sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — Av samtliga respondenter instämmer en knapp tredjedel i påstå- endet att kunderna blir mer benägna att anlita en viss veterinär, om veterinärer också utför eller kan utföra officiella uppdrag hos kun- den. Något färre, ungefär en fjärdedel, tar avstånd från påståendet. Verksamhet med primär djursjukvård I förstudie, som genomfördes med hjälp av djupintervjuer, berättade de praktiserande veterinärerna om obe- hagliga eller hotfulla situationer i samband med offentliga veteri- näruppgifter eller myndighetsingripanden där veterinären medverk- at.TPF9FPT Ett exempel är medverkan vid omhändertagande av djur med stöd av djurskyddslagen. I sådana fall är det inte veterinären som utövar myndighet, men veterinären kan vara den som anmält fallet och kan i egenskap av sakkunnig vara med vid förrättningen. Frågan är då hur vanligt det är att obehagliga och hotfulla situa- tioner uppstår? Av resultaten från veterinärenkäten framgår att det är just i samband med omhändertagande av djur som obehagliga situationer är vanligast. Sammanlagt av samtliga har er- farenhet av situationer som blivit hotfulla eller obehagliga i sam- band med sådana åtgärder. Distriktsveterinärerna möter oftare () än övriga () sådana situationer. Det indikerar att distriktsveterinärerna oftare än övriga anlitas när djur skall om- händertas av djurskyddsskäl. I andra hand lyfts uppdrag som ban- och tävlingsveterinär fram och en dryg femtedel av samtliga har erfarenhet av hotfulla eller obehagliga situationen i samband med sådana uppdrag. Hotfullhet och obehag är minst vanligt i samband med smittskyddsarbete, där uppger att de har sådana erfarenheter. Ett antal frågor har ställs för att mäta de praktiserande veterinärer- nas uppfattning av konkurrensförhållandena. Frågorna har formu- lerats som påståenden, till vilka respondenterna fått ange i vilken grad de instämmer eller tar avstånd.TPF10FPT Det finns tydliga skillnader, men också likheter, i hur distriktsveterinärerna och privatpraktik- erna uppfattar konkurrensförhållandena. Distriktsveterinärerna upplever ingen konkurrens från andra dis- triktsveterinärer. Däremot instämmer de i hög grad i påståendet att konkurrens förekommer från privatpraktiker. Det gäller alla djur- slag, men främst på marknaden för sällskapsdjur. 9TP PT (2006:01) Privat veterinär fältverksamhet 10TP PT Exempel på en sådan frågeställning är: Det finns en statlig veterinärstation i sådan närhet att konkurrens förekommer eller kan uppstå när det gäller behandling av sällskapsdjur. Se bilaga 3, fråga 17. Verksamhet med primär djursjukvård Privatpraktikerna upplever också att konkurrensen från andra privatpraktiker är mer intensiv än den från distriktsveterinärerna. Det gäller på marknaden för djursjukvård för sällskapsdjur. På marknaden för djursjukvård för häst och lantbruksdjur uppfattar privatpraktikerna att konkurrensen från distriktsveterinärer, res- pektive andra privatpraktiker, som ungefär likvärdig. Tre fjärdedelar av distriktsveterinärerna instämmer i påståendet att de känner konkurrens på marknaden för djursjukvård för sällskaps- djur från privata veterinärer. Mer än hälften instämmer helt i detta påstående. Privatpraktikerna upplever i något mindre utsträckning att det finns konkurrens från andra privatpraktiker på denna mark- nad. Sammanlagt av privatpraktikerna menar att det finns sådan privat konkurrens på sällskapsdjursmarknaden. Knappt hälften av privatpraktkerna instämmer helt i påståendet. Konkurrensen från distriktsveterinärerna upplevs av privatprak- tikerna som mindre påtaglig än konkurrensen från andra privat- praktiker på marknaden för sjukvård åt sällskapsdjur. Sammanlagt av privatpraktikerna instämmer och instämmer helt i påståendet att de känner konkurrens från distriktsveterinärerna på denna marknad. Få distriktsveterinärer upplever konkurrens från andra distrikts- veterinärstationer. av distriktsveterinärerna in- stämmer i påståendet att det förekommer konkurrens med en annan statlig station i sällskapsdjurssegmentet in- stämmer helt. De äldre veterinärerna är genomgående mer benägna att in- stämma i att konkurrens förkommer från statliga stationer än de yngre. Detsamma gäller veterinärer i djurtäta områden, som oftare känner konkurrens än veterinärer i t.ex. skogslänen. Genomgående uppfattar veterinärerna konkurrensen som svagare på marknaderna för djursjukvård för häst och lantbruksdjur än på marknaden för djursjukvård åt sällskapsdjur. Det gäller både dis- triktsveterinärer och privatpraktiker. Verksamhet med primär djursjukvård veterinärerna och av privatpraktikerna upplever konkurrens från privata/andra privata veterinärer på marknaden för veterinärtjänster för lantbruksdjur och häst. Av distriktsveteri- närerna instämmer helt i påståendet att det finns kon- kurrens från privatpraktikerna på dessa marknader. Bland privat- praktikerna instämmer helt i påståendet att konkurrens förekommer med andra privatpraktiker på stordjursmarknaderna medan tar avstånd från påståendet. ATG Hästklinikerna upplevs inte ge lika mycket konkurrens som allmänpraktiserande veterinärer. Av samtliga praktiserande veterinärer instämmer , och instämmer helt, i påståendet att de upplever konkurrens från en ATG-klinik på marknaden för hästbehandling. Ungefär lika många, , tar avstånd från påståendet. Svenska veterinärer anser att kunder med lantbruksdjur inte är be- nägna att byta veterinär. Av samtliga respondenter tar knappt hälft- en avstånd från påståendet att sådana kunder är benägna att byta veterinär och instämmer. instämmer helt i påståendet. Hästägare är rörligare och allra mest benägna att byta veterinär är, enligt veterinärerna själva, ägare av sällskapsdjur. Hälften av respondenterna anser att hästägarna är benägna att byta veterinär och menar att detsamma gäller katt- och hundägare. Distriktsveterinärernas kunder tycks vara mindre trogna än pri- vatpraktikernas. Distriktsveterinärerna instämmer betydligt oftare i påståendet att kunderna är benägna att byta veterinär än privat- praktikerna. På smådjursmarknaden instämmer av dis- triktsveterinärerna och av privatpraktikerna i detta på- stående. På marknaden för hästsjukvård menar av dis- triktsveterinärerna och av privatpraktikerna att kund- erna är benägna att byta veterinär. Nästan dubbelt så många dis- triktsveterinärer som privatpraktiker, , an- ser att ägare av lantbruksdjur är benägna att byta veterinär. Verksamhet med primär djursjukvård Samtliga respondenter har fått ange hur de ser på möjligheten att driva en egen privat verksamhet och i så fall om denna verksamhet skulle kräva stöd utifrån för att gå ihop ekonomiskt. Av distriktsveterinärerna är mer än en tredjedel generellt positiva till egen privat verksamhet. Knappt hälften, av distrikts- veterinärerna, är generellt negativa till privatpraktik, eftersom en sådan verksamhet inte intresserar dem eller inte passar deras privata förhållanden. En knapp femtedel bedömer att djurunderlaget är till- räckligt för driva en privatpraktik utan särskilda stödåtgärder. Ytterligare en femtedel är i och för sig positiva till att öppna en egen veterinärpraktik, men anser att det då skulle krävas bidrag om verksamheten skall gå ihop. Privatpraktikerna och de privatanställda veterinärerna är gene- rellt betydligt mer positiva till egenföretagande (även) än distriktsveterinärerna. I den förra gruppen är positiva och skulle, enligt egen bedömning, klara sig utan bidrag. är positiva, men anser sig behöva bidrag. En procent av privatpraktikerna är negativa till egenföretagande. De veterinärer som i och för sig är positiva till egen verksamhet, men som bedömt att de skulle behöva bidrag, har också fått uppskatta hur stort bidrag som skulle behövas per veterinär och år. De har själva fått föreslå ett belopp i frågeformuläret. I denna grupp menar en fjärdedel att det räcker med ett belopp som är per veterinär och år. Sammanlagt anser att det skulle räcka med ett belopp mellan 150 000 – 200 000 och lika många har angivit belopp som överstiger . Det genomsnittliga värdet uppgår till per veterinär och år. Här skiljer sig bedömningarna åt mellan privat- praktiker och distriktsveterinärer. De senare uppskattar att bidrags- behovet i genomsnitt uppgår till per veterinär och år. Privatpraktikerna bedömer i genomsnitt att bidragsbehovet är per veterinär och år. Frågan har varit svår att besvara. Nästan hälften, av dem som fått frågan, har svarat att de inte kan bedöma bidrags- behovet. Det innebär att underlaget är litet och att resultatet i Verksamhet med primär djursjukvård denna del skall nalkas med försiktighet. Det kan också antas att frå- geställningen lätt leder till att bidragsbehovet överskattas eftersom det är ett önskemål som skall anges. Nästan alla veterinärer deltar i kurser, konferenser och kongresser som avser fortbildning. av samtliga veterinärer deltog i någon sådan aktivitet . Distriktsveterinärerna deltar något oftare () än privatpraktikerna (). Privat- anställda veterinärer deltar lika mycket som distriktsveterinärerna. Frågan är då vad kurserna och konferenserna handlar om. Tabell 9.6 Andel veterinärer som deltagit i fortbildning med angiven huvudinriktning, procent Sällskapsdjurens sjukdomar/behandling Hästens sjukdomar/behandling Lantbruksdjurens sjukdomar/behandling Epizootier/zoonoser och smittskydd Att vara offentlig/officiell veterinär Allmän hälso- och sjukvårdslära för djur Egenföretagande och dess villkor I tabell 9.6 visas hur stor andel av veterinärerna som deltagit i kur- ser, kongresser och liknande aktiviteter inom respektive ämnes- område. Basen utgörs av samtliga veterinärer som deltagit i någon aktivitet av angivet slag. De veterinärer som svarat på frågan har i genomsnitt deltagit i 2,4 aktiviteter . Klart vanligast är aktiviteter som avser djurens sjukdomar och behandling av sådana sjukdomar. En stor majoritet av landets veterinärer har vidareut- Verksamhet med primär djursjukvård bildat sig i djursjukdomar . Bland dessa aktiviteter är de som handlar om sällskapsdjurens sjukdomar klart vanligast. Skillnader i fortbildningens inriktning Även när det gäller fortbildning finns stora skillnader mellan de olika veterinärkategorierna. Det tycks främst gälla inriktningen mot aktiviteterna och inte omfattningen av dem, även om fler privatpraktiker () än distriktsveterinärer () uppger att det inte fått någon fortbildning alls . Distriktsveterinärerna deltar mycket oftare än veterinärer i öv- riga kategorier i utbildning om smittskydd, dvs. epizootier och zoonoser och om beredskap inför sådana sjukdomar. Distriktsvete- rinärerna får också oftare utbildning i lantbruksdjurens sjukdomar än övriga veterinärkategorier. Detsamma gäller utbildning i rollen att vara officiell eller offentlig veterinär samt utbildningar i djur- skyddsfrågor, datoranvändning och administration. Tabell 9.7 Andel veterinärer i olika kategorier som uppgivit att de deltagit i utbildning inom respektive område, procent Smittskydd, epizootier m.m. Officiell/offentlig veterinär Mer än nio av tio privatanställda veterinärer har genom- gått utbildning i sällskapsdjurens sjukdomar. I övrigt förekommer inte särskilt mycket fortbildning i denna veterinärkategori. Verksamhet med primär djursjukvård knapp tiondel har fått utbildning om hästens sjukdomar. En liten andel har också deltagit i utbildning i att driva eget företag. Detta kan ses i ljuset av att anställda veterinärer inte sällan bedriver egen verksamhet med djursjukvård vid sidan av den ordinarie anställ- ningen. Också bland de företagande privatpraktikerna är utbildning i sällskapsdjurens sjukdomar vanlig och mer än en tredjedel har fått utbildning i hästsjukdomar . Var tionde privatpraktiker har fått utbildning i smittskydd, vilket kan jämföras med att av distriktsveterinärerna fick sådan utbildning. Detta skall ses mot bakgrund av att privatpraktikerna i nästan lika hög grad som distriktsveterinärerna bedriver verksam- het med djursjukvård för lantbruksdjur. Distriktsveterinärerna skiljer sig även på andra sätt från övriga kategorier när det gäller fortbildning. Bredden på aktiviteterna är mycket större än i övriga kategorier. Inriktningen och bredden återspeglar sannolikt distriktsveterinärernas uppdrag. När det gäller djursjukdomar fördelar sig utbildningsinsatserna ganska jämnt mellan lantbruksdjur, häst och sällskapsdjur med en viss, men inte statistiskt säkerställd, övervikt för lantbruksdjurens sjukdomar. Andelen distriktsveterinärer som fått datautbildning tyder på att datorn betraktas som ett strategiskt arbetsredskap i verksamheten. Detta tycks inte, i samma grad, gälla bland egenföretagande och privatanställda veterinärer. Veterinärer i skogslänen har i högre grad än övriga deltagit i ut- bildning . Särskilt stor är skillnaden i förhållande till veterinärer i de djurtäta länen. I djurtäta län uppger en så stor andel () att de inte deltagit i utbildning som i skogs- länen (). En rimlig förklaring kan vara att distriktsveteri- närerna, som oftare än övriga deltar i utbildning, är överrepresen- terade i skogslänen. Veterinärer i skogslänen uppger oftare än övriga att de fått smitt- skyddsutbildning. Där uppger av samtliga att de fått ut- bildning i smittskydd. Motsvarande andel för djurtäta län är 16 pro- cent och för övriga, mellanområden, . Orsaken är, med en hög grad av sannolikhet, även här att distriktsveterinärerna är överrepresenterade i de djurglesa länen. Det antagandet stöds också av att utbildning i att vara officiell veterinär är dubbelt så vanlig i skogslänen som i övriga landet. Det gäller också utbildning i djur- skyddsfrågor, som av veterinärerna i skogslänen, men av övriga, deltagit i . Verksamhet med primär djursjukvård Det finns även ett tydligt samband mellan uppgiven bruttoin- komst och utbildningsaktivitet. I inkomstklassen över 350 000 kro- nor deltog av veterinärerna 2005 medan av veterinärerna i den lägsta inkomstklassen () deltog i utbildning. Råd och möjlighet till fortbildning Veterinärerna har tillfrågats om vilken utsträckning de anser sig ha ekonomiska möjligheter att fortbilda sig och i så fall om det finns andra faktorer som hindrar deltagande i fortbildningsaktiviteter. Det är mycket sällsynt att veterinärer inte över huvudtaget anser sig ha råd och möjlighet att delta i fortbildning. Här finns inga på- tagliga skillnader mellan veterinärkategorierna. Enbart av samtliga uppger att fortbildning är utesluten av ekonomiska skäl. Något fler privatpraktiker än distriktsveterinärer har dock markerat detta alternativ. Däremot uppger privatpraktikerna i mycket högre grad än distriktsveterinärerna att de måste hushålla med utbild- ningsresurserna. En knapp tredjedel i denna kategori, och sju pro- cent av distriktsveterinärerna, menar att ekonomin bara räcker till fortbildning i undantagsfall. En tredjedel av privatpraktikerna anser att de i och för sig har råd med den utbildning de behöver. De skulle vilja ha möjligheter att delta i mer utbildning än som varit praktiskt möjligt. Sammanlagt av distriktsveterinärerna och av de privatan- ställda veterinärerna delar denna uppfattning och skulle vilja ha mer utbildning. En ganska stor grupp veterinärer, av privatpraktik- erna och av distriktsveterinärerna, är fullt tillfreds med fortbildningen. De anser att de har råd och möjlighet att gå de kur- ser som behövs och att de också fått den utbildning som krävs för att de skall kunna hålla sig uppdaterade om utvecklingen inom det veterinära yrkesområdet. Å andra sidan kan resultatet, samman- taget, tolkas så att privatpraktikerna i ungefär dubbelt så hög grad som distriktsveterinärerna anser att de inte får den utbildning som behövs för att de skall kunna hålla sig ajour med utvecklingen i veterinäryrket. Det innebär också att en stor majoritet av privatpraktikerna får mindre fortbildning än de anser sig behöva. Verksamhet med primär djursjukvård 9.3.8Lokaler, utrustning och investeringar Det finns, när det gäller utrustning och lokaler, en stor spännvidd i den primära djursjukvården mellan enkla mottagningsfaciliteter i form av en hundlåda och det större djursjukhusets samlade resur- ser. För att belysa dessa skillnader har under- sökt vilka mottagningsmöjligheter veterinärerna har, vilken typ av utrustning som veterinärer av olika slag förfogar över samt hur investeringsaktiviteten ser ut i olika typer av veterinärföretag. I enkäten har mätts i vilken utsträckning veterinärerna har tillgång till en egen mottagning respektive delar mottagning med andra veterinärer i olika konstellationer. täcker också in arbetsgivarens mottagning för olika kategorier av anställda veteri- närer. De privatanställda veterinärerna och distriktsveterinärerna har givetvis i hög grad tillgång till mottagningsresurser, som arbetsgiv- aren tillhandahåller. Knappt en tiondel av de privatanställda veteri- närerna har också tillgång till en annan mottagning än arbetsgiv- arens, som de i de flesta fall själva disponerar. Detta hänger sam- man med förekomsten av bisysslor i denna grupp. Av privatpraktikerna uppger att de inte har tillgång till någon mottagning överhuvudtaget. Hälften av privatpraktikerna har en egen mottagning, är delägare i en mottagning där de kan ta emot kunder och hyr eller delar en mottag- ning med en annan veterinär. Veterinärerna har även fått markera vilken utrustning de normalt har tillgång till i sin verksamhet. Begreppet normalt tillgång till kan eventuellt ha tolkas lite olika av respondenterna. Svaren tyder på det. Resultaten i denna del skall därför ses som en övergripande indikation på i vilken utsträckning veterinärer i olika kategorier normalt har tillgång till utrustning. Verksamhet med primär djursjukvård Tabell 9.8 Utrustning som veterinärer i olika kategorier normalt har tillgång till, procent Nio tiondelar av distriktsveterinärerna har normalt tillgång till bil för sjukbesök och utryckningar. Detsamma gäller en dryg tredjedel av privatpraktikerna. En del av den utrustning som används för vanliga diagnostiska åtgärder, t.ex. röntgen och ultraljud, finns i ungefär samma utsträckning hos distriktsveterinärer som hos pri- vatpraktiker. Privatpraktiker har dock i högre grad än distriktsvete- rinärer tillgång till digital röntgen. Fiberendoskop och narkosappa- rat förekommer också oftare hos privatpraktiker, men distrikts- veterinärerna har oftare än privatpraktiker tillgång till blodanalys- utrustning. Metoderna för sterilisering av instrument tycks variera bland privatpraktikerna. Någon form av steriliseringsutrustning måste dock finnas. Resultaten på denna punkt kan därför inte tolk- as på annat sätt än att knappt häften av privatpraktikerna nöjer sig med torrsterilisering eller annat alternativ till autoklavering. Övriga använder autoklav. Mer iögonfallande är skillnaderna i datoranvändning. Bland dis- triktsveterinärerna är datorstöd för journalhanteringen dubbelt så vanligt som bland privatpraktikerna. Skillnaden är ännu större i fråga om datorstöd för djursjukdatarapportering. Alla veterinärer skall rapportera sina förrättningar till . För lant- bruksdjuren skall rapporteringen ske fortlöpande. Verksamhet med primär djursjukvård med häst och sällskapsdjur behöver bara summarapporteras . Det senare är en faktor som kan förklara en del av skillnaden. Andelen privatpraktiker som bedriver verksamhet med lantbruksdjur är dock betydligt större än . Omkring hälft- en har minst tio förrättningar med lantbruksdjur . En tre- djedel har minst en förrättning med lantbruksdjur och en knapp femtedel har fyra eller fler dagliga förrättningar med lant- bruksdjur. Det är oklart varför dessa veterinärer inte använder dat- orstöd vid sin fortlöpande djursjukdatarapportering, utan istället väljer det tidsödande arbetet med att fylla i och posta blanketter. En tänkbar anledning är att systematiskt, och för medel som inte belastar stationernas resultat, förser distriktsveteri- närerna med datorer, programvara och utbildning i datoranvänd- ning. Sådana investeringar belastar verksamheten direkt i privata veterinärföretag. I en allmän attitydfråga har mätts i vilken utsträckning veteri- närerna anser att distriktsveterinärerna generellt sett är bättre ut- rustade än privatpraktikerna. En dryg tiondel av samtliga in- stämmer i att det är så. En fjärdedel tar helt avstånd och tar delvis avstånd från påståendet. Hälften vill varken instämma eller ta avstånd. Den mest utbredda uppfattningen bland veterinärer är således att distriktsveterinärerna inte är bättre ut- rustade än privatpraktikerna. Veterinärerna har i enkäten uppskattat hur mycket som investerats i den verksamhet de bedriver eller i vilken de är anställda. Invest- eringsnivåerna har mätts i tre olika kategorier, kvalificerad utrustning för djursjukvård, datorutrustning inklusive programvara samt ny- om- och tillbyggnad av byggnader och lokaler inklusive större renoveringar och för två olika perioder om vardera , Verksamhet med primär djursjukvård Respondenterna har själva fått fylla i belopp, men uppmanats att avrunda till jämna . Tabell 9.9 Genomsnitt av de belopp exklusive moms som uppges ha investerats för olika syften och perioder i enskilda företag/stationer, kronor Resultaten för distriktsveterinärerna skall nalkas med stor försik- tighet. Det finns flera samverkande skäl till det. En viktig orsak är att distriktsveterinärerna är anställda och inte företagsledare. Deras huvuduppgift är att bedriva hälso- och sjukvård för djur och inte att planera och genomföra investeringar i verksamheten. En annan faktor är att de enskilda distriktsveterinärstationerna inte har möj- lighet att göra några investeringar på egen hand. Större investering- ar, med vilket här menas belopp , skall godkännas eller genomföras av centralt. En stor del av over- headkostnaderna i stationsverksamheten, bl.a. datorkostnader, be- talas som framgått i föregående kapitel också av centralt med medel från statsanslaget och belastar inte de enskilda stationernas ekonomi. Det är mot den bakgrunden resultaten skall ses. Det är med andra ord svårt för enskilda distriktsveterinärer att göra en uppskattning av investeringsnivåerna, som kan antas ligga i närheten av de faktiska. Med de företagande privatpraktikernas bedömningar förhåller det sig annorlunda. Dessa bör ligga betydligt närmare de faktiska beloppen än distriktsveterinärernas uppskattningar. Verksamhet med primär djursjukvård Ett annat resultat, som kan betraktas som säkert, är att invest- eringsnivåerna är mycket högre i djurtäta regioner än i djurglesa. Den genomsnittliga investeringsnivån för byggnader uppgick. räk- nat på alla företagskategorier (inklusive djursjukhusen), till i djurtäta områden och i skogslänen . –2005 var skillnaden mindre, men genomsnittet för investeringar i byggnader var allt- jämt mer än dubbelt så stort i de djurtäta länen som i skogslänen. Liknande, betydande skillnader, finns i investeringar i sjukvårds- utrustning. Skillnaderna mellan djurtäta och djurglesa län är mindre när det gäller investeringar i datorutrustning, men de uppgivna ge- nomsnittliga investeringarna är även i denna del större i djurtäta län än i skogslänen. I syfte att mäta veterinärernas uppfattningar om hur lönsam verk- samheten är, har en fråga ställts om hur långt intäkterna räcker. Frågan har ordagrant lånats från den s.k. lantbruksbarometer, som vid återkommande tillfällen genomför bland sina medlemmar. En vanlig uppfattning bland distriktsveterinärerna är att verk- samheten oftast går med förlust. En tredjedel anser det medan anser att verksamheten nätt och jämt går ihop ekonomiskt. av distriktsveterinärerna menar att inkomsterna från kunderna räcker till löpande utgifter, lön och nödvändiga in- vesteringar. Det är, som framgått i föregående kapitel, en något för optimistisk uppfattning. Bara i två län går verksamheten ihop, men då sannolikt förutsatt att vissa kostnader inte belastar stations- resultatet. Privatpraktikerna är mer optimistiska än distriktsveterinärerna.