarna (mottagarlandet) ta kontakt med den medlemsstat som har jurisdiktion (sändarlandet) för att försöka få en lösning på de eventuella problem som kan uppstå. Om mottagarlandet kommer med en motiverad begäran om det, är sändarlandet skyldigt att i sin tur begära att programföretaget följer de aktuella bestämmelserna i allmänhetens intresse. Med bestämmelser i allmänhetens intresse avses bland annat bestämmelser om konsumentskydd, skydd av minderåriga och kulturpolitik i enlighet med praxis. Detta framhålls uttryckligen i motiveringen till artikeln i skäl 32 i ingressen. Där sägs också att den medlemsstat som begär samarbete också bör säkerställa att de mer specifika nationella bestämmelserna objektivt sett är nödvändiga, tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt och är proportionerliga. Sändarlandet är enligt samma artikel skyldigt att informera mottagarlandet om resultatet av den begäran som framställts till programföretaget. Båda medlemsstaterna kan också begära att en särskild kontaktkommitté, som regleras i artikel 23a, ska undersöka fallet. Om mottagarlandet inte är nöjt med det resultat som uppnåtts efter sändarlandets begäran hos programföretaget, får mottagarlandet vidta lämpliga åtgärder mot det berörda programföretaget på de villkor som anges i artikel 3.3 och 3.4. Först och främst gäller att programföretaget ska ha etablerat sig i den andra medlemsstaten i syfte att kringgå de strängare reglerna i mottagarlandet. Innan åtgärder vidtas måste också kommissionen och sändarlandet underrättas och kommissionen ha fastställt att åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten. Kommissionen har på sig att fastställa att åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten. Om den anser att det inte är 203 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 fallet, får mottagarlandet inte vidta åtgärderna. Det framgår av artikel 3.5. Syftet med de redovisade reglerna är enligt skäl 32 i ingressen att kodifiera praxis när det gäller jurisdiktion och att åstadkomma ett effektivare förfarande där man tar hänsyn till medlemsstaternas intressen utan att ifrågasätta tillämpningen av ursprungslandsprincipen. 6.5.2 Svensk rätt Artikel 3.2–3.5 innehåller regler om samarbete mellan medlemsstater som i sin tur innebär dels möjligheter för mottagarlandet att begära att åtgärder vidtas mot TV-sändningar och att under vissa förutsättningar själv vidta åtgärder mot ett programföretag som står under en annan medlemsstats jurisdiktion, dels vissa skyldigheter för sändarlandet att vidta olika åtgärder. Bortsett från jurisdiktionsbestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen saknas i svensk rätt regler av det slag som aktualiseras i artikel 3.2–5 i AV-direktivet. Yttrandefrihetsgrundlagen tillämpas i fråga om alla TV-sändningar som utgår från . Yttrandefrihetsgrundlagen tillåter emellertid i 1 kap. 6 § tredje stycket att det genom vanlig lag föreskrivs om undantag från grundlagen i fråga om sändningar som huvudsakligen är avsedda att tas emot utomlands. Ett sådant undantag får dock inte avse reglerna om censurförbud och meddelar- och anskaffarfrihet. Denna möjlighet har utnyttjats i 3 kap. 11 § tillämpningslagen. I paragrafens andra stycke föreskrivs i fråga om trådlösa sändningar om undantag från yttrandefrihetsgrundlagens tillämpningsområde för program som sänds av andra än svenska programföretag och som inte är avsedda att tas emot i . 6.5.3 Överväganden Vårt förslag: Om en tillsynsmyndighet finner att en TVsändning från ett programföretag som är etablerad i en annan EES-stat inte stämmer överens med de bestämmelser i den svenska lagstiftningen som är strängare än AV-direktivets bestämmelser och programföretaget har etablerat sig i en annan 204 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet EES-stat för att kringgå den svenska lagstiftningen, får åtgärder vidtas mot programföretaget bara om har godkänt det i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet. Om en annan EES-stat har lämnat en motiverad begäran till enligt vad som anges i artikel 3.2 i AV-direktivet ska tillsynsmyndigheten bedöma om begäran avser ett programföretag under svensk jurisdiktion som tillhandahåller en TV-sändning som helt eller huvudsakligen riktar sig till den EES-staten, och om det är fråga om en överträdelse av en bestämmelse i allmänhetens intresse som är mer detaljerad eller striktare än direktivets bestämmelser. Om tillsynsmyndigheten finner att det är fallet får tillsynsmyndigheten uppmana programföretaget att följa bestämmelsen. ska senast från det att den tog emot begäran underrätta den andra EES-staten om de åtgärder som har vidtagits och om det resultat som har uppnåtts. Sändningar som huvudsakligen riktas mot har i vissa hänseenden valt att ha striktare bestämmelser än TV-direktivet. Radio och TV-lagen innehåller bland annat förbud mot reklam riktad till barn, förbud mot att omge eller avbryta barnprogram med reklam och ett totalförbud mot alkoholreklam. Det är enligt vår bedömning fråga om sådana bestämmelser i allmänhetens intresse som avses i artikel 3.2 i AV-direktivet (skäl 32). Dessa strängare bestämmelser i allmänhetens intresse går längre än reglerna i flera andra medlemsstater. Flera programföretag som sänder TV-program som är helt eller delvis inriktade på den svenska marknaden är etablerade i andra medlemsstater och därmed träffas de inte av de svenska bestämmelserna. Exempelvis sänds TV3, TV8, ZTV och TV6 av som är etablerat i och omfattas av brittisk jurisdiktion. Detsamma gäller för Kanal som sänds av det brittiska bolaget . Sändningarna i t.ex. CNN, MTV, faller inte heller under svensk jurisdiktion. Ett medlemsland anses dock enligt praxis ha jurisdiktion i de fall då programföretagen har etablerat sig i en annan medlemsstat i syfte att kringgå 205 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 mottagarlandets strängare bestämmelser i allmänhetens intresse. Detta har också kommit till klart uttryck i 1 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Genom artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet kodifieras praxis om kringgående som man lägger fast ett särskilt förfarande som medlemsstaterna ska följa innan åtgärder vidtas mot ett programföretag som inte följer de strängare reglerna och som omfattas av en annan EES-stats jurisdiktion. Som framgår av redovisningen i det föregående (avsnitt 6.5.1) innebär förfarandet att de berörda medlemsstaterna ska samarbeta och försöka få programföretaget att på frivillig väg följa mottagarlandets regler. Om det inte ger resultat får mottagarlandet vidta åtgärder, under förutsättning bland annat att har godkänt det. För att korrekt genomföra AV-direktivet i den svenska lagstiftningen måste denna begränsning införas i möjligheterna att ingripa mot ett programföretag under en annan EES-stats jurisdiktion. Det bör ske genom att man i lagen dels behåller den nuvarande bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen, dels inför en bestämmelse enligt vilken tillsynsmyndigheterna bara får vidta åtgärder mot ett programföretag under en annan EES-stats jurisdiktion i de fall och på det sätt som föreskrivs i artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet. När det gäller den närmare utformningen av lagbestämmelserna hänvisas till författningskommentaren. Det finns tre myndigheter som har tillsyn över programrelaterade regler i radio- och TV-lagstiftningen, nämligen Justitiekanslern, och TV och . och TV har bland annat till uppgift att utöva tillsyn över efterlevnaden av regler för sändningarnas innehåll i fråga om ljudradio- och TV-sändningar till allmänheten. Nämnden ska också följa innehållet i utländska ljudradio- och TV-sändningar som riktas till den svenska allmänheten. Detta framgår av 1 § förordningen (2007:1183) med instruktion för och TV. Genom att följa innehållet i sändningar som kommer från utlandet kan fånga upp sådant som strider mot svenska regler som är strängare än direktivets, t.ex. reglerna om förbud mot barnreklam, men som en annan myndighet har tillsyn över, t.ex. . För att utnyttja de möjligheter som finns att samarbeta med andra EES-stater och som AV-direktivet öppnar för, bör i sin instruktion också få till uppgift att informera 206 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet andra tillsynsmyndigheter om sändningar som kommer från andra EES-stater och som strider mot de strängare svenska reglerna. Sändningar som utgår från I radio- och TV-lagen finns inte några bestämmelser som ålägger tillsynsmyndigheterna att agera i de fall ett programföretag under svensk jurisdiktion i huvudsak riktar sina sändningar mot en annan EES-stat och den statens myndigheter begär ett ingripande från svensk sida på den grunden att TV-sändningarna bryter mot mottagarlandets strängare lagstiftning. Någon på EG-rätten grundad skyldighet att agera i sådana fall har inte heller funnits. Genom den nya samarbetsregeln i artikel 3.2 i AV-direktivet införs en skyldighet att samarbeta i dessa gränsöverskridande frågor. Samarbetet syftar till att lösa de problem som kan uppstå i de fall då ett programföretag sänder program som riktas mot ett annat lands territorium. I förhållande till programföretaget kräver direktivet inte något mer än att sändarlandet ska begära att programföretaget följer de strängare bestämmelserna i allmänhetens intresse i mottagarlandet. Så länge det inte är fråga om att vidta några andra åtgärder än att uppmana programföretaget att frivilligt följa den andra EES-statens strängare bestämmelser i allmänhetens intresse, bör det inte uppkomma några problem från yttrandefrihetssynpunkt för svensk del. Ett problem med att införa en sådan skyldighet som direktivet föreskriver är att vi inte på förhand kan överblicka vilka utländska bestämmelser som en svensk tillsynsmyndighet skulle behöva uppmana det programföretag som är etablerat i att följa. Även om det inte kommer att bli fråga om andra åtgärder från tillsynsmyndighetens sida än att uppmana programföretaget att frivilligt följa den andra EES-statens strängare bestämmelser i allmänhetens intresse, får införandet av en sådan skyldighet för tillsynsmyndigheten inte komma i konflikt med yttrandefrihetsgrundlagen. Utgångspunkten i yttrandefrihetsgrundlagen är att alla sändningar av radioprogram som utgår från , oberoende av om de är avsedda att tas emot här eller utomlands, omfattas av grundlagsskyddet. Beträffande program som huvudsakligen är avsedda att tas emot utomlands finns det enligt vad som har nämnts möjlighet enligt grundlagen att, med undantag för censurförbudet och meddelar- och anskaffarfriheten, undanta dem från grund207 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 lagens tillämpningsområde (1 kap. 6 § tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen). För sådana sändningar som helt eller i huvudsak är avsedda att tas emot i utlandet kan en bestämmelse om samarbete i enlighet med artikel 3.2-3.5 således införas. Bestämmelsen om samarbete innebär att det grundlagsskyddade området kommer att begränsas i den omfattning som anges där. Beträffande utländska programföretag saknas grundlagsskydd för trådlösa sändningar av program som inte är avsedda att tas emot i (3 kap. 11 § andra stycket tillämpningslagen). Samarbetet gäller sådana sändningar som i och för sig utgår från men där yttrandena i huvudsak inte är avsedda för en svensk publik. Det finns således från ett svenskt perspektiv inte några starka yttrandefrihetsrättsliga intressen som gör att AVdirektivet inte ska genomföras på denna punkt. Det ingrepp i yttrandefriheten som det är tal om här inskränker sig dessutom till en uppmaning från den svenska tillsynsmyndigheten till programföretaget att följa de bestämmelser som en annan EES-stat har infört, och det rör sig bara om regler som har till syfte att värna allmänna intressen. är det självklart att tillsynsmyndigheten inte får under några förhållanden med hänvisning till den aktuella bestämmelsen om samarbete medverka i en situation som skulle kunna komma i konflikt med censurförbudet och meddelar och anskaffarfriheter Det följer av 1 kap. 6 § tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen. En bestämmelse om samarbete i linje med vad som anges i AV-direktivet både bör och kan således införas. Om en annan EES-stat lämnar en begäran till i enlighet med artikel 3.2 om att en viss bestämmelse inom det område som samordnas av AV-direktivet bör följas av ett programföretag som är etablerat här bör tillsynsmyndigheten till att börja med pröva om de grundläggande förutsättningarna i artikeln är uppfyllda. bör bedöma om det rör sig om ett programföretag under svensk jurisdiktion och om det företaget tillhandahåller en TV-sändning som helt eller huvudsakligen riktar sig mot den begärande statens territorium. Dessutom bör tillsynsmyndigheten bedöma om den aktuella bestämmelsen kan anses vara en bestämmelse i allmänhetens intresse som är mer detaljerad eller striktare än direktivets bestämmelser. Om samtliga dessa förutsättningar bedöms vara uppfyllda bör tillsynsmyndigheten vända sig till programföretaget med en uppmaning om att det ska följa den aktuella bestämmelsen. SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet myndigheten bör därefter redovisa programföretagets inställning till uppmaningen till den EES-stat som framställt begäran. Det förfarande som kan inledas genom den s.k. samarbetsregeln är nytt och obeprövat på det yttrandefrihetsrättsliga området och det finns därför all anledning att gå fram med försiktighet. Enligt utredningens bedömning bör därför inte någon ytterligare åtgärd från tillsynsmyndigheten sida vidtas mot programföretaget för den händelse det skulle välja att inte efterkomma uppmaningen. För att uppfylla gemenskapsrättsliga skyldigheter bör man därför införa en bestämmelse i lagen enligt vilken tillsynsmyndigheterna åläggs att samarbeta med andra EES-staters behöriga myndigheter i de fall och på det sätt som föreskrivs i artikel 3.2 i AV-direktivet och i enlighet med vad som har beskrivits i det föregående. 6.6 Information om programföretagen och leverantörer av beställtjänster 6.6.1 AV-direktivet (artikel 3a) AV-direktivet innehåller i artikel 3a en ny bestämmelse om informationskrav som gäller både för dem som tillhandahåller TVsändningar, dvs. programföretag, och för dem som tillhandahåller eller levererar beställ-TV. Informationskraven gäller uppgifter om programföretagen och leverantörerna själva i förhållande till dem som tar emot deras tjänster, dvs. TV-tittarna och beställarna. Enligt artikel 3a i AV-direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att leverantörerna av medietjänster sörjer för att mottagarna av tjänsterna har direkt tillgång till följande information som dessutom ska vara lättillgänglig. Namnet på leverantören av medietjänsten. Den geografiska adress där leverantören av medietjänsten är etablerad. Uppgifter om leverantören av medietjänsten, inbegripet dennes e-postadress eller webbplats, så att det snabbt och effektivt går att få direkt kontakt med denne. Behöriga kontroll- och övervakningsorgan, i tillämpliga fall. Skälet till den aktuella bestämmelsen i direktivet anges i skäl 43 i ingressen. Där framhålls att det – med hänsyn till de audiovisuella 209 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 medietjänsternas speciella natur, särskilt deras påverkan på människors åsiktsbildning – är viktigt att användarna får veta exakt vem som har ansvaret för tjänsternas innehåll. 6.6.2 Svensk rätt Yttrandefrihetsgrundlagen Yttrandefrihetsgrundlagen innehåller vissa bestämmelser om namn på databaser och uppgifter om utgivare. Sålunda ska databaser enligt 1 kap. 9 § femte stycket yttrandefrihetsgrundlagen ha ett namn. Närmare bestämmelser om sådana namn meddelas enligt samma lagrum i lag. Enligt 4 kap. 4 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen ska uppgift om utgivare av radioprogram hållas tillgänglig för allmänheten enligt vad som närmare föreskrivs i lag. Bestämmelser om utgivare av radioprogram m.m. ges i 3 kap. tillämpningslagen. När informationen lämnas enligt databasregeln ska uppgift om verksamhetens namn och utgivare och vem som har utsett denne lämnas. Uppgifterna ska vara lättillgängliga, tydliga och anges i anslutning till varandra (3 kap. 26 § tillämpningslagen). Kravet på lättillgänglighet innebär enligt prop. 2001/02:74 s. 109 att det ska vara enkelt att hitta uppgifterna. Där sägs också att det är lämpligt att dessa anges på den sida som presenterar databasen och som ofta först möter en användare. Av 3 kap. 18 § och 19 § andra stycket tillämpningslagen följer att namnet på databasen ska innehålla databasens domännamn eller motsvarande uppgift. Radio- och för ett register över sådana databaser som avses i 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen. Registret innehåller uppgifter om databasens namn, vem som bedriver verksamheten, från vilken ort överföringarna utgår, vem som utsetts till utgivare och, i förekommande fall, ställföreträdare för utgivaren, en teknisk beskrivning av verksamheten samt tidpunkt för utfärdande och förnyelse av utgivningsbevis. Radio- och TV-lagen innehåller inte någon bestämmelse om att allmänheten alltid lätt ska ha tillgång till information om programföretaget. SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet För att möjliggöra för tittaren och myndigheter att identifiera den som sänder TV-program föreskrivs däremot i 6 kap. 9 § radio och TV-lagen att programföretaget ska använda en beteckning för sina sändningar. Sändningsbeteckningen ska godkännas av Radio och . Den ska anges minst en gång varje sändningstimme eller om detta inte är möjligt mellan programmen. Vilken beteckning som helst får inte användas utan den måste ha särskiljningsförmåga. Bestämmelserna om sändningsbeteckningar gäller även trådsändningar. Radio- och för med stöd av 3 kap. 3 § radio- och TVlagen ett register över dem som har tillstånd att sända TV-program eller bedriver sändningsverksamhet för vilken det inte behövs tillstånd. Registret innehåller bland annat uppgifter om namn och firma samt postadress och telefonnummer. E-handelslagen E-handelsdirektivets allmänna informationskrav i artikel 5 har genomförts i svensk rätt genom 8 § i e-handelslagen. En tjänsteleverantör ska enligt 8 § ge information om bland annat sitt namn, sin adress i etableringsstaten och sin e-postadress. Den som bedriver reglerad yrkesverksamhet ska därutöver lämna information som rör yrkestiteln och yrket.