sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Om bilden stämmer med verkligheten innebär det att skydd av lodjur i stora delar av f.n. inte kommer att medföra att lostammen ökar. Tvärtom kan man förvänta sig en fortsatt minsk- ning av lodjursbeståndet, till följd av den minskade rådjurs- stammen. Eftersom det är lodjuren själva som reducerar rådjurs- stammen, kan lojakt vara långsiktigt positiv för lostammen i denna region genom att det underlättar för rådjursstammen att återhämta sig. Med smärre lokala undantag är det endast söder om dalen/som lostammen fortfarande ökar. Här utgör rådjursstammen en riklig födobas för lodjuren. Bärkraften i denna del av landet är hög, om endast rådjuren är den begränsande fak- torn. Teoretiskt skulle rådjurstillgången i området söder om dalen/kunna föda ca 300 familjegrupper av lo (Liberg & 2006). Även här måste dock möjligheterna till jaktuttag ur rådjursstammen tillmätas betydelse när man bedömer lostammens potential. Eftersom lodjuren svarat mycket svagt på den rikliga bytes- tillgången i kan det finnas andra begränsande faktorer i denna del av landet. Bidragande faktorer skulle kunna vara räv- skabb som även angriper lo, brist på sammanhängande skyddande områden och illegal jakt. har dock en kolonisering av lodjur påbörjats även i . registrerades 8 famil- jegrupper (föryngringar) i söder om slätterna i Öster- götland och . registrerades 9 familje- grupper i samma område. Alternativa beräkningar över hur snabbt lostammen skulle kunna växa i med utgångspunkt från de åtta föryngring- arna som rapporterades ger som resultat om man utgår från 8 könsmogna honor och inget tillskott utifrån så bör det finnas 11 Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser familjegrupper och ungefär 16 familjegrupper . Ingen jakt eller annan dödlighet ingår. Om dödligheten är högre så att tillväxttakten halveras till , är risken för utdöende av denna sydsvenska stam . Om denna tillväxttakt på gäller den stationära logruppen och om ytterligare en hona koloniserar området norrifrån försvinner risken för utdöende av denna population helt och stammen växer fortare. bör det då finnas drygt 10 famil- jegrupper och åtminstone 17 grupper. Med samma förutsättningar i övrigt men med en ny koloni- serande hona ökar stammen ytterligare och kan förväntas leda till minst 11 familjegrupper och ca 25 grupper . Mot denna bakgrund är det sannolikt att lodjuren kommit för att stanna även i . 10.6Vargens utveckling och nuvarande status Den svenska vargstammen är nu större än . Vargen frid- lystes i och i . dog den ursprungliga vilda skandinaviska vargstammen ut. Därefter har sammanlagt tre invandrade vargar med finsk/ ryskt ursprung givit upphov till dagens skandinaviska vargstam. Från en ny föryngring 1983 har vargstammen utvecklats till 16 föryngringar i det skandinaviska vargbeståndet . Därav var 13 registrerade helt i , två i gränsrevir mellan och och som helnorsk föryngring. Redovisningen av den skandi- naviska vargstammen sker i samarbete mellan och . Totalt beräknades /07 den skandinaviska vargstammen till 136–170 individer. Det svenska etappmålet för varg är 20 föryngringar, inklusive gränsvargar, vilket motsvarar ca 200 vargar i vinterstam. Det norska beståndsmålet är tre föryngringar, exklusive gränsrevir, som inne- bär en övre gräns på ca 30 vargar. Gränsreviren räknas officiellt i och till den svenska vargstammen, som alltså hade 15 föryngringar . Utöver dessa 15 familjegrupper fanns i /07 ytterligare 11–12 revirmarkerande par utan valpar. Den svenska vargstammen, inklusive gränsvargarna, har varit av den totala skandinaviska. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser svenska andelen av stammen kan ha ökat något . De svenska vargarna, inklusive gränsreviren, kan mot denna bak- grund /2007 ha varit 120–150 individer. Det finns en osäkerhet i denna bedömning. Osäkerheten ligger främst i antalet ensamma kringströvande vargar. I inventeras dessa inte. Istället görs en omräkning av den svenska vargstammen med utgångspunkt från norska inventeringsresultat. För många människor innebär vargförekomst något positivt och viktigt som inslag i den svenska faunan. Vargarna utgör en del av biologiska mångfald. Ur bevarandebiologiskt perspektiv är vargen en ursprunglig art som är tillbaka i den svenska naturen och med den även de ekologiska processer som är förknippade med denna art. När varg- stammen ökar leder det ofta till konflikter mellan människa och varg. I synnerhet gäller detta områden där vargen varit helt borta för att sedan återkolonisera dessa. Minst fyra problemområden kan identifieras mellan människa och varg. Vargförekomst får många människor att känna rädsla och osäkerhet inför främst sin egen och anhörigas säkerhet. Vargen dödar tamboskap som får, nötdjur samt tamren. Vargen skadar och dödar också hundar, ofta i samband med jakt. Vargen konkurrerar med människan om det jaktbara viltet, främst älg. De flesta människor kommer aldrig i kontakt med vargarna. Vargen tillhör familjen hunddjur, där den utgör den största arten. Den är uthållig och kan utan svårighet förflytta sig flera mil . Vargen har en utbredning längs i stort sett hela norra halvklotet. I finns den i många länder, också i Medelhavs- området som i och . I föddes efter föryngringen 1983 nya valpar , utom , . Trots fridlysning och god tillgång till föda blev stammen ändå inte större än tio indivi- der i vinterstam. Efter att ytterligare en varg invandrat och en ny flock bildats i södra gick utvecklingen snabbare. Som framgått av artbeskrivningen bildades –95 en ny vargflock , och bildas flera nya flockar . Parbildning utgör därigenom inte längre någon begrän- sande faktor. Däremot ökar inavelsgraden kraftigt eftersom Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser ursprunget till vargstam endast är tre individer utan tidi- gare släktskap med varandra. Först har dokumenterats att en fjärde varg, med finsk/ ryskt ursprung, invandrat och nått de områden i där vargreviren i huvudsak finns. Någon föryngring där den nyin- vandrade ingår som förälder, finns inte . Det är dock inte osannolikt att så kan bli fallet om denna fjärde invandrade varg överlever i sin nya miljö. Ytterligare en invandrad varg med finsk/ryskt ursprung har etablerat sig, i östra . Om den kan spela en genetisk roll för den svenska vargstammen är mera ovisst. I stort sett brukar enstaka östinvandrade vargar temporärt besöka norra . Åtminstone tio av de vargar som rört sig inom renskötselområdet har haft östligt ursprung. Ingen av dem har deltagit i reproduktionen. Sannolikt har flertalet återvänt österut. Fruktsamheten hos varg är hög i jämförelse med andra stora rov- djur i . I är kullar upp till 8 valpar obser- verade . Kullstorleken i medeltal varierar mellan olika vargpopulationer och är positivt kopplade till födotillgången, främst tillgången på klövdjur. I har kullstorleken under hela etableringsperioden –2005 uppgått till 3,7 mätt som antalet valpar i förstagångs- reproducerande flockar . För perioden – uppgick kullstorleken i medeltal till 3,9 medan siffran för perioden –02 och 2003–05 var 4,0 respektive 3,5 valpar. I uppgick kullstorleken i medeltal till 3,5 för perioden – 2004 för förstagångsreproducerande flockar (Kojola). Den svenska kullstorleken för förstagångsfödande vargtikar är dock korrelerad till inavelsgraden, dvs. antalet valpar blir färre ju närmare släkt de båda föräldrarna är (Liberg m.fl. 2005). Sammanfattningsvis kan konstateras (Skandulv) att kullstor- leken i inte uppvisar någon stark negativ trend . Den är inte avsevärt lägre jämfört med ett antal populationer i . Den skandinaviska kullstorleken är vidare lika stor som den som uppmätts i den finska populationen . Finländska vargar har inte de skandinaviska inavelsproblemen Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser eftersom det finns ett utbyte av vargar mellan och den stora ryska vargstammen. Vargen har få fiender förutom människan. Vargar dödas dock av artfränder vid revirstrider och ibland av bytesdjur vid angrepp på dessa. Sjukdomar är relativt ovanliga i men kan potentiellt vara en viktig dödsfaktor. I t.ex. vargstammen i del- staten , , med tät vargförekomst är sjukdoms- frekvensen ganska hög. Trafikdödade vargar är ej ovanliga i , liksom dödsfall till följd av drunkning eller fall. Den dominerande dödsorsaken bland vuxna vargar är dock illegal och legal jakt. Totalt har 76 vargar försetts med radiosändare –2006 i den skandinaviska vargstammen inom ramen för det skandi- naviska vargforskningsprojektet . Den genomsnittliga årliga dödligheten för alla vargar , beräknat med hjälp av radiosändare, är . Högst var den för utvandringsdjur, som när de lämnar den välkända hemmiljön utsätter sig för en mängd okända faror. Hos denna kategori var den årliga dödligheten så hög som . De flesta vargar befinner sig dock i denna fas än . Det innebär att en varg som lämnar sitt hem- revir och slår sig ner i sitt eget revir , , har en dödsrisk på . Som framgått av artbeskrivningen rapporterades –2006 sammanlagt 69 döda, icke-sändarförsedda vargar i och . Av dödsorsakerna dominerade legal jakt (, främst i ) och trafik (), medan andelen illegalt dödade är liten (). Detta står i en skarp kontrast till fördelningen bland de 42 sändarförsedda vargarna med känt öde, där den illegala jakten domi- nerar helt (50–). På goda grunder kan bedömas att de radio- märkta vargarna ger en säkrare bild av den sanna fördelningen av dödsorsakerna. Dödsorsaker där de flesta fall upptäcks eller rap- porteras som just legal jakt och trafikolyckor blir överrepresen- terade i förhållande till dödsorsaker där de döda kropparna sällan återfinns, såsom illegalt dödade vargar och vargar som i ganska stor utsträckning dör ute i terrängen. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Vid en jämförande beräkning av dödsorsaker för fallvilt samt data över populationsutvecklingen för varg med beräknade döds- orsaker för de radiomärkta vargarna för perioden –2006 var samstämmigheten påfallande stor. Dödligheten av legal jakt var i genomsnitt , beräknat på enbart de radiomärkta djuren och beräknat på samtliga vargar som skjuts legalt. För trafik- dödade radiomärkta vargar var det årliga genomsnittet och beräknat på samtliga vargar som rapporterats trafikdödade var det årliga genomsnittet . Det tyder på att dödligheten för de radiomärkta vargarna ger en representativ bild av fördelningen av den totala dödligheten i varg- stammen. Det innebär också att illegal jakt står för en betydande andel av dödorsakerna för vuxna vargar. Utredningens förslag: Vargstammen ska även fortsättningsvis inventeras noggrant främst vad gäller föryngringar och revir- hävdande par. Det ska finnas alternativa prognoser för utveck- lingen av vargstammen att tillämpa i förvaltningen eftersom till- växten kan variera kraftigt. Vargpopulationer i världen som inte är begränsade av födotillgång, är friska och inte utsatta för jakt, har hög reproduktion och låg dödlighet. Normalt är det bara det vuxna ledarparet som reprodu- cerar sig i en vargflock. Därmed begränsas antalet föryngringar till antalet revirhävdande par och flockar. Beräkningar av födotillgången i den nuvarande skandinaviska vargstammens utbredningsområde visar att vargarna inte är födo- begränsade. Det betyder att den biologiska potentialen för tillväxt är mycket god i och begränsas av andra faktorer som dödlighet relaterad till människan, sjukdomar, olyckor samt nega- tiva effekter av inavel. I medeltal för femårsperioder har den årliga nettotillväxten i vargstammen varit , respektive för perioderna 1992– 1996, 1997–2001 och 2002–2006. Antalet individer ökar alltjämt, men tillväxttakten har avtagit och har generellt varit lägre än . Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Tabell 10.1 Antal vargar i uppdelat på minimiantal, maximiantal och medelvärde . Längst till höger anges populationens medel- tillväxt baserat på antal individer i flockar och par Små populationer som den skandinaviska vargstammen är ofta utsatta för slumpmässig påverkan på reproduktion och dödlighet. Det medför att populationen utvecklas något ryckigt mellan olika år. I förvaltningen av vargstammen måste därför även fortsätt- ningsvis stor vikt läggas vid inventeringen av främst familjegrupper och revirhävdande par. Det bör också finnas alternativa prognoser för utvecklingen av vargstammen färdiga att tillämpa i förvalt- ningen, eftersom tillväxten före skyddsjakt och eventuell annan legal jakt kan variera så kraftigt. Detta behov var också en av erfa- renheterna från utredningens besök i fyra delstater med varg- bestånd i . Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Vargstammen i och har inget genetiskt släktskap med den tidigare, utdöda skandinaviska vargstammen. Däremot visar jämförelser av deras DNA-profiler med DNA från finska och ryska vargar på en mycket god överensstämmelse. Det tyder på att de kommit till genom en naturlig invandring öster- ifrån. Långa vandringar är inte ovanliga bland vargar. Det finns flera exempel på sådana vandringar från såväl den skandinaviska varg- stammen som t.ex. från den finsk/ryska och från den italienska vargstammen. En vargtik utvandrade t.ex. från Hedmark i sydöstra till nordöstra , där den sköts nära den ryska gränsen. Avståndet från födelsereviret till platsen där den sköts var . Det är främst två typer av genetisk risk en liten population löper. Båda innebär att populationen blir sämre att anpassa sig till framtida problem, t.ex. nya sjukdomar eller förändrad miljö. Den ena är långsiktig och består av att små populationer genom en helt slumpmässig process, s.k. genetisk drift, tappar genetisk variation. Eftersom det genetiska problemet är långsiktigt finns det att möta detta genom olika förvaltningsåtgärder, t.ex. befrämja invandring. Det andra problemet, risk för inavelsdepression, är mera akut genom att det kan slå igenom inom . Att inavel kan ge problem har att göra med att de allra flesta genetiska anlag för skadliga egenskaper, t.ex. olika former av missbildningar eller nedsatt fruktsamhet, är s.k. dolda anlag som slår igenom först när man ärver dem från båda föräldrarna. Risken att två djur som bär samma dåliga anlag, ska träffas och para sig är liten när popula- tionen är stor och den genomsnittliga släktskapsgraden låg. I små populationer där alla är släkt är den betydligt större. Den skandinaviska vargstammen är noga kartlagd genom inven- teringsåtgärder och DNA-analys. finns tillgång till prover från bägge föräldradjuren i de flesta flockar som bildats. DNA-analyser av löpblod, pälshår och spillningar har kompletterat detta material så att ett nästan komplett stamträd nu finns för den skandinaviska vargens ursprung . För att ange graden av inavel används begreppet inavelskoeffi- cient. Inavelskoefficienten anger inavelsgraden hos en individ och uttrycker andelen arvsmassa som ärvts i identisk upplaga från båda Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser föräldrarna när dessa genom släktskap bär på genetiskt material med samma ursprung. Tack vare att inavelskoefficienterna för de flesta vargar som ynglat kunnat kartläggas, går det också att undersöka om den höga graden av inavel har lett till negativa effekter för vargstammen. Det visar sig då att antalet valpar per kull är mindre ju mera släkt föräld- rarna är. En studie visar att kullstorleken minskar med 1,2 valpar för varje tiondel som inavelskoefficienten ökar (Liberg m.fl.). Det innebär att kullarna med den högsta graden av inavel i genomsnitt har tre valpar färre än kullar med låg grad av inavel. Det finns dock endast ett mycket svagt samband mellan denna effekt på kullstorle- kar och genomsnittet valpar , eftersom flera kullar med låg grad av inavel och relativt stor kullstorlek fötts . Trenden mot genetisk utarmning bromsas i viss mån av ett mot- verkande urval. För varje inavelsnivå förefaller det som om det främst är de vargar med störst kvarvarande genetisk variation som fortplantar sig, vilket innebär att den genetiska utarmningen inte fortsätter lika snabbt som inavelsnivån (Bensch m.fl. 2007). Genetiska frågor om bl.a. inaveln i den skandinaviska varg- stammen behandlas i ett särskilt kapitel i utredningen. 10.6.6Vargstammens koncentration och spridning Utredningens förslag: En stark koncentration av vargstammen ska motverkas för att begränsa konflikterna. Förvaltningsstrate- gier ska formuleras med stöd av tillgänglig kunskap om invand- ring, utvandring, reproduktion och dödlighet hos populationen. Därutöver ska problemet med inavel beaktas bl.a. genom åtgär- der som kan underlätta invandring. En ökad sändarmärkning av varg bör eftersträvas. Ett större inslag av skyddsjakt i takt med att vargstammen ökar medverkar till att reducera konflikter och illegal jakt. För- valtningsåtgärder ska följas upp och utvärderas. En adaptiv för- valtning ska skapa förutsättningar för att människa och varg kan leva tillsammans. Det som avgör om och när en varg skall utvandra från sitt uppväxt- revir är både förhållandet i det egna reviret och i den omgivande Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Unga vargar gör ofta kortare eller längre utflykter där de orienterar sig om förhållandena utanför uppväxtreviret och värde- rar sina chanser att lyckas på egen hand. För en utvandrande varg skall två förutsättningar uppfyllas för att vandringen skall vara lyckad, den ska finna ett eget revir att leva i och en partner med möjlighet till reproduktion. Det medför att vargar kan vandra långt . De flesta utvandringar sker . De studier som gjorts –2005 inom ramen för Skandulv har visat att det genomsnittliga avståndet för utvand- ringen till ett eget revir var för tikar och för hanar. Tikar etablerar sig oftare nära födelsereviret. Skillnader i beteende var dock vanligare bland individer än bland kön. För del innebär etableringsmönstret att vargstammen i huvudsak utvecklas som ringar på vattnet. Ett revir läggs till ett annat, ibland sprängs ett nytt revir in mellan tidigare, gränserna förändras. Effekten blir dock att trots att landet har ett begränsat antal vargar blir koncentrationen av vargrevir till ett fåtal län högst påtaglig. De allra flesta svenska vargreviren finns i , Gävle- borgs, och län. Där uppstår också de flesta konflikterna med tamdjursskötseln och med andra intressen. Det ligger enligt utredningen inget egenvärde i en stark kon- centration av vargstammen. Tvärtom är det angeläget att hålla till- baka tendenser till en alltför stark koncentration av stammen, för att begränsa antalet konflikter mellan varg och människa. Det kan inte heller anses rimligt att några få områden i i praktiken skall innefatta huvuddelen av landets vargstam. Det kan enligt utredningen inte heller anses rimligt med föryngringar av varg inom renskötselns åretruntmarker. I vargförvaltningen bör därför särskild uppmärksamhet fästas vid detta, såväl när det gäller före- byggande åtgärder som t.ex. när det gäller att bevilja skyddsjakt på vargindivider som uppvisar beteenden som medför rädsla eller konflikter. Det understryker behovet av noggrann och regelbunden inventering av vargbeståndet. Åtgärder bör vidtas som kan underlätta för invand- rade vargar att etablera sig och medverka i reproduktionen. Det bör ske på naturens egna villkor. Genom att acceptera en viss före- komst av strövargar i norra underlättas för långväga invand- rade att möta partners ur den svenska vargstammen, medverka i reproduktionen och därigenom bidra till att begränsa inaveln i framtida föryngringar. Förvaltningsmärkning av varg med sändare Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser underlättar möjligheterna att följa och övervaka sådana vargar. Sän- darmärkning av varg kan även i övrigt vara ett tillskott i möjlig- heterna att övervaka vargstammen och medverka till att begränsa eventuella skadeverkningar. Utredningen förordar inte inplantering av varg. Vargen är en av de vilda arterna i naturen och bör leva på de villkor som gäller för vilda djur. En utplantering av varg skulle riskera att försvaga legiti- miteten, dvs. acceptansen för den svenska vargförvaltningen, och istället riskera tas som förevändning för en ökad illegal jakt. Hittillsvarande internationella studier har inte kunnat påvisa att tidpunkten för jakt på varg har någon betydelse för valpöverlevnad, ersättning av föräldravargar eller sannolikheten för en ny valpkull nästa säsong. Ändå är det en fråga som man bör ta hänsyn till i förvaltningen av vargbeståndet. Det är oetiskt att ta bort föräldrarna om det innebär att valparna ej överlever. Studier har visat att vargvalpar kan överleva på egen hand , eller möjligen tidigare, om tillgången på föda är god (m.fl. 2003). Strategier för skyddsjakt eller annat jaktuttag bör därför for- muleras mot bakgrund av de kunskaper om invandring, utvandring, reproduktion och dödlighet som finns tillgängliga för popula- tionen. Skyddsjakt bör beviljas för vargar som vållar stora problem, när andra åtgärder inte ger eller kan förväntas ge avsett resultat. En förvaltningsstrategi med ökat inslag av skyddsjakt och som i takt med en ökad vargstam tillåter licensjakt på varg i begränsad om- fattning kommer enligt utredningen att medverka till reducerade konflikter och en minskad omfattning av den illegala jakten. Såväl skyddsjakt som framtida licensjakt måste ske under noga reglerade och kontrollerade former. Alla förvaltningsåtgärder bör följas upp med beståndsinven- teringar och registrering av övrig dödlighet, främst illegal jakt, så att effekterna analyseras och utvärderas. Genom att återföra erfa- renheterna från utvärderingar i en lärande form, s.k. adaptiv för- valtning, skapas bästa förutsättningar att utveckla förvaltningen med hänsyn både till vargstammens behov och behovet att reducera konflikterna människa – varg. Det är vidare angeläget att noga utvärdera vad som händer med attityder, omfattning av den illegala jakten och vargstammens utbredning när olika former av jakt till- låts. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Flera sårbarhetsanalyser för varg har publicerats . (1996) analyserade nio olika scenarier, fem representerade vargpopulationer i allmänhet och fyra den skan- dinaviska vargpopulationen. Som kriterium för livskraftig popula- tion användes dels högst utdöenderisk , dels för- lust av högst av populationens heterozygoti (ett av de gene- tiska mått som används för att mäta inavelsgraden) . I analyserna beaktades demografisk slump, normala årsvariationer i miljön och inavel under . Däremot beaktades inte sällsynta katastrofår, effekter av inavel eller vargarnas soci- ala struktur. Enligt kriteriet om utdöenderisk behövde en livskraftig popula- tion omfatta 50–200 djur, beroende på tillväxtkapacitet. Enligt kriteriet om förlust av genetisk variation behövde en livskraftig population omfatta 500 djur, resultatet var inte så beroende av populationens tillväxttakt. kompletterade senare studien genom alternativa sätt att simulera effekter av inavel, samt genom att inkludera en något högre inavelskänslighet. En vargpopulation med en tillväxtkapacitet (före inavelseffekt) liknande den skandinaviska populationens till- växt uppfyllde då kriteriet för låg utdöenderisk om populationen omfattade 100 djur. Chapron m.fl. (2003) analyserade effekter av populationsstorlek och jaktuttag på utdöenderisk för varg under fem olika scenarier. I analyserna beaktades demografisk slump samt vargarnas sociala struktur. Däremot beaktades inte normala årsvariationer i miljön, sällsynta katastrofår eller effekter av inavel. Resultaten varierade mycket kraftigt mellan olika scenarier. Författarna drog bl.a. slut- satsen att i de mer optimistiska scenarierna skulle ett jaktuttag på av populationen de år då populationen ökade inte medföra någon påtaglig utdöenderisk, förutsatt att ingen jakt skedde om populationstillväxten understeg . (2004) analyserade utdöenderisk i tre olika scenarier i ett hundraårsperspektiv.