sou · GVB371 · 2008-01-01 00:00:00 — Kapitel tre innehåller en redogörelse förmåns- rättsreform. överväganden och förslag presenteras i de delar de är av intresse för uppdraget. Där redogörs även för remissyttrandena samt reaktioner på reformen. Kapitel fyra består av en redogörelse av olika förutsättningar för kreditgivning. Kapitlet innehåller dels en beskrivning av de juridiska förutsättningarna för kreditgivning, dels en beskrivning av en underlagsrapport som ek. utarbetat inom ramen för ITPS:s utvärdering samt utredningens kommentarer till den. I kapitel fem återfinns överväganden och förslag rörande hur företagsinteckningen bör stärkas. Efter ett inledande avsnitt med utgångspunkter behandlas olika sätt att stärka företags- inteckningens förmånsrätt. Därefter redogörs för, och kommen- teras ITPS:s rapporter. Sist i kapitlet finns utredningens samman- fattande bedömning och förslag. Kapitel sex behandlar förmånsrätten för statens återkrav avseende utbetald lönegaranti. Där redogörs översiktligt för statlig lönegaranti, löneförmånsrätten och om statsstöd och därefter redovisas utredningens överväganden och förslag. Kapitel sju innehåller överväganden och förslag rörande ikraft- trädande- och övergångsbestämmelser. Kapitel åtta innehåller en analys av de konsekvenser utred- ningens förslag kan förväntas medföra. Utredningens uppdrag och arbete Kapitel nio består av en författningskommentar. Betänkandet är alltså disponerat så att de inledande kapitlen till och med kapitel fyra i huvudsak är deskriptiva medan återstående kapitel och framförallt kapitel 5 och 6 innehåller överväganden och förslag. Obeståndsrätten, även kallad insolvensrätten, består huvudsakligen av konkursrätten. Men även företagsrekonstruktion, offentligt ackord och skuldsanering kan anses höra till obeståndsrätten. Däremot brukar utsökning inte hänföras till obeståndsrätten. I detta avsnitt lämnas en översiktlig beskrivning av delar av det insolvensrättsliga systemet. Förutom en kortfattad beskrivning av konkurs och företagsrekonstruktion kommer till viss del även utsökning beröras då särskild förmånsrätt gäller även vid utmät- ning. Däremot behandlas inte skuldsanering eftersom bestämmel- ser om förmånsrätt och företagsinteckning inte aktualiseras vid skuldsanering. En konkurs innebär att gäldenärens verksamhet avvecklas, att samtliga tillgångar realiseras och att överskottet fördelas mellan borgenärerna. Att all gäldenärens egendom tas i anspråk på detta sätt för att tillgodose ett samlat borgenärskollektiv brukar kallas för generalexekution. En grundläggande princip i konkursrätten är den s.k. likabehandlingsprincipen. Principen innebär att borgenärer- na ska tillgodoses proportionellt i förhållande till storleken på sina fordringar. Genom att ett flertal fordringsslag har förmånsrätt är dock likabehandlingsprincipen i praktiken av begränsad betydelse. Staten och kommuner kan inte bli föremål för konkurs. Annars gäller konkurslagen generellt. Alla typer av företag, liksom fysiska personer kan försättas i konkurs. Om konkursgäldenären är en juridisk person, t.ex. ett aktiebolag medför en konkurs att bolaget i sig avvecklas och därmed likvideras. I är konkurs det enda generalexekutiva institutet. Bestämmelser om konkurs finns huvudsakligen i konkurslagen (1987:672). I samband med en konkurs berörs dock även annan lagstiftning, inte minst förmåns- rättslagen och lönegarantilagen. Konkursvolymen varierar givetvis med konjunkturen och andra förändringar i samhällsekonomin. var antalet konkurser cirka 6 000. Mot slutet av årtiondet och ökade antalet konkurser och översteg 20 000. har motsvarande siffra varit närmare 8 000. Den helt dominerande andelen utgörs av företagskonkurser. Att privat- personer, som inte är näringsidkare, blir föremål för konkurs är sällsynt. Enligt 1 kap. 2 § första stycket konkurslagen (KonkL) ska en gäldenär som är på obestånd försättas i konkurs om inte annat är föreskrivet. Med obestånd (insolvens) avses att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig (andra stycket). En ansökan om konkurs kan göras av gäldenären själv eller av en borgenär. En gäldenärs konkursansökan ska i regel prövas genast av tingsrätten, medan en ansökan av en borgenär ska prövas vid en förhandling (2 kap. 14 och 16 §§ KonkL). En uppgift av gäldenären att han eller hon är insolvent ska normalt godtas enligt 2 kap. 7 § KonkL, vilket i praktiken innebär att ansökan bifalls som ansökningen kommer in eller senast dagen därpå. En borgenär däremot, måste dels styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs, dels visa att gäldenären är på obestånd. Med behörighet avses i sammanhanget helt enkelt att borgenären verkligen är borgenär, dvs. har en fordran mot gäldenären. I 2 kap. 8 och 9 §§ KonkL finns presumtionsregler som anger när en gäldenär ska anses vara på obestånd. Dessa presumtionsregler tillämpas i det stora flertalet fall när någon försätts i konkurs. När tingsrätten meddelar ett beslut om konkurs ska den genast kungöra konkursbeslutet samt utse en förvaltare. Sedan ett beslut om konkurs har meddelats får gäldenären inte längre råda över sin egendom. Han eller hon får inte heller åta sig förbindelser som kan göras gällande i konkursen. Detta följer av 3 kap. 1 § KonkL (ett i praktiken mycket begränsat undantag finns i 3 kap. 2 §). Rådigheten utövas i stället av förvaltaren. Förvaltningen av boet står under tillsyn av i konkurs (TSM) som sorterar under . Den egendomsmassa som ingår i konkursen kallas konkursbo och utgör en juridisk person. Till konkursboet räknas, enligt 3 kap. 3 § KonkL, all egen- dom som tillhörde gäldenären vid konkursbeslutet eller som tillfaller denne under konkursen. I vissa fall kan rättshandlingar som konkursgäldenären begått före konkursbeslutet bringas att återgå, s.k. återvinning. Bestämmelser om återvinning finns i 4 kap. KonkL. Även egendom som tillfaller boet efter återvinning hör till konkursboet. Förvaltarens huvudsakliga uppgift är att snabbt avveckla boet för att tillfredsställa borgenärskollektivets intressen. I 8 kap. 2 § KonkL föreskrivs att förvaltaren för konkursboets räkning får fortsätta driften av konkursgäldenärens rörelse om det kan anses ändamålsenligt. I en konkurs måste göras skillnad mellan fordringar som kan göras gällande i konkursen (konkursfordran) och andra fordringar. Ford- ringar som uppkommer för att förvaltaren agerar, s.k. massaford- ringar, kan inte göras gällande i konkursen. Eftersom förvaltaren inte företräder gäldenären, utan konkursboet ska sådana fordrings- anspråk riktas mot konkursboet. Även konkurskostnader ska betalas direkt av konkursboet. Med konkurskostnader avses enligt 14 kap. 1 § KonkL kostnader för driften av konkursboet, t.ex. arvode till förvaltaren. En fordran gentemot konkursgäldenären, gäldenärsfordring, kan varken göras gällande i konkursen eller mot konkursboet. Fordringar som har uppkommit innan konkurs- beslutet meddelades kan enligt 5 kap. 1 § KonkL göras gällande i konkursen. Det innebär att den som har en konkursfordran, i den mån det finns ett överskott sedan konkurs- och massakostnader har betalats, har rätt till betalning ur konkursboet. I 14 kap. 2 § KonkL föreskrivs att konkurskostnader ska utgå ur konkursboet framför andra skulder som boet har ådragit sig. I den mån tillgångarna i konkursen inte räcker till konkurskostnaderna ska de betalas av staten. Således ska konkurskostnader betalas allra först och därefter massakostnader. I den mån det finns tillgångar kvar sedan konkurs- och massakostnader är betalda ska dessa fördelas mellan borgenärer med fordringar i konkursen. Av för- månsrättslagen (1970:979) framgår i vilken ordning fordringar med förmånsrätt har rätt till betalning i en konkurs. En kortfattad redogörelse för förmånsrättsordningen lämnas nedan i avsnitt 2.2. I de fall där fordringar utan förmånsrätt kan antas få utdelning i en konkurs bör ett bevakningsförfarande äga rum. Av 9 kap. 1 § KonkL följer att rätten får besluta om bevakningsförfarande efter framställning av förvaltaren. När rätten har beslutat att bevaknings- förfarande ska äga rum ska rätten genast kungöra detta. I en konkurs där det har beslutats att bevakning ska äga rum, måste borgenärerna för att skydda sin rätt skriftligen anmäla sina fordringar och den förmånsrätt de vill göra gällande hos rätten, 9 kap. 4 § första stycket KonkL. När rätten beslutar om bevak- ningsförfarande ska den bestämma inom vilken tid eventuella anmärkningar mot bevakade fordringar ska göras. Anmärkningsförfarandet är till för att få klarhet i vilka fordringar som är tvistiga. De bevakade fordringar, mot vilka inga anmärk- ningar riktas, ska i princip få betalning och förmånsrätt i enlighet med yrkandet. Om det förekommer tvistiga fordringar ska i första hand förvaltaren, och i andra hand rätten försöka åstadkomma en förlikning mellan bevakare och anmärkare. De tvistiga frågor i vilka man inte lyckas att nå en förlikning ska prövas av rätten vid en förhandling. En konkurs avslutas genom att den avskrivs eller – när ett bevakningsförfarande har anordnats – genom att rätten fastställer förvaltarens utdelningsförslag. I de många fall där det inte finns tillgångar som räcker till betalning av uppkomna och väntade konkurskostnader och andra skulder som boet har ådragit sig ska konkursen avskrivas. Om konkursen inte avskrivs ska ett utdelningsförfarande ske. Det åligger förvaltaren att upprätta ett utdelningsförslag. När rätten fastställer utdelningsförslaget är konkursen avslutad. Syftet med företagsrekonstruktion är att ett företag som mer eller mindre tillfälligt har drabbats av betalningssvårigheter, men som långsiktigt bedöms ha överlevnadsförmåga, ska kunna rekonstrue- ras under ordnade former i stället för att gå i konkurs. Till skillnad från konkursförfarandet så behåller gäldenären – i vart fall formellt –rådigheten under rekonstruktionsförfarandet. Han eller hon kan alltså disponera över sin egendom och rättshandla på vanligt sätt. Tillsammans med en, av domstol utsedd, rekonstruktör ska gäldenären försöka förbättra rörelsens resultat samt eventuellt förhandla med sina borgenärer om en ekonomisk uppgörelse. Bestämmelser om företagsrekonstruktion finns i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion (LFR). Lagen är i princip tillämplig på alla näringsidkare, såväl fysiska som juridiska personer. Dock undantas, förutom staten och kommuner, även banker, försäkringsbolag, värdepappersbolag m. fl. (1 kap. 3 § LFR). –2004 kom det in mellan 100 och 200 ansök- ningar om företagsrekonstruktioner till landets tingsrätter. För perioden därefter finns ingen tillförlitlig statistik, men det finns inget som tyder på att antalet ansökningar förändrats i någon nämnvärd omfattning. Lagen om företagsrekonstruktion tillämpas, liksom sin före- gångare ackordslagen (1970:847), endast i ett fåtal fall. Orsakerna till det är flera. Här ska endast nämnas att lagen kan sägas vara ofullständig i det att det saknas mer ingående regler om behand- lingen av gäldenärens avtal. Dessutom finns det ett flertal oklar- heter rörande rekonstruktörens mandat och gäldenärens ställning under förfarandet. Bland annat detta har inneburit att lagen inte har blivit det slagkraftiga alternativ till konkurslagen som lagstiftaren har avsett. Avslutningsvis kan nämnas att regeringen har tillsatt en utredning med uppdrag att utreda förutsättningarna för ett enhetligt insolvensförfarande. Med det avses en sammansmältning –i någon form – av konkurslagen och lagen om företags- rekonstruktion. Detta skulle kunna leda till att valet mellan konkurs (avveckling) och rekonstruktion ges andra förutsättningar än . Den utredningen (dir 2007:29) ska redovisa sitt uppdrag . Ansökan och beslut om företagsrekonstruktion En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären själv eller av en borgenär. Ansökan ska, enligt 2 kap. 1 § LFR, ges in till den tingsrätt där gäldenären bör svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Av 2 kap. 6 § LFR följer att en förutsättning för att ett beslut om företagsrekonstruktion ska meddelas är att det kan antas att gäldenären inte kan betala sina för- fallna skulder eller att sådan oförmåga inträder . Det räcker således med att det kan antas att gäldenären är illikvid eller att det föreligger risk för det för att ett förfarande ska kunna inledas. En gäldenärs ansökan ska i regel prövas genast, medan en ansökan av en borgenär ska prövas vid ett sammanträde. Detta framgår av 2 kap. 7 och 8 §§ LFR. När rätten beslutar om företags- rekonstruktion ska den enligt 2 kap. 10 § LFR utse en rekonstruktör och bestämma tidpunkt för ett borgenärssamman- träde inför rätten. Av 2 kap. 11 § LFR följer att en rekonstruktör ska ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver, ha borgenärernas förtroende samt även i övrigt vara lämplig för uppdraget. Rekonstruktören ska undersöka gäldenärens ekonomiska ställning och i samråd med denne upprätta en rekonstruktionsplan, 2 kap. 12 § LFR. Inom från beslutet om företags- rekonstruktion ska rekonstruktören vidare enligt 2 kap. 13 § LFR underrätta samtliga kända borgenärer om beslutet. Gäldenären är, enligt 2 kap. 14 § LFR, skyldig att till rekon- struktören lämna alla upplysningar om sina ekonomiska förhållan- den som är av betydelse för rekonstruktionen av verksamheten. Han eller hon är också skyldig att följa rekonstruktörens anvis- ningar om hur verksamheten får bedrivas. Av 2 kap. 15 § följer att gäldenären, utan rekonstruktörens samtycke, inte får vidta vissa rättshandlingar under förfarandet. Gäldenären får t.ex. inte betala skulder som uppkommit före beslutet om företagsrekonstruktion eller åta sig nya förpliktelser. Vid borgenärssammanträdet ska borgenärerna beredas tillfälle att uttala sig i frågan om företagsrekonstruktionen bör fortsätta. en företagsrekonstruktion pågår får enligt, 2 kap. 17 § LFR utmätning eller annan verkställighet enligt utsök- ningsbalken i princip inte äga rum mot gäldenären. I 2 kap. 10 a § KonkL föreskrivs vidare att rätten på begäran av gäldenären ska vilandeförklara en borgenärs konkursansökan om en företags- rekonstruktion pågår. Ackord och avslutande av rekonstruktionsförfarandet I de fall där gäldenären och borgenärerna inte kan träffa en frivillig överenskommelse kan ett offentligt ackord komma till stånd enligt 3 kap. 1 § LFR. Enligt bestämmelsen kan gäldenären tilltvinga sig en ekonomisk uppgörelse. En förutsättning för ett offentligt ackord är att borgenärerna får betalt med av sina fordringsbelopp. Av 3 kap. 2 § LFR följer vidare att ackordet ska ge likaberättigade borgenärer lika rätt. Ett fastställt ackord är bindan- de för alla borgenärer som omfattas av ackordet. Borgenärer som har en fordran med förmånsrätt deltar inte i ackordsförhandlingen, 3 kap. 3 § LFR. För dem omfattar ackordet endast de belopp som inte kan tas ur egendomen som omfattas av förmånsrätten. Ett offentligt ackord fastsälls av tingsrätten. En företagsrekonstruktion ska upphöra om syftet med förfaran- det kan anses uppnått. Den ska också upphöra om gäldenären begär det eller om syftet med förfarandet inte kan antas bli uppnått, 4 kap. 7 § LFR. Vidare följer av 4 kap. 8 § LFR att en företags- rekonstruktionen i regel ska upphöra efter beslutet om företagsrekonstruktion. Om det finns särskilda eller synnerliga skäl kan dock rätten besluta att företagsrekonstruktionen får pågå ytterligare högst tre eller . En företagsrekonstruktion upphör också om gäldenären försätts i konkurs. Under alla förhållanden får en företagsrekonstruktion inte pågå en sammanlagt om inte ackordsförfarande har beslutats. En borgenär som har en dom eller annan exekutionstitel som innefattar betalningsskyldighet eller annan förpliktelse kan begära verkställighet enligt utsökningsbalken (UB). I 3 kap. 1 § UB anges vilka exekutionstitlar som kan användas för verkställighet. ställighet utförs av . De allmänna dom- stolarna (tingsrätt som första instans) prövar överklaganden i utsökningsmål. Utsökningsmålen handläggs enligt 1 kap. 6 § UB som enskilt mål (E-mål) eller som allmänt mål (A-mål). Allmänna mål är huvudsakligen mål där staten eller en kommun är borgenär. Alla andra mål är enskilda mål. Bestämmelser om utmätning finns i 4 kap. UB. Till skillnad från konkurs krävs inte att gäldenären är på obestånd för att en borgenär ska kunna ansöka om utmätning. Det är tillräckligt att borgenären har en exekutionstitel. Utmätning kan ske i såväl lös som fast egendom. För att utmätning av en fastighet ska kunna ske krävs att sökanden begär att utmätning ska ske i fastigheten, 4 kap. 5 § UB. Genom utmätning säkerställer egendomen, dvs. tar hand om den eller vidtar åtgärder så att gäldenären inte kan förfoga över den, 6 kap. 1 § UB. En verkställig- het i form av utmätning ger en borgenär förmånsrätt enligt 8 § förmånsrättslagen. måste inledningsvis bedöma om egendomen tillhör gäldenären samt att den är överlåtbar och har ett förmögenhetsvärde. All gäldenärens egendom får inte utmätas. I 5 kap. UB finns bestämmelser om gäldenärens s.k. beneficium. Bestämmelserna innebär att sådan egendom som behövs för gäldenärens och dennes familjs försörjning inte får utmätas. Beneficiereglerna gäller dock inte för juridiska personer. Särskilda bestämmelser om utmätning av lön finns i 7 kap. UB. I 8–13 kap. UB finns bestämmelser om exekutiv försäljning av utmätt egendom och fördelning av influtna medel. Kronofogde- myndigheten ska sälja egendomen utan dröjsmål, 8 kap. 3 § UB. Utmätt lös egendom kan säljas på offentlig auktion eller under hand, medan fast egendom enligt huvudregeln ska säljas på offentlig auktion. 9 kap. 1 § och 12 kap. 1 § UB. För fördelning av influtna medel ska enligt bestämmelsen i 13 kap. 4 § första stycket hålla ett fördelningssammanträde när det är särskilt föreskrivet, eller när det i annat fall är oklart hur medlen ska fördelas. Fördelningen av de influtna medlen mellan olika borgenärer avgörs i huvudsak av bestämmelserna i förmånsrätts- lagen. reglerades förmånsrättsordningen mellan olika fordringar i första hand genom bestämmelser i 17 kap. handels- balken. I betänkandet SOU 1969:5 Utsökningsrätt IX presenterade lagberedningen förslag till en ny förmånsrättsordning. Förslaget hade utarbetats i samarbete med kommittéer i , och . Den nya förmånsrättslagen (1970:979), som trädde i kraft , ersatte de svåröverskådliga och delvis föråldrade bestämmelserna i handelsbalken och innebar väsentliga sakliga nyheter. I förmånsrättslagen regleras i vilken ordning olika fordringar ska betalas vid utmätning och konkurs. Utgångspunkten för förmåns- rättsordningen är att alla fordringar i en konkurs ska ha lika rätt – pari passu. Regleringen i förmånsrättsordningen kan därför anses utgöra en undantagsreglering från denna grundläggande lika- behandlingsprincip. En förmånsrätt kan vara allmän eller särskild. Särskild förmånsrätt har företräde framför allmän förmånsrätt. Allmänna förmånsrätter gäller enbart i konkurs, medan särskilda förmånsrätter gäller vid både utmätning och konkurs. Allmän förmånsrätt gäller i all egendom som ingår i konkursboet och särskild förmånsrätt gäller i viss bestämd egendom. Särskild förmånsrätt följer med fordran mot ett emittentinstitut som innehavare av skuldförbindelser utgivna enligt lagen (2003:1223) om utgivning av säkerställda obligationer har till följd av innehavet eller som motparter i derivatavtal träffade enligt den lagen har till följd av avtalet (3 a § förmånsrättslagen). Särskild förmånsrätt följer även med konventionell panträtt i viss bestämd egendom, nämligen. 2.handpanträtt och rätt att kvarhålla lös egendom till säkerhet för fordran (retentionsrätt), panträtt på grund av registrering eller underrättelse enligt lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument samt panträtt på grund av registreringar enligt lagen (2003:113) om elcertifikat, 3.panträtt på grund av inteckning i skepp, skeppsbygge eller i luftfartyg och reservdelar till luftfartyg, 4.registrering av båtbyggnadsförskott enligt lagen (1975:605) om registrering av båtbyggnadsförskott (4 § förmånsrättslagen). Förmånsrätt följer vidare med försäkringstagares och andra ersättningsberättigades fordran hos försäkringsgivare i den egen- dom i och den omfattning som anges i 7 kap. 11 a § försäkrings- rörelselagen (1982:713) och 5 kap. 11 § lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksam- het i (4 a § förmånsrättslagen). Förmånsrätt i fast egendom följer med 1.fordran som enligt lag är förenad med förmånsrätt enligt denna punkt, 2.inteckning i egendomen (6 § förmånsrättslagen). Förmånsträtt i tomträtt följer med 1.fordran på avgäld i anledning av upplåtelsen som ej förfallit till betalning tidigare än innan utmätningen ägde rum eller konkursansökningen gjordes, 2.fordran som enligt lag är förenad med förmånsrätt enligt denna punkt, 3.inteckning i tomträtten (7 § förmånsrättslagen). Slutligen gäller särskild förmånsrätt i utmätt egendom (8 § för- månsrättslagen). Fordringar med särskild förmånsrätt konkurrerar sällan med varandra. Det beror på just det förhållandet att de gäller i särskilt bestämd egendom. Objektet (underlaget) för de olika särskilda förmånsrätterna skiljer sig åt, t.ex. skepp, fast egendom och lös egendom. Om det är frågan om samma egendom som utgör säkerhet för fler än en fordran finns regelmässigt en inbördes rangordning reglerad, t.ex. inteckningsordningen i jordabalken. I det senare fallet konkurrerar fordringarna i och för sig med varandra, men konkurrensvillkoren är givna på förhand i lag. Huvudregeln är annars att förmånsrätterna gäller i paragraf- nummerordning. För vissa speciella fall finns i 9 § förmånsrätts- lagen angivna några undantag från denna huvudregel. att utmätningen i vissa fall ger företräde framför vissa i förmåns- rättslagen tidigare placerade särskilda förmånsrätter. Bland de allmänna förmånsrätt nämns först den förmånsrätt som följer med kostnader i samband med konkurs och företags- rekonstruktion. 1.den kostnad som borgenär haft för försättande av gäldenären i konkurs och för beslut att ett dödsbos egendom ska avträdas till förvaltning av boutredningsman samt begravnings- och boupp- teckningskostnader när gäldenären avlidit före konkursbeslutet. 2.arvode och kostnadsersättning till rekonstruktör enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion, tillsynsman enligt nämnda lag eller konkurslagen (1987:762) eller förordnad bo- utredningsman, om fordringen avser tid innan konkursansökningen gjordes eller därefter, 3.kostnad för särskilda åtgärder som som nämnts under 2 vidtagits med rekonstruktörens eller tillsynsmannens godkännande eller av boutredningsmannen och uppenbart varit till borgenärernas bästa, 4.andra fordringar som grundar sig på avtal som gäldenären med rekonstruktörens samtycke träffat under en företagsrekonstruk- tion enligt lagen om företagsrekonstruktion (10 § förmånsrätts- lagen). Allmän förmånsrätt följer därefter med fordran på ersättning för uppdrag att fullgöra sådan revision som är föreskriven i lag eller annan författning och för uppdrag som avser upprättande av räkenskapsmaterial till fullgörande av bokföringsskyldighet som är föreskriven i sådan ordning, i den mån ersättningen avser arbete som har utförts innan konkurs- ansökningen kom in till tingsrätten (10 a § förmånsrättslagen). Av 11 § förmånsrättslagen framgår att fordran med säkerhet i företagsinteckning har allmän förmånsrätt. Allmän förmånsrätt följer slutligen med lönefordringar och löneliknande fordringar (12 och 13 §§ förmånsrättslagen). Företagshypoteket utvecklades för att en näringsidkares rörelse- egendom skulle kunna utnyttjas som kreditsäkerhet utan att näringsidkaren behövde avstå från besittningen. Näringsidkaren hade alltså rätt att förfoga över den egendom som ingick i hypoteksunderlaget och underlaget kunde växla från dag till dag. Detta skiljde företagshypoteket från den normala formen av panträtt. Lagen (2003:528) om företagsinteckning trädde i kraft .