sou · GWB32 · 2008-02-28 00:00:00 — Ambassaden hade genom ett hyresavtal avfattat på ett danskt standardformulär hyrt lokaler för sin handelsavdelnings räkning. I hyresavtalet som var undertecknat av den franska ambassadören fanns en hänvisning till allmänna bestämmelser som bifogades kontraktet. Tvist uppstod om en hyreshöjning och hyresvärden väckte talan mot ambassaden vid byret. Ambassaden hävdade att talan skulle avvisas med motiveringen att ambassaden enligt folkrätten och om diplomatiska förbindelser (artikel 31 och 32) åtnjöt immunitet. Domstolen fann att avtalet innehöll hänvisningar till den danska hyreslagstiftningen och att tvister om hyreshöjningar enligt all- männa bestämmelser ska avgöras av den danska boligretten. Genom att skriva under kontraktet hade den franska ambassadören avhänt sig den immunitet mot domsrätt som annars skulle ha tillkommit svaranden. Gulmann, J. , T. , Folkeret, s. 225. 7Ugeskrift for Retsvaesen, 1992, s. 453. Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet Målet överklagades till Östre landsret. Ambassaden hävdade att den allmänna folkrätten inte gav danska domstolar rätt att behandla mål mot en främmande stat som rör villkoren för dess användning av lokaler för diplomatiska ändamål. Landsretten ansåg dock att hyreskontraktet var av privaträttslig karaktär och att ambassaden således inte kunde åberopa immunitet. Landsrettens dom fastställdes senare av Höjesteret. I ett rättsfall som avsåg en tvist om en egendom tillhörande den italienska staten (ambassadörens residens) ansågs inte heller stats- immunitet kunna åberopas.8 Omständigheterna i det fallet var mycket speciella och de återges därför inte här. saknar särskild lagstiftning på området. Antalet rättsfall där frågan om statsimmunitet har varit aktuell är få. De flesta avser arbetsrättsliga tvister mellan en främmande beskickning och lokalanställd personal. Rättspraxis har inte varit helt konsekvent. Med ett undantag för ett avgörande i första instans har finska domstolar ansett att de med hänsyn till immuniteten inte kan utöva jurisdiktion i arbetsrättsliga tvister som rör utländska beskick- ningar. Denna tolkning har också bekräftats i ett avgörande från år 1993.9 Rättsfallet avsåg en arbetstvist mellan i och en lokalanställd som hade arbetat som sekreterare och translator. Domstolen fann att en främmande beskickning kunde åberopa immunitet mot en mottagande stats domstolar i arbetsrättsliga tvister som hade nära samband med beskickningens officiella tjänsteutövning. stödde sig dels på den europeiska konventionen om statsimmunitet, som ansågs vara en relevant rättskälla, även om inte tillträtt den konventionen, dels på sedvanerätten. I finns en omfattande domstolspraxis när det gäller statsimmunitet. tillämpade en restriktiv syn på statsimmunitet, medan 8Ugeskrift for Retsvaesen, 1994 B, s. 213. Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet en doktrin om obegränsad immunitet kom att dominera. Den restriktiva synen återkom i rättspraxis i och med att ratificerade Brysselkonvention rörande fastställande av vissa gemensamma bestämmelser i fråga om statsfartygs fri- och rättigheter och dess tilläggsprotokoll . efter kom den restriktiva synen att bekräftas. Det finns ett berömt rättsfall som avgjordes av den tyska författningsdomstolen och som anses epok- görande.10 Saken gällde en talan från en privatperson mot i i fråga om betalning för reparation av ambassadens värmeanläggning. Innan författningsdomstolen fällde sitt avgörande företog den en omfattande analys av statspraxis i en rad länder. Analysen resulterade i ett konstaterande att absolut statsimmunitet inte längre kunde anses vara en folkrättslig sedvaneregel. Staterna är inte undantagna från domsrätt när det rör sig om handlingar jure gestionis. Däremot är de berättigade till immunitet för statliga höghetshandlingar (jure imperii). Avgörande för om en handling är att betrakta som jure gestionis eller jure imperii måste vara handlingens natur, inte syftet med handlingen. Domstolen konstaterade att ingående av ett avtal om reparation av en värmeanläggning måste betraktas som en handling de jure gestionis och fastslog att den iranska ambassaden inte hade rätt till immunitet i målet. Ett annat känt rättsfall är från år 197711och avser frågan om ett främmande lands ambassads bankkonto får tas i anspråk för verkställighet av en dom rörande skyldighet att betala en hyres- skuld. Den främmande ambassaden åberopade statsimmunitet och saken avgjordes av den tyska författningsdomstolen som ansåg att ambassaden hade rätt att göra en immunitetsinvändning. Domstolen konstaterade att det inte fanns någon generellt accepterad statspraxis som skulle tyda på att det förelåg en allmän folkrättslig regel enligt vilken en stat som har jurisdiktion skulle vara helt förhindrad att vidta exekutiva åtgärder mot en främmande stat. Domstolen ansåg att det föreligger en allmän folkrättslig regel som innebär, att när en stat som har jurisdiktion på grund av en verkställbar dom riktad mot en främmande stat och som är avkunnad till följd av ett icke höghetsrättsligt handlande (acta jure 10X v. Empire of , Entscheidungen des Bundesverfassungsgerichts, Vol 16, p. 27 et seq. 11X v. Republic of the , Entscheidungen des Bundesverfassungsgerichts, Vol 346, p. 342 et seq. Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet gestionis) av den främmande staten, kan staten som har jurisdiktion inte vidta verkställighetsåtgärder riktad mot den främmande statens egendom på dess territorium, om inte den främmande staten har lämnat sitt medgivande avseende egendom som används i höghetsrättsliga syften av den främmande staten vid tiden för påbörjandet av verkställighetsåtgärder. Tillgodohavanden på ett vanligt bankkonto som används av en främmande stats ambassad för att täcka ambassadens utgifter får inte bli föremål för verkställighet. Det skulle innebära en folkrättsstridig inblandning i den sändande statens inre ange- lägenheter, om den mottagande statens exekutionsväsende skulle ha rätt att begära ut uppgifter om ett sådant konto. Ett rättsfall i den federala arbetsdomstolen avser en tvist om en uppsägning av en anställd vid ett argentinskt generalkonsulat i . I detta fall beviljade domstolen immunitet trots att anställningskontrakt i tysk rätt betraktas som privaträttsliga, även om de ingåtts av en främmande stat. ansågs ha rätt att åberopa immunitet, eftersom den person det rörde sig om utfärdade pass och viseringar. Sådan verksamhet är höghetsrättsliga handlingar. Om en anställd utövar sådana funktioner, skulle det innebära en inblandning i en stats konsulära verksamhet och strida mot principen ne impediatur legatio, om tyska domstolar tog upp frågan om en sådan persons anställning till behandling. Liksom i har rättspraxis i inte alltid följt en rak kurs. Vissa perioder har en obegränsad immunitet tillerkänts främmande stater och vissa perioder har rättspraxis dominerats av en restriktiv syn på immuniteten. En vändpunkt kom i ett rättsfall som har betraktats som epokgörande.13 i företog en omfattande analys av folkrätten innan den träffade sitt avgörande. Avgörandet innebar att immunitet inte beviljades, eftersom analysen hade visat att det inte längre var allmänt accepterat att främmande staters verksamhet jure gestionis var undantagna från nationell jurisdiktion. 12Entscheidungen des Bundesarbeitsgerichts, Vol. 83, p. 262 et seq. 13Dralle v. Republic of , , Vol 5 (1950). Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet Att acta jure gestionis var underkastade nationell jurisdiktion hade sin grund i utvecklingen av staternas kommersiella aktiviteter. Den klassiska doktrinen om immunitet uppstod när all kommersiell verksamhet som bedrevs av stater på andra länders territorium hade samband med deras politiska verksamhet. för domen var situationen en helt annan. Staterna engagerade sig i kommersiell verksamhet och konkurrerade med sina egna medborgare och utlänningar. Följaktligen hade immuni- tetsdoktrinen förlorat sin mening och kunde, enligt domstolen inte längre betraktas som en folkrättslig regel. De principer som fastslogs har utvecklats i senare rättsfall av den österrikiska högsta domstolen. I ett känt rättsfall som handlade om en bilolycka konstaterade domstolen att distinktionen mellan en stats utövande av suveräna rättigheter och statens ingående av privaträttsliga förhållanden inte var alltför svår att göra. Lösningen ligger i att inte ta handlingens yttersta syfte som kriterium utan dess inneboende natur. För att en handling ska vara av en sådan natur att den åtnjuter fullständig immunitet, måste handlingen vara sådan att den inte kan utföras av en privatperson. hör tillsammans med och till de stater som redan tidigt i sin rättspraxis började tillämpa en restriktiv syn på statsimmunitet. Det finns välkända rättsfall från slutet av 1800- talet. I ett av fallen som rörde handel med guano från och som är konstaterade en belgisk domstol att om en regering säljer guano och antingen själv eller genom mellanhänder ingår kontrakt som måste uppfattas som affärskontrakt, kan principen om statsimmunitet inte anses vara tillämplig. Distinktionen mellan acta jure imperii och acta jure gestionis har tillämpats av belgiska domstolar och har bekräftats i en rad rättsfall därefter. 14 Y. v Embassy of the , Oberster Gerichtshof 2Ob243/60 – jämför 15 v et consortes et le Gouvernement du . Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet Rättspraxis i har inte följt samma banor som i . I ett rättsfall gjordes visserligen en skillnad mellan acta jure imperii och acta jure gestionis, men domstolarna var ovilliga att betrakta varje verksamhet som utfördes av främmande staters regeringar som något annat än utförande av höghetsrättsligt handlande. Först började nederländska domstolar tillämpa också i praktiken en mer restriktiv syn på immuniteten. Immunitet kunde inte tillämpas i fall då en stat bedrev kommersiell verksamhet. Denna restriktiva syn på immuniteten bekräftades senare t.ex. i ett känt rättsfall från år 1973.17 I den proposition som låg till grund för ratifikation av den europeiska konventionen om stats- immunitet framhölls att teorin om begränsad statsimmunitet är väletablerad i nederländsk rättspraxis. Man hänvisade till vad den nederländska högsta domstolen uttalat i ovannämnda rättsfall . Domstolen fastslog då att i fall då en stat engagerar sig i privat verksamhet och därför ingår rättsliga förbindelser på samma sätt som privatpersoner, är det rimligt att motparten tillerkänns samma grad av rättsskydd som hade varit fallet om transaktionen hade skett med en privatperson. Det måste därför anses att den immunitet mot domsrätt som en främmande stat har rätt till enligt modern folkrätt inte omfattar fall som beskrivits i det föregående. saknar lagstiftning om statsimmunitet och har inte tillträtt den europeiska konventionen om statsimmunitet. I sina avgöranden har franska domstolar baserat sig på tolkning av gällande folkrätt. I tidigare rättspraxis har domstolarna varit benägna att bevilja främmande stater absolut immunitet. I ett uppmärksammat rättsfall , som handlade om den spanska regeringens inköp av kängor för den spanska armén, ansåg en fransk domstol att åtnjöt immunitet. Domstolen baserade sig på principen om suveräna staters självständighet i förhållande till varandra. Domsrätt är en inneboende rättighet vid Advokaat v. I. Schuddinck & den Belgischen Staat. 17Société Europénne dEtudes et dEntreprises en liquidité volontaire (SEEE) v. Socialist of . 18Gouvernement espagnol v. Casaux. Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet utövande av suveräniteten och denna domsrätt kan en främmande stat inte tillvälla sig utan att riskera att skada sina förbindelser. Föreställningen att en stat kunde uppträda i olika funktioner, dvs. som utövare av offentlig makt respektive som juridisk person, förkastades i ett annat känt rättsfall från år 1912.19 En mera restriktiv syn på immuniteten gjorde sig gällande efter . Den restriktiva synen har därefter varit den dominerande, även om rättspraxis inte framstår som enhetlig. År 194620 konstaterade den franska kassationsdomstolen att en stat uppträder dels som utövare av offentlig makt dels som en aktör som följer privaträttsliga regler och då befinner sig på jämställd fot med en enskild person. Följaktligen gäller immunitet för actes de souveraineté de lÉtat, medan den inte är tillämplig på actes de simple gestion ordinaire. Kassationsdomstolen har därefter tillämpat denna distinktion i en rad rättsfall, inte bara sådana som avsett kommersiella transak- tioner utan också i andra civilmål, varvid domstolen har erinrat om att immunitet baseras på verksamhetens natur och inte på egenskaperna hos den som utövar den. När det gäller arbetsrättsliga tvister har franska domstolar beviljat immunitet för främmande stater med verksamhet i , i fall där den anställde i fråga har haft en funktion som utövare av offentlig makt. Om det däremot har handlat om en person i underordnad ställning som inte haft sådana funktioner, har en uppsägning ansetts som une acte de gestion privée som inte omfattas av immunitet. I finns en omfattande praxis rörande statsimmunitet. ratificerade den europeiska konventionen om stats- immunitet . Någon särskild lag som reglerar frågan om statsimmunitet finns inte. Ända tillämpar schweiziska domstolar en restriktiv syn på immuniteten. Då fastslog den schweiziska högsta domstolen (Bundesgericht) i ett berömt rättsfall () att främmande stater inte åtnjuter absolut immunitet mot schweiziska domstolars domsrätt. Den schweiziska domstolen åberopade i sammanhanget bl.a. rätts- 19Gamen-Humbert v. Etat russe. 20Procureur général près la de cassation v. Vestwig et autres. Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet utvecklingen i och när det gällde skillnaden i synen på handlingar jure imperii och jure gestionis. Endast om det är frågan om acta jure imperii kan en främmande stat göra anspråk på immunitet. I det senare fallet (jure gestionis) kan den däremot hamna inför schweizisk domstol och under vissa villkor också bli föremål för tvångsåtgärder. Den schweiziska högsta domstolen har i senare avgöranden utvecklat en teori om att tvisten måste ha en anknytning till (Binnenbeziehung) för att exekutiva åtgärder ska kunna komma i fråga. Härmed avses att ett privat- rättsligt förhållande som en främmande stat är part i måste, för att det ska kunna bli fråga om ett domstolsförfarande i , ha anknytning till schweiziskt territorium t.ex. genom att förhållandet uppstått i eller att en gäldenär företagit handlingar som tyder på att betalning ska fullgöras i . När det gäller att avgöra huruvida en handling är att betrakta som de jure imperii eller de jure gestionis, ska domstolarna enligt schweizisk praxis se till handlingens natur och inte till dess syfte. En viktig omständighet i sammanhanget är var en rättshandling ska utföras. Om en främmandet stat utanför sina egna gränser ingår förbindelser med privata subjekt, utan att därvid de diplomatiska förbindelserna mellan staterna berörs, är det ett indicium på att det rör sig om jure gestionis.21 Den federala högsta domstolen har gång på gång understrukit i sina avgöranden att statsimmuniteten är begränsad till fall som rör handlingar de jure imperii och har inte dragit sig för att neka immunitet i frågor som rör anställda vid främmande länders representationer liksom i frågor om hyresavtal som ingåtts för främmande staters räkning. anses vara det första land som införde en restriktiv syn på statsimmunitet. förklarade en italiensk domstol att immunitet inte gällde i atti di gestione.22 Den restriktiva synen på immuniteten har därefter befästs i en rad rättsfall. Det finns bl.a. flera exempel på att immunitet mot italienska domstolars domsrätt 21En redogörelse för schweizisk praxis finns i en proposition från rörande ratifikation av den europeiska konventionen om statsimmunitet Botschaft betreffend das Europäische Übereinkommen über Staatenimmunität und das Zusatzprotokoll zu diesemÜbereinkommen. 22Morellet v. Governo Danese. Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet inte har ansetts föreligga i tvister rörande egendom som hyrts av främmande ambassader. förefaller vara det enda västeuropeiska land som har en regelrätt lagstiftning om statsimmunitet.23 Den brittiska lagen, The State Immunity Act infördes i samband med att ratificerade den europeiska konventionen om statsimmunitet. Utgångspunkten i lagen är, liksom i den europeiska konventionen (och ), att staterna åtnjuter immunitet inför andra staters domstolar. I lagen anges därefter ett antal undantag från denna huvudregel. Grunden för de flesta av dessa undantag är ett erkännande av att en stats handlingar inte bara kan vara av en höghetsrättslig eller offentlig natur utan även av kommersiellt och privaträttsligt slag och att det inte är rimligt – eller nödvändigt enligt folkrätten – att bevilja immunitet för den senare typen av handlingar. I lagen finns ingen helt klar distinktion mellan höghetsrättsligt handlande å enda sidan och privaträttsligt å den andra. I stället innehåller lagen en uppräkning som identifierar specifika undantag från immuniteten. Ett undantag är rättsliga förfaranden avseende affärstransaktioner och en stats åtaganden i kontrakt som ska genomföras i . Med affärstransaktion avses i lagen ett avtal (contract) avseende leverans av varor och tjänster, ett finansiellt lån och varje annan transaktion som en stat ingår (enters into) utom när det rör sig om utövande av höghetsrättsligt handlande (authority). I lagen finns ingen hänvisning till syftet med transaktionen som ett relevant kriterium för att fastställa handlingens privata eller höghetsrättsliga natur. I praxis har i tveksamma fall brittiska domstolar gjort en bred analys av i vilket sammanhang trans- aktionen hör hemma. Det finns en relativt omfattande rättspraxis i frågan om statsimmunitet. var brittiska domstolar be- nägna att bevilja främmande stater immunitet även i fall som avsåg rena affärstransaktioner. Den verkliga vändpunkten i riktning mot en restriktiv syn på immuniteten kom i det berömda rättsfallet I 23 Lagar om statsimmunitet finns däremot i ett antal andra common law-länder, t.ex. och . Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet Congreso del Partido som avgjordes av House of Lords år 1981.24 Fallet avsåg ett av staten ägt handelsfartyg. I ett uttalande från House of Lords (som ju fungerar som högsta rättsinstans) heter det i detta rättsfall att den slutsats som kan dras är, att när en domstol har att avgöra enligt den restriktiva teorin huruvida statsimmunitet ska beviljas eller inte, måste den beakta hela det sammanhang i vilket ett krav har rests emot en stat för att kunna avgöra om handlingarna som kravet grundar sig på () måste anses rimligen ligga inom ramen för verksamhet som är kommersiell eller annars av privaträttslig karaktär och som staten har valt att inlåta sig på eller om handlingarna i fråga bör betraktas som liggande utanför detta område och inom en sfär som avser maktutövning eller höghetsrättsligt handlande.25 Den brittiska lagen går längre än när det gäller statsimmunitet som avser mål rörande anställda vid ambassa- der. undantar diplomater, konsulära tjänstemän och sådana som har diplomatisk immunitet från undantaget från statsimmunitet. I den brittiska lagen är undantaget bredare och avser medlemmar av en diplomatisk representation. Detta innebär att inte bara diplomatiska tjänstemän omfattas utan också administrativ och teknisk personal och privattjänare, som inte alla åtnjuter diplomatisk immunitet.26 Brittiska domstolar har haft anledning att ta ställning till frågan huruvida immunitet ska beviljas stater som begått grova brott mot mänskliga rättigheter, t.ex. utövat tortyr. I det kända fallet Al- Adsani v. Government of konstaterade en brittisk överinstans (the ) att folkrätten inte innehöll något allmänt undantag mot statsimmunitet (acta jure imperii) i fråga om handlingar som tortyr och andra brott mot folkrätten. Al- Adsani, en pilot som utsatts för tortyr i , kunde därför inte väcka skadeståndstalan mot vid brittisk domstol.27 Detta mål gick vidare till i , som hade att ta ställning till huruvida det brittiska rättsväsendet hade handlat i strid med artikel 6 i (rätten till en rättvis rättegång). fann i sin dom (Al-Adsani v. 24 The All , 1981, vol. 25Intressanta resonemang kring skillnaden mellan höghetsrättsligt handlande och privat- rättsligt handlande finns i ett annat rättsfall från House of Lords, v. . 26Exempel på sådana avgöranden är v. Government of the Kingdom of Saudi Arabia (1995) och Sengupta v. Republic of (1982). 27Jämför även rättsfallet v. Kingdom of Saudi Arabia and others (House of Lords, 2006). Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet the )att det inte förelåg något brott mot . Statsimmuniteten innebar i detta fall inte någon otillbörlig begränsning av sökandens rätt till en rättegång.28 I har rättsutvecklingen när det gäller synen på statsimmunitet i hög grad influerats av State Department på grund av att domstolarna regelmässigt begärt yttranden därifrån i enskilda fall. State Department förordade länge i allmänhet att immunitet skulle beviljas inte bara i fall som avsåg höghetsrättsligt handlande utan även i fall som handlade om acta jure gestionis. En vändpunkt kom i och med ett känt yttrande från State Department, det s.k. Tate Letter. I yttrandet som är författat av rättschefen . Tate ansluter sig State Department mycket tydligt till en restriktiv syn på statsimmunitet. En växande opinion i ställde sig emellertid kritisk till att den verkställande makten (bl. a State Department) skulle ha ett avgörande inflytande över en fråga som i andra länder sköttes av domstolar. Kritiken ledde till att en särskild lag the Foreign Sovereign Immunities Act (FSIA) antogs . Lagen präglas av den restriktiva synen på statsimmunitet. Det kan i detta sammanhang nämnas att det inte är möjligt att med åberopande av FSIA väcka skadeståndstalan vid amerikanska domstolar gentemot främmande stater avseende brott mot mänskliga rättigheter som begåtts utanför . Den typen av mål har däremot tagits upp av amerikanska domstolar med stöd av the Alien Torts Claims Act (ATCA) . Enligt denna – tidigare som obsolet betraktade – lag har domstolarna jurisdiktion i civilmål som avser handlingar som kan leda till skadeståndskrav (tort) som begåtts av utlänningar in violation of the law of nations or a treaty of the . Med stöd av lag utdömde en amerikansk domstol skadestånd i ett mål där såväl offret som förövaren var utlänningar och de skadevållande handlingarna (tortyr) hade utförts utanför USA.29 Det bör dock tilläggas att lag inte 28Se vidare ang. Al-Adsani-målet ovan under avsnitt 2.5. Frågan om förhållandet mellan artikel 6 i och statsimmuniteten var aktuell också i fallet v. som avgjordes av House of Lords . Närmare om vissa länders praxis i fråga om statsimmunitet avser statsimmunitet i egentlig bemärkelse, eftersom talan väcktes, inte mot staten ifråga () utan mot en person i offentlig ställning som varit ansvarig för tortyren. Här kan också nämnas The Torture Victim Protection Act (TVPA) . Till skillnad års lag (ATCA) som enbart ger utlänningar rätt att väcka talan tillhandahåller TVPA ett remedium även för amerikanska medborgare som blivit utsatta för tortyr. ATCA och TVPA påverkar i egentlig mening inte den immuni- tet som stater har enligt lag. Immuniteten påverkas däre- mot av the Anti-Terrorism and Effective Death Penalty Act . Denna lag är ett tillägg till lag och innebär att talan kan väckas mot stater som av i en förordning identifierats som sponsorer av terrorism. lag har gett upphov till flera rättsfall. Den har dock kritiserats för att vara komplicerad, oklar och dessutom inte stå i överensstämmelse med gällande folkrätt i och med att den har extraterritoriella verkningar.