sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — I stor utsträck- ning likställs utländska medborgare med svenska medborgare. I 2 kap. 4–8 §§ regeringsformen finns bestämmelser om de kropps- liga fri- och rättigheterna som bl.a. ger uttryck för den respekt för 4TP PT Denna princip kommer till uttryck i 1 kap. 9 § regeringsformen. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. den enskilda individens integritet som är utmärkande för ett rätts- samhälle.TPF5FPT I 2 kap. 6 § regeringsformen sägs att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp, kropps- visitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Våld mot människokroppen, såsom exempelvis sterilisering och kastrering, men även lindrigare ingrepp som blodprovstagning och utandningsprov för alkoholtest utgör kroppsliga ingrepp.TPF6FPT Bestäm- melsen reglerar bara påtvingade ingrepp, men i fråga om använd- ning av tvångsmedel är utrymmet för samtycke snävt. Det saknar betydelse om åtgärden utgör ett administrativt eller straffprocessuellt tvångsingripande. Med husrannsakan menas varje av myndighet företagen under- sökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe, oavsett syftet med undersökningen.TPF7FPT Bestämmelsen i 2 kap. 6 § omfattar emellertid även liknande intrång och gäller därmed även intrång som inte sker i undersökningssyfte.TPF8FPT Skyddet är inte begränsat till bostäder. Enligt 2 kap. 8 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande och även i övrigt till- försäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Vissa av de rättigheter som regleras i 2 kap. regeringsformen har ett absolut skydd, medan andra kan begränsas med stöd av lag.TPF9FPT Bl.a. skyddet mot frihetsberövande, kroppsliga ingrepp, kroppsvisi- tation och husrannsakan kan inskränkas genom lag.TPF10FPT Begräns- ningarna får emellertid endast göras för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Bestämmelserna om straffprocessuella tvångsmedel i utgör, i likhet med andra regler om tvångsingripanden, sådana begränsningar i de grundlagsskyddade rättigheterna som med stöd av 2 kap. 12 § rege- ringsformen kan godtas. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får inte heller lag eller annan föreskrift meddelas i strid med åtaganden på grund av den 5TP PT Prop. 1975/76:209 s. 119. 6TP PT A. prop. Även tagande av fingeravtryck har hävdats vara så integritetskränkande att det bör betraktas som ett kroppsligt ingrepp, se SOU 1975:75 s. 359 (Fri- och rättighets- utredningen). 7TP PT Prop. 1973:90 s. 246. 8TP PT Prop. 1975/76:209 s. 147. 9TP PT 2 kap. 12 § regeringsformen. 10TP PT 2 kap. 6 och 8 §§ regeringsformen. Skyddet i 2 kap. 5 § regeringsformen är dock absolut. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (). gäller som svensk rätt sedan den 1 januari 1995.TPF11FPT Konventionen ratificerades visserligen , men var enbart folkrättsligt bindande för som stat och kunde därför inte tillämpas eller åberopas direkt. I stället inför- livades dess bestämmelser genom i första hand regleringen i 2 kap. regeringsformen. Att numera har status som svensk lagTPF12FPT inne- bär att den direkt kan åberopas inför svenska domstolar och myndig- heter och vidare att den under alla förhållanden ska tillämpas av svenska domstolar och myndigheter som en del av nationell rätt. I artiklarna 2–14 i konventionen nämns alla grundläggande fri- och rättigheter som konventionen skyddar, bl.a. skyddet mot tor- tyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffningTPF13FPT, skyddet mot vissa frihetsberövandenTPF14FPT och skyddet för privat- och familjeliv samt för hem och korrespondens.TPF15FPT Ytterligare fri- och rättigheter som ska iakttas finns i vissa tilläggsprotokoll. I artikel 1 i första tilläggsprotokollet till , slås bl.a. principen om varje persons rätt till respekt för sin egendom fast. Bestämmelsen anger att envar fysisk och juridisk persons rätt till sin egendom ska lämnas okränkt. Vidare anges, som villkor för berövande av egendom, att Ingen må berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som angivas i lag och av folkrättens allmänna grundsatser. Vidare regleras inskränkningar i rörelsefriheten i artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet till konventionen. Den som lagligen befinner sig på en stats område ska ha rätt att röra sig fritt och välja bosättnings- ort. Var och en ska också vara fri att lämna vilket land som helst, inbegripet sitt eget. 11TP PT Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Konventionen har införlivats med svensk rätt genom inkorporering. 12TP PT Bundenheten till konventionen följer också av EG-rätten, eftersom har slagit fast att konventionen ska anses utgöra en integrerad del av gemenskapsrätten. 13TP PT Artikel 3 i . 14TP PT Artikel 5 i . 15TP PT Artikel 8 i . Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. I finns närmare regler för tvångsmedelsanvändning i brottmålsförfarandet. Som redovisats ovan innebär dessa regler att undantag görs från skyddet för de grundläggande fri- och rättig- heterna enligt 2 kap. 12 § regeringsformen. För att tillämpa reglerna om tvångsmedel i brottmål förutsätts i många fall att det brott en misstanke gäller är av viss svårhetsgrad. I vissa fall ska för brottet vara föreskrivet ett visst straff, vilket inne- bär att det i straffskalan för brottet ska finnas ett visst minimistraff eller att det för brottet föreskrivna maximistraffet måste ha viss nivå. Man ska normalt se till varje brott för sig och inte till vad man med stöd av bestämmelserna om straffmätning – vid sidan av själva straffbudet – kan komma att bestämma påföljden till. I andra fall är föreskrivet att tvångsmedel kan tillgripas under förutsättning att visst straff kan följa på brottet. I dessa fall ska man ta hänsyn till alla de bestämmelser som är tillämpliga vid straffets bestämmande, dvs. både till dem som skärper straffet och dem som mildrar det. En tredje variant är att tvångsmedelsanvändningen förutsätter att viss påföljd kan tänkas bli utdömd i det enskilda fallet. Bestämmelserna om straffprocessuella tvångsmedel under för- undersökning finns i 24–28 kap. . Ett tvångsmedel får enligt dessa bestämmelser användas bara om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Enligt huvud- regeln beslutar förundersökningsledaren, åklagaren eller rätten om straffprocessuella tvångsmedel, men i brådskande fall får en polisman använda tvångsmedel utan föregående beslut om det finns en sär- skild regel om det. Tvångsmedel beslutas inte sällan av en polisman, bl.a. då det är fråga om att ta med någon till förhör, gripa, göra husrannsakan, kroppsvisitera, spärra av brottsplatser eller ta fingeravtryck. Regleringen av andra tjänstemäns rätt att besluta om tvångs- medel utgår i stor utsträckning från vad som gäller för en polisman. Detta är utgångspunkten för en kustbevakningstjänstemans tvångs- medelsanvändning. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. Polislagen (1984:387) reglerar bl.a. polisens allmänna befogenheter att utöva tvång och våld mot medborgarna. De tvångsingripanden som regleras i lagen tar främst sikte på polisens ordningshållande verk- samhet och annan verksamhet än brottsbekämpning, medan rätte- gångsbalken i allt väsentligt reglerar tvångsmedel i brottsbekämp- ningen. Polislagen innehåller också generella regler om verkställighet av straffprocessuella tvångsmedel och andra tvångsingripanden samt en noggrann reglering av i vilken utsträckning polisen själv, och den som biträder polisen, får använda våld och tvång för att genomföra åtgärder. Polislagens bestämmelser om polisiära tvångsbefogenheter utgör sådana inskränkningar i de grundläggande fri- och rättigheterna som är tillåtna enligt regeringsformen eftersom det finns ett klart lag- stöd (se ovan). Utöver de allmänna principer som alltid ska iakttas när någons fri- och rättigheter inskränks, har man i polislagen lagfäst motsvarande allmänna principer för polisingripanden. De grundläggande principerna för polisens sätt att utföra sina tjänsteuppgifter, i vilka bl.a. användning av tvångsmedel ingår, finns i 8 § polislagen. I första stycket regleras legalitets-, behovs- och pro- portionalitetsprinciperna. Där anges uttryckligen att en tjänsteupp- gift ska verkställas under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning, vilket ger uttryck för legalitetsprincipen. Det är t.ex. aldrig tillåtet att tänja reglerna så långt att en polisman begår en lagöverträdelse. Proportionalitets- och behovsprinciperna har formulerats så att polisen får ingripa på det sätt som är försvar- ligt med hänsyn till åtgärdens syfte och omständigheterna i övrigt. Måste tvång tillgripas, ska detta ske endast i den form och den ut- sträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska kunna uppnås. Av andra stycket i paragrafen följer att ett ingripande som be- gränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheterna aldrig får grundas enbart på 8 §. Varje våldsanvändning som riktas mot person är ett integritets- intrång enligt regeringsformen.TPF16FPT Även när en polisman tillgriper våld krävs därför lagstöd. Rätten att använda våld mot person och egendom regleras i 10 § polislagen. Bestämmelsen ger inget rättsligt stöd för själva ingripandet, men för våldsanvändning vid ett 16TP PT Se vidare , och , , Polislagen En kommentar, 6 uppl., 2007, s. 76. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. Där anges i vilka situationer våld får användas som ett nödvändigt led i en tjänsteuppgift. En polisman får bl.a. ta till våld när han eller hon med laga stöd verkställer en kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid husrannsakan enligt eller när polismannen med laga stöd stoppar ett fordon eller annat transportmedel.TPF17FPT Det följer vidare av 29 § polislagen att rätten att tillgripa våld i de fall som anges i 10 § i viss utsträckning också gäller för andra än polismän. En tjänsteman vid har t.ex. rätt att an- vända våld i vissa situationer där denne medverkar vid polisiär över- vakning (se avsnitt 11.2.9). Även enskilds rätt att använda våld, exem- pelvis om någon kommer till en tjänstemans hjälp vid ett ingripande, regleras i nämnda paragrafer i polislagen. När en tjänsteman vid en myndighet använder tvång i sin myndig- hetsutövning vid kontroll och tillsyn eller i den ordningshållande verksamheten går ingripandena ofta under benämningen admini- strativa tvångsmedel. En viktig skillnad i förhållande till de straff- processuella tvångsmedlen är att administrativa tvångsmedel inte företas i brottsutredande syfte. När agerar som tillsynsmyndighet, och genomför t.ex. inspektioner för att upptäcka brister eller överträdelser av de föreskrifter som gäller för viss verk- samhet, kan en tjänsteman ha administrativa befogenheter som också kan inrymma ett visst mått av tvång. Det rättsliga stödet för administrativa ingripanden finns i olika författningar inom ett stort antal rättsområden. tjänar, som tidigare nämnts, som ledning för all tvångsmedelsanvänd- ning, bl.a. genom att vissa tvångsmedel definieras där. Några allmänna principer för användning av administrativa tvångsåtgärder finns inte varken i förvaltningslagen eller i enskilda författningar, men de grundläggande principerna, dvs. legalitets-, behovs-, ändamåls- och proportionalitetsprinciperna, torde ändå gälla. I vissa författningar finns dock proportionalitetsprincipen uttryckligen nämnd, exem- pelvis i tullagen. För en tjänsteman vid kan administrativa tvångs- ingripanden aktualiseras med stöd av en rad författningar. 17TP PT Se prop. 1998/99:43 s. 35 f. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. enskild inte fullgör sin skyldighet att förse myndigheten med nöd- vändiga dokument och upplysningar kan i vissa fall administrativa tvångsmedel användas för att få fram informationen. Det kan vara fråga om åtgärder som sakligt sett motsvarar husrannsakan, t.ex. rätt att genomsöka ett fartyg eller ett annat transportmedel eller ett utrymme av något slag (se exempelvis 9 kap. 2 § utlänningslagen och 6 kap. 10 § tullagen). Det kan även röra sig om en rätt att tillfälligt ta om hand föremål eller handlingar för närmare undersökning, vilket ingripande har likheter med beslag. Likaså finns det författningar som ger rätt att genomsöka en persons kläder eller föremål som denne bär med sig, dvs. en form av kroppsvisitation (se t.ex. 13– 17 §§ lagen om sjöfartsskydd). Även ett tillfälligt omhändertagande som sker med stöd av 13 § polislagen vid ordningsstörning är ett administrativt tvångsmedel. Ett annat exempel på en sådan åtgärd är en kroppsvisitation i syfte att leta efter vapen, s.k. skyddsvisitation. Att ta fingeravtryck på en person kan också vara ett administra- tivt tvångsmedel, om det inte sker i brottsutredande syfte. Regler om detta finns bl.a. i utlänningsförordningen. Även rätten att för- ena ett förbud eller föreläggande med vite kan utgöra ett admini- strativt tvångsmedel och kan aktualiseras t.ex. i samband med vissa inskränkningar i rätten att använda fartyg. Sådana regler finns t.ex. i 6 kap. 14 § fartygssäkerhetslagen. 10 Allmänt om brottsutredningen I detta avsnitt lämnas dels en kort redogörelse för förundersöknings- förfarandet (avsnitt 10.2), dels beskrivs översiktligt vissa tvångsmedel som kan aktualiseras i samband med utredning av brott (avsnitt 10.3). Genomgången är inte fullständig utan tar endast upp sådana tvångs- medel som är relevanta för en kustbevakningstjänsteman i den brotts- bekämpande verksamheten. Allmänna bestämmelser om förundersökning finns i 23 kap. rätte- gångsbalken och i förundersökningskungörelsen (1947:948). Förundersökning ska enligt huvudregeln inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har be- gåtts.TPF1FPT Förundersökningsplikten, som innebär en skyldighet att utreda alla sådana brott, är dock försedd med undantag. Om det är uppen- bart att brottet inte går att utreda behöver någon förundersökning inte inledas.TPF2FPT Förundersökning behöver inte heller genomföras om det ändå inte finns tillräckliga skäl för åtal eller om det av kostnads- skäl inte är rimligt att driva förundersökning och brottet dessutom inte kan antas föranleda annan påföljd än böter (23 kap. 4 a § rätte- gångsbalken). Vissa ytterligare undantag finns. Beslut om att inleda förundersökning fattas av polismyndighet eller av åklagare (23 kap. 3 § första stycket ). Har förundersökningen inletts av en polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet ska ledningen av förundersökningen övertas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Detta gäller också i andra fall, om det är påkallat av särskilda skäl. 1TP PT 23 kap. 1 § första stycket . 2TP PT 23 kap. 1 § andra stycket . Redan innan förundersökning har hunnit inledas får en enskild polisman hålla förhör eller vidta andra åtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. primärutredning, i nära anslutning till brottet (23 kap. 3 § tredje stycket ). De utredningsåtgärder som främst kan komma i fråga är brottsplatsundersökning samt förhör med målsägande och vittnen. Förhör vid primärutredning sker ofta direkt på brottsplatsen. Denna är emellertid inte alltid lämplig som förhörsplats. På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den plats där brottet förövats också skyldig att med- följa till ett förhör som hålls därefter. Vägrar vederbö- rande utan giltig orsak, får polismannen ta med denne till förhöret (23 kap. 8 § ). Förundersökningen i brottmål kan delas in i två skeden. Det första skedet innefattar spanings- och efterforskningsåtgärder för att utreda om ett brott har blivit begånget och vem som i så fall skäligen kan misstänkas för brottet. Under det andra skedet görs den ytterligare utredning som behövs för att få underlag för bedöm- ningen av om det finns tillräckliga skäl för åtal. Då ska också den misstänkte få del av vad som har kommit fram under förunder- sökningen och bl.a. ges möjlighet att få till stånd kompletteringar. Det finns ett antal principer som gäller under förundersökningen och som är uppställda för att garantera den enskildes rättssäkerhet. Objektivitetsprincipen innebär att förundersökningsledaren ska ta till vara omständigheter och bevis oavsett om de är till den misstänk- tes för- eller nackdel (23 kap. 4 § första stycket ). Vidare ska förundersökningen bedrivas så att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet (den s.k. hänsynsprincipen, 23 kap. 4 § första stycket ). Av hänsynsprincipen följer bl.a. att verkställighet av exempelvis beslut om hämtning till förhör och husrannsakan ska utföras diskret. Vidare föreskrivs i 17 § förundersökningskungörelsen bl.a. att förhör med den som är ska planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som hörs tar skada samt att det noga bör tillses att uppmärksamhet inte väcks kring förhöret. En förundersökning ska bedrivas skyndsamt. Om det inte längre finns skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned (23 kap. 4 § andra stycket ). Enligt 23 kap. 3 § tredje stycket får en polisman under vissa förutsättningar på eget ansvar vidta utredningsåtgärder innan en förundersökning har inletts. En sådan utredning beteck- nas, som nämnts, primärutredning. Den tjänsteman som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott, eller som tar upp anmälan, ska vidta de utredningsåtgärder som är möj- liga, även om förundersökning inte har hunnit inledas. Utredningen ska om möjligt färdigställas direkt på plats och vidtagna åtgärder ska anmälas för den som har rätt att leda för- undersökning rörande brottet (3 a § förundersökningskungörelsen).TPF3FPT De utredningsåtgärder som främst kommer i fråga är plats- undersökning och sådana förhör med målsägande och vittnen som kan ske i nära anslutning till att brottet har begåtts. Rätten att vidta utredningsåtgärder på eget ansvar gäller enbart i det absoluta in- ledningsskedet av en utredning när förundersökning ännu inte hunnit inledas, dvs. innan behörig person har informerats om brottet. En tjänsteman vid får, i likhet med en polisman, göra primärutredning i de situationer där ingriper med stöd av 2 § LKP. Enligt 19 § smugglingslagen har en tjänste- man vid samma rätt att göra primärutredning vid brott mot den lagen och författningar som den hänvisar till. Det är inte lagstiftarens avsikt att det ska förekomma tvångs- medel under en primärutredning.TPF4FPT Bestämmelsen i 23 kap. 3 § tredje stycket grundar ingen rätt att använda tvångsmedel, eftersom förutsättningarna härför inte regleras i 23 kap. rättegångs- balken utan i 24–28 kap. Som huvudregel får tvångsmedel bara an- vändas när en förundersökning har inletts. Om förundersökning inte redan har påbörjats anses det att ett beslut av en behörig myndighet om tvångsmedel innebär att en förundersökning faktiskt inletts.TPF5FPT Det finns några undantag från huvudregeln att tvångsmedel en- bart får beslutas inom ramen för förundersökning eller under det rättsliga förfarande som sedan följer. Två av undantagen gäller vid s.k. förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § . En sådan får företas om saken inte kan föranleda någon annan påföljd än böter och det ändå finns tillräckliga skäl för åtal eller vid ett brott som begås inför rätten i en rättegång. 3TP PT Bestämmelsen om primärutredning är en undantagsregel. I samband med att tillämpnings- området för bestämmelsen om primärutredning utvidgades något uttalade regeringen bl.a. att det såväl från utredningssynpunkt som för att påskynda förfarandet står mycket att vinna på att möjliga utredningsåtgärder genomförs i nära anslutning till brottet och att de stora rationalitetsvinster som ligger i att utredning sker direkt på plats bör tas tillvara. Särskilt vid vardagsbrottslighet, såsom butiksstölder, biltillgrepp, rattfylleri, grov olovlig körning, enklare fall av misshandel och liknande är förhållandena ofta sådana att det är möjligt att praktiskt taget slutföra utredningen direkt på plats. Se vidare prop. 1994/95:23 s. 77 f. 4TP PT Se vidare SvJT 1994 s. 102. 5TP PT SOU 1995:47 s. 155 f. slag i 27 kap. är tillämpliga vid beslag som vidtas inom ramen för en förenklad brottsutredning. Om det vid en sådan utredning finns behov av andra tvångsmedel ska förundersökning inledas. Ett annat undantag är en polismans rätt enligt 23 kap. 8 § tredje stycket att i omedelbar anslutning till ett brott ta med en person till förhör. Det får ske trots att en behörig tjänste- man inte har hunnit besluta om förundersökning ska inledas. Syftet med bestämmelsen är att öka möjligheterna att utreda brott i an- slutning till att det har begåtts. Utöver bestämmelserna i 28 kap. 13 § , om verk- ställighet av kroppsvisitation och kroppsbesiktning, finns det inga formella regler i om vem som får verkställa tvångs- medel. Detta får i stället läsas ut av andra bestämmelser. Den grund- läggande ramen ges genom bestämmelserna i 23 kap. om behörigheten att genomföra förundersökning, vilket är en uppgift för polismyn- dighet och åklagare, och en åklagares rätt att anlita biträde vid under- sökningen. Som påpekats tidigare är uppgiften att använda våld på samhällets vägnar något som i huvudsak har förbehållits polisen. Eftersom tvångsmedel måste kunna genomdrivas med tvång eller våld är utgångspunkten att det normalt är polisen som ska verk- ställa beslut om tvångsmedel.TPF6FPT Av avsnitt 9 framgår att även en kustbevakningstjänsteman har sådana befogenheter. För att säkerställa att en misstänkt inte avlägsnar sig innan en åkla- gare har prövat frågan om anhållande får en polisman i brådskande fall gripa den misstänkte även utan ett beslut om anhållande (24 kap. 7 § första stycket ). Gripande är i dessa fall ett självständigt tvångsmedel som förutsätter att det förövats ett brott som har en sådan straffskala att det finns skäl för anhållande och att det brådskar med att ta hand om den misstänkte. Som huvudregel krävs det ett brott med fängelse i straffskalan och sannolika skäl för misstanken. Det föreligger normalt sett hinder mot gripande om påföljden kan antas bli böter (24 kap. 1 § fjärde stycket rätte- gångsbalken). Om den misstänkte är okänd och vägrar uppge sitt 6TP PT s. 91. namn och hemvist eller om den misstänkte saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff kan emellertid den misstänkte gripas även för brott som bara bestraffas med böter (24 kap. 2 § ). Rätten att besluta om gripande förutsätter en uttrycklig regel som ger en tjänsteman denna behörighet. Med stöd av 24 kap. 7 § får en polisman besluta om gripande. Vi återkom- mer i avsnitt 11 till frågan i vilken utsträckning en kustbevaknings- tjänsteman får besluta om gripande. Bestämmelsen om s.k. envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket ger en enskild medborgare (envar) rätt att gripa dels den som är efterlyst för brott, dels den som har begått brott som kan straffas med fängelse, och som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Den gripne ska skyndsamt överlämnas till en polis- man som prövar om frihetsberövandet ska bestå. Den vanligaste grunden för envarsgripanden är att någon som har begått brott påträffas på bar gärning eller på flykt från brotts- platsen. Gärningsmannen ska ertappas i anslutning till att brottet fullbordas eller medan det ännu pågår, dvs. i det brottsliga föreha- vandet, för att kravet på bar gärning ska var uppfyllt.