sou · GWB378 · 2008-09-02 00:00:00 — Den skadestånd- skyldige kan kräva försäkringsbolaget på det skadestånd som han har utgivit till den skadelidande och som avser skador som omfattas av trafikskadelagen. Den som utgett skadestånd kan dock inte få det som försäkringsgivaren hade kunnat återkräva från skadevålla- ren, om denne hade orsakat skadan uppsåtligen, genom grov vårdslöshet eller vårdslöshet jämte rattfylleri eller grovt rattfylleri, 20 § trafikskadelagen. Återkravsrätten enligt 19 § innebär att den skadeståndskyldige inträder i den skadelidandes rätt till trafikskadeersättning. Den skadeståndsskyldige kan alltså inte få mer än vad den skadelidande skulle ha fått i trafikskadeersättning. Det finns ytterligare en begränsning. Har den skadelidandes rätt till trafikskadeersättning bortfallit på grund av omständigheter som inträffat efter skadehän- delsen, t.ex. preskription, kan den skadelidande i regel inte i stället rikta anspråk på skadestånd om inte särskilda skäl föreligger, 18 § första stycket trafikskadelagen. 4Svenska jägareförbundets förslag till nytt ersättningssystem har i brev till Jord- bruksdepartementet föreslagit ett system för schablonersättning med följande utformning. med hund, oavsett nedlagd tid, Pris per kontaktperson: per eftersökssituation med tillägg om viltolycksplatsen måste besökas för att fastställa exakta läget. Ersättningsanspråk ska som ställas till polismyndigheten och villkoret för att ersättning ska betalas ut är att viltolycksrap- port biläggs. har vidare anfört att de särskilda för- hållanden som gäller i med stora geografiska avstånd kan föranleda särskilt hänsynstagande. Förbundet har hem- ställt om att få återkomma med en differentiering av ersättnings- nivån i det avseendet. med förslaget hemställer att ersättningen till eftersökspersonal inklusive kontaktmännen för denna samhällsnyttiga insats betraktas som en kostnadsersättning för att bestrida kostnader för utrustning som vapen, hund och övrig eftersöksutrustning samt nedlagda kostnader för telefon och transporter. Det kan enligt förbundet inte vara rimligt att denna ersättning som understiger de faktiska kostnaderna ska beskattas och inte heller att uppdraget ska betraktas som ett arbetstagarför- hållande. Svenska jägareförbundets förslag till nytt ersättningssystem framför avslutningsvis sin bestämda uppfattning att ifrågavarande kostnader fortsättningsvis inte ska belasta Viltvårdsfonden. Det måste enligt förbundet betraktas som både ologiskt och oskäligt att jägarna ska ersätta sig själva för en från samhällets sida mycket angelägen verksamhet. Jägarnas insat- ser i detta avseende innebär dessutom ett mycket stort mått av ide- ella insatser vilket medför stora besparingar för samhället. anser således att viltolycksverksamheten ska bestridas med allmänna medel och att ersättningen till den som arbetar med eftersöksverksamheten även fortsättningsvis ska administreras av polismyndigheten. Kostnaden för ett nytt ersättningssystem gör följande bedömning av kostnaderna för det föreslagna systemet. Antalet engagerade jägare och kontaktmän är närmare 6 000 i hela landet. Dessa kontaktas vid av alla vilt- olyckor, vilket innebär omkring 30 000 fall. Av dessa utgör 25 000 rådjur, 4 000 älgar och 1 000 av olyckor med hjort, vildsvin och stora rovdjur. föreslår att de viltarter beträffande vilka kostnaden för eftersök ersätts ska utökas med arterna rådjur, vildsvin och mufflonfår. Om kontaktmännen begär grundersättning i samtliga fall och tilläggsersättning i 1/3 av fallen innebär det (30 000 olyckor x ) plus (10 000 olyckor x ). saknas statistik avseende genomförda eftersök med hund men uppskattar att detta sker i maximalt 1/3 av antalet anmälda viltolyckor. Detta innebär en uppskattad siffra på (10 000 olyckor x ). Den totala kostnaden för ersättning vid viltolyckor skulle där- med uppgå till enligt Svenska Jägarförbun- dets förslag. 5Departementspromemorian Eftersök av trafikskadat vilt (Ds2008:35) har i promemorian Eftersök av trafikska- dat vilt (Ds 2008:35) föreslagit att den nuvarande frivilliga verk- samheten med uppspårning och avlivning av vilt som har skadats vid sammanstötning med motorfordon, eftersök, regleras närmare. Det föreslagna systemet beskrivs enligt följande. Polisen har ett huvudansvar för organisation och samordning av verksamheten och svarar för föreskrifter om polismyndighetens medverkan vid efter- sök. ges rätt att meddela föreskrifter rörande själva eftersöket. Efter det att en anmälan om inträffad viltolycka har kommit till polisen kan polisen ge ett uppdrag om eftersök. Liksom när det gäller skadskjutet vilt får eftersök ske på annans mark. Polisen ska om möjligt underrätta berörd markägare eller jakträttshavare om beslutet. Straffsanktionen för underlåtenhet att anmäla en kollision mellan motorfordon och vilt utvidgas till att avse även tillfällen när någon skada på djuret inte har kunnat kon- stateras. Underlåtenhet att märka ut viltolycksplats straffsanktio- neras. Kostnadsersättning för eftersök av trafikskadat vilt lämnas tills vidare ur viltvårdsfonden. I promemorian lämnas även förslag till författningsreglering. 6.1Bör ersättning för eftersök betalas ur trafikförsäkringen? Utredningens bedömning: Ersättning för kostnader i samband med eftersök av trafikskadat vilt bör inte utges från trafikförsäk- ringen. Den fråga som framställning aktualiserar är huru- vida trafikförsäkringen bör ersätta kostnaden för eftersök av vilt som sker på föranstaltande av polismyndighet. Det handlar alltså om sådana kostnader som regleras i 39 § jaktförordningen, dvs. kostnader som uppkommer när polismyndigheten fullgör vissa åligganden enligt jaktlagstiftningen. Det är inte en uppgift för utredningen att ta ställning till vilka kostnader som närmare bestämt ska omfattas av en eventuell reglering, inte heller hur stora ersättningarna ska vara. Dessa frågor bereds i och behandlas i den i avsnitt 5 beskrivna departementspromemorian. Från trafikförsäkring betalas ersättning för skada i följd av trafik med motordrivet fordon (trafikskadeersättning). Endast person- skada och sakskada ersätts, däremot inte ren förmögenhetsskada. När ersättningen bestäms tillämpas 5 kap. skadeståndslagen. Begreppet sakskada definieras inte i skadeståndslagen. I första hand syftar begreppet på genom fysiska medel direkt tillfogad skada på fysiska föremål, vare sig dessa är fast egendom eller lösa saker. Skadestånd med anledning av sakskada omfattar enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen ersättning för annan kostnad till följd av skadan inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Av paragrafen framgår inte vilka som tillhör kretsen av dem som är berättigade till ersättning i anledning av en sakskada. Även annan än ägaren till ett skadat föremål kan vara ersättningsberättigad, t.ex. en nyttjanderättshavare eller en innehavare av annan begränsad sak- rätt. Vilda djur är i och för sig saker i skadeståndsrättslig mening. Skada på vilt är dock inte skadeståndsgrundande – med det undan- tag som framgår av rättsfallet NJA 1995 s. 249 (ersättning till sta- ten för fridlyst djurarts bevarande) – eftersom det inte finns någon skadelidande som är ersättningsberättigad. Kostnad för eftersök av skadat vilt grundar därför inte rätt till skadestånd enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen. Redan på grund härav kan enligt gällande regler inte heller trafikskadeersättning komma i fråga. Det kan tilläggas att rätten till skadestånd för sakskada begränsas av principen att tredjemansskada inte ersätts. Det är bara den som drabbas omedel- bart av en sakskada som har rätt till ersättning för skadan.1 Trafikskadelagen syftar till att ge individuell ersättning på ska- deståndsrättslig grund till den som drabbas av personskada eller sakskada i följd av trafik med motordrivet fordon. Den ersättning som diskuteras har annan karaktär. Det är fråga om betalning till den som i ett allmänt intresse verkar i eftersök av trafikskadat vilt. En reglering som gör ersättning för eftersök till en del av trafikför- säkringen ger därför upphov till en mängd problem av såväl för- fattningsteknisk som praktisk natur. Det blir oklart i vilken utsträckning försäkringsavtalslagens (2005:104) bestämmelser om t.ex. försäkringsersättning och reglering av försäkringsfall blir till- lämpliga på utbetalningar av ersättning för eftersök. Det skapar också oklarhet i gränsöverskridande fall, med hänsyn till att tra- fikförsäkring som tecknas i andra länder inte torde omfatta sådan ersättning. Starka systematiska skäl talar således mot att eftersökskostnader ersätts ur trafikförsäkringen och utredningen vill inte föreslå en sådan reglering. Om en annan lösning än den nuvarande, dvs. att kostnader för eftersök ersätts ur Viltvårdsfonden, ska väljas ligger det närmare till hands att söka en annan offentlig finansiering t.ex. över statsbudgeten. Det anförda innebär inte att det är omöjligt att låta tra- fikförsäkringen omfatta eftersök av trafikskadat vilt. Det ligger naturligtvis i lagstiftarens makt att sätta sig över systematiska hin- 1 Se m.fl., Skadeståndslagen 3 uppl. 2008 s. 40. der och föreskriva att trafikförsäkringen ska ersätta kostnader för eftersök av trafikskadat vilt. En sådan lagstiftningsuppgift är emel- lertid inte okomplicerad. I det följande lämnar utredningen syn- punkter på hur en sådan lagreglering skulle kunna ske. 6.2Överväganden beträffande en reglering av rätt till ersättning för eftersök av trafikskadat vilt Trafikskadelagen bygger på att en enskild skadelidande kan begära ersättning från ett fordons trafikförsäkring. Den systematiken bör behållas även beträffande ersättning för eftersök av trafikskadat vilt. Det sagda innebär att det är den jägare som haft kostnader härför som får begära ersättning från det sammanstötande fordo- nets trafikförsäkring. Av förenklingsskäl bör dock kontaktperso- nen för eftersöket kunna begära ersättning för hela jaktlagets kost- nader och sedan fördela pengarna till de olika deltagarna. Det bör uppmärksammas att det kan finnas en risk för att en sådan ordning som angetts minskar viljan att underrätta polis- myndigheten om viltolyckor. Det hänger samman med att fordons- ägaren kan förlora i bonusklass vid utbetalning ur fordonets tra- fikförsäkring. Det kan heller inte uteslutas att försäkringstagaren i vissa fall kan komma att få vidkännas en självrisk vid sådan utbetal- ning. Utredningen vill dock inte skissera någon annan metod för ersättning i enskilda fall då varje sådan skulle te sig än mindre systematiskt naturlig. 6.2.2Vilken författningsnivå krävs? En grundläggande fråga är vilken författningsnivå som krävs för en reglering av en rätt för den som på uppdrag av polismyndighet eftersöker trafikskadat vilt att erhålla ersättning ur trafikförsäk- ringen för kostnader i samband med eftersöket. Föreskrifter om enskildas ekonomiska förhållanden inbördes meddelas enligt 8 kap. 2 § regeringsformen genom lag. Någon möj- lighet för att till regeringen delegera normgivningen på ifrågavarande område finns inte. En föreskrift om att ersättning för eftersök av trafikskadat vilt ska betalas ur trafikförsäkringen måste därför tas in i en av beslutad lag. Frågan kan emellertid ställas om även ersättningens storlek måste regleras i lag. Regeringen får nämligen enligt 8 kap. 13 § 1 regeringsformen genom förordning besluta föreskrifter om verkställighet av lag. Ersättningsnivåerna kan behövas ändras från tid till annan och det skulle medföra uppenbara praktiska fördelar av sådana ändringar kunde beslutas av regeringen utan medverkan. Om vad föreskrifter angående verkställighet av lag får innehålla anförde föredragande departementschefen bl.a. följande i förarbetena till regeringsformen.2 Med föreskrifter om verkställighet av lag bör enligt min mening i för- sta hand förstås tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär. I viss utsträckning torde det emellertid vara ofrånkomligt att tillåta, att regeringen med stöd av sin behörighet att besluta verkställighetsföre- skrifter i materiellt hänseende fyller ut en lag, även om lagen i och för sig skulle befinna sig inom det obligatoriska lagområdet. En förut- sättning för att regeringen skall få göra detta måste emellertid vara, att den lagbestämmelse som skall kompletteras är så detaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt genom den av regeringen beslutade föreskriften. I verkställighetsföreskriftens form får således inte beslutas om något som kan upplevas som ett nytt åläggande för enskilda eller om något som kan betraktas som ett tidigare ej förelig- gande ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Inom det obligatoriska lagområdet anses verkställighetsföreskrifter så långt möjligt böra undvikas för utfyllnad av privaträttsliga och centralt straffrättsliga lagregler. På privaträttens område förekommer också verkställighetsföreskrifter mycket sparsamt och regeringsförslag med möjlighet att komplettera privaträttsliga bestämmelser med materiella verkställighetsföreskrifter har mött ett visst motstånd från lagrådets sida.3 Räckvidden av regeringens rätt att meddela verkställighetsföre- skrifter har ifrågasatts i olika sammanhang. Ett lagstiftningsärende som har intresse i sammanhanget är tillkomsten av lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m.4 I 4 § första stycket i den lagen anges att ersättningsskyldighet enligt vissa bestämmelser i lagen gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta tillvara borgenärens rätt. I andra stycket av 1973:90 s. 211. 3Se H. , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 uppl. 1999, s. 129 ff. 1980/81:10. samma paragraf anges att ersättning utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen föreskriver. I förordningen (1981:1057) om ersätt- ning för inkassokostnader m.m. föreskrivs att ersättning enligt nämnda lag lämnas, om det inte finns skäl för annat, med högst vissa belopp för olika åtgärder. Regeringens förslag till lagstiftning hade bl.a. föregåtts av en remissbehandling avseende en departe- mentspromemoria med förslag till sådan reglering som beskrivits. Därvid hade i sitt remissvar anfört att promemorieförslaget med hänsyn till regeringsformens bestämmelser om lagstiftningsmakten inte var invändningsfritt. Utredningen menade att den föreslagna bestämmelsen att reger- ingen bestämmer om ersättningens storlek knappast har täckning i regeringsformens bestämmelser.5 Föredragande statsrådet anförde emellertid följande i sin motivering till förslaget.6 Jag föreslår därför att det i den nya lagen tas in en bestämmelse som innebär att ersättning för de olika ersättningsgilla indrivnings- åtgärderna utgår med skäligt belopp och att det får ankomma på regeringen att meddela närmare bestämmelser om ersättningsbe- loppens storlek. Dessa bestämmelser får karaktären av sådana verk- ställighetsföreskrifter till lagen som avses i 8 kap. 13 § första stycket 1 regeringsformen och som alltså får meddelas av regeringen. -- Den sålunda föreslagna regleringen innebär, i förening med vad jag har föreslagit i föregående avsnitt, att den nya lagen kommer att innehålla alla grundläggande förutsättningar för gäldenärens skyldighet att ersätta borgenärens indrivningskostnader, medan regeringen avses meddela endast vissa bestämmelser om ersättningsbeloppens storlek för normala fall. Denna ordning överensstämmer med den som gäller enligt 17 § konsumentkreditlagen (1977:981, ändrad senast 1978:866) och 9 § lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. (ändrad senast 1978:867) i fråga om en borgenärs rätt att i mål om handräckning för återtagande av vara tillgodoräkna sig ersättning för eget arbete m. m. Med anledning av vad rättegångsutredningen har anfört i sitt remissyttrande kan framhållas att frågan om det grundlagsenliga i en författningsreglering av den här ifrågavarande innebörden ingående belystes i samband med tillkomsten av de båda sistnämnda lagarna (se prop. 1976/77:123 s. 132 f, 183, 357–359 och 372 samt prop. 1977/78:142 s. 95. 159–163 och 166). Det saknas skäl att i detta sammanhang frångå den ståndpunkt som då intogs av reger- ingen och . Lagrådets majoritet yttrade följande beträffande ifrågavarande bestämmelse.7 I andra stycket av förevarande paragraf stadgas att ersättning utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. Regeln innebär att det skall ankomma på regeringen att ange vad som utgör en skälig kostnadsersättning. Frågan i vad mån enligt RF en sådan uppgift kan ankomma på regeringen har tidigare aktualiserats på snarlika ämnesområden som det i förevarande lagstiftningsärende. Här må hänvisas till prop. 1976/77:123 med förslag till konsumentkreditlag och prop. 1977/78:142 med förslag till lag om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Flertalet av ledamöterna i de lagråd, som avgivit yttranden i berörda lagstiftningsärenden, måste anses ha mer eller mindre klart angivit, att RF icke medger att uppgift av förut angiven art ankommer på regeringen. I båda lagstiftningsärendena har emeller- tid antagit lagar som innebär att sådan behörighet ansetts kunna tillkomma regeringen. Med hänsyn till det anförda synes det inte meningsfullt att i detta ärende taga upp ifrågavarande spörsmål till en allsidig belysning. Det må endast erinras om att frågan, huruvida föreskrifter, som regeringen utfärdar i enlighet med en regel sådan som den i andra stycket upptagna, äger rättslig giltighet, står öppen, intill dess spörsmålet prövats av domstol i mål om bestämmande av sådan kostnadsersättning som det här gäller. Det finns ett begränsat antal rättsfall från och Regeringsrätten vad gäller innebörden av begreppet verkstäl- lighetsföreskrifter. Så har t.ex. Regeringsrätten i ett antal avgöran- den använt lagprövningsrätten och underkänt myndighetsföre- skrifter som gått utöver vad myndigheten fått föreskriva i form av verkställighetsföreskrifter.8 Frågan om ersättningens storlek vid eftersök av vilt är inte helt lik regleringen av ersättning för inkassokostnader. I sistnämnda fall är ett uttalat syfte med regleringen att skydda gäldenärer mot allt- för höga inkassokostnader. Det handlar om att regeringen inom mycket begränsade ramar bestämmer en skälig (inte för hög) ersättningsnivå. I fallet med ersättning för kostnader vid eftersök handlar det i stället om att allmänt bestämma en ersättningsnivå för ersättning som en enskild ska ha rätt att begära av en annan enskild. Någon av principiella skäl betingad begränsning i ersättningsnivån finns inte. Det finns mot bakgrund av det anförda anledning att bedöma utrymmet för att reglera ersättningsnivån vid eftersök av vilt genom verkställighetsföreskrifter som ytterst begränsat, om RÅ 1997 ref. 50 och RÅ 2002 ref. 98. det över huvud taget är möjligt. Utredningens slutsats blir därför att även bestämmelser om ersättningens storlek vad gäller eftersök av vilt kräver lagform. 6.2.3En ordning för ersättning vid eftersök av trafikskadat vilt I departementspromemorian Eftersök av trafikskadat vilt (Ds 2008:35) som beskrivits i avsnitt 5 föreslås att polismyndighe- ten ges möjlighet att besluta om eftersök av vilt som varit inblandat i sammanstötning med motorfordon. Det innebär en formalisering av vad som sker på frivillig väg. Enligt promemorian bör för- slaget lämpligen genomföras genom införande av en ny paragraf, 28 a §, i jaktlagen. bör genom denna få möjlighet att vidta de åtgärder som behövs för att vilt som har varit inblandat i en sammanstötning med motorfordon ska kunna spåras upp och avlivas. I detta ligger att polismyndigheten får befogenhet att besluta om uppdrag att spåra upp och avliva vilt även på annans mark. En eftersökspatrull kan därigenom ges i uppdrag att vidta de åtgärder som behövs för att spåra upp och avliva viltet. Polismyn- digheten kan vid behov ange villkor för uppdraget, såsom att detta ska genomföras utan användande av lampor eller motorfordon. Utredningen har tagit departementspromemorians förslag som utgångspunkt för en reglering av ersättning vid eftersök av trafik- skadat vilt. Vilka djurarter kan det ersättningsberättigade eftersöket avse? Enligt nuvarande bestämmelser ersätts kostnader för eftersök endast när ett djur som tillhör kategorin statens vilt har påkörts. Ersättningen utges därvid från Viltvårdsfonden. I det här skisserade systemet för ersättning för eftersök av trafikskadat vilt utökas den grupp av djurarter för vilka ett ersättningsgillt eftersök kan ske. Ersättningen utges dessutom, till skillnad från , från trafikför- säkringen. De djurarter som enligt departementspromemorian ska omfattas av ett nytt ersättningssystem motsvarar de arter som anges i 40 § jaktförordningen (1987:905). I den bestämmelsen stad- gas en skyldighet att märka ut den plats där en trafikolycka med vissa angivna djur ägt rum och även att underrätta polismyndighet om olyckan. Urvalet i 40 § jaktförordningen grundas på erfarenhet av vilka arter som normalt har möjlighet att överleva en samman- stötning med motordrivet fordon och där dessutom eftersök kan förväntas leda till att djuret hittas. De ifrågavarande djurarterna är björn, varg, järv, lo, älg, hjort, rådjur, utter, vildsvin, mufflonfår och örn. För vilka kostnader lämnas ersättning? Det torde inte ligga i utredningens uppdrag att närmare ta ställning till vilka kostnader vid eftersök som bör vara ersättningsbara och till vilken storlek. har, som beskrivits i avsnitt 4 föreslagit ett schabloniserat system där kostnadsersättning lämnas per efter- sök oavsett antalet deltagande personer, antal deltagande hundar, nedlagd tid och reseavstånd. I departementspromemorian har i princip ställt sig bakom förslaget. Den i betänkandet skisserade lösningen för ersättning bygger – utan egna överväganden i den delen – på förslaget i departementsprome- . Enligt denna bör ersättningen för eftersök av björn, varg, järv och lo vara , för älg och vildsvin och för övriga ersättningsberättigade arter . Överstiger resan till eftersöket enkel väg bör dock särskild reseersättning lämnas. Detta har främst sin aktualitet i . För kontaktperson bör ersättningen vara per eftersökssituation. Om kontaktper- sonen måste åka ut för att lokalisera platsen för kollisionen för att kunna kalla in rätt eftersöksekipage bör ersättningen vara ytter- ligare . Vem är ersättningsskyldig? Huvudregeln bör vara att det är trafikförsäkringen för det fordon som sammanstött med djuret som ska betala ersättning för efter- sök. När det t.ex. handlar om oförsäkrade eller okända fordon eller när fler än ett fordon varit inblandade i olyckan, bör så långt möj- ligt de regler i trafikskadelagen tillämpas som gäller beträffande trafikskadeersättning. En redogörelse för vad som sålunda gäller har lämnats i avsnitt 3. Eftersom statens fordon inte är trafikförsäkringspliktiga (se avsnitt 3.4 och 3.5) kommer Kammarkollegiet, som handlägger frå- gor om ersättning för skador i följd av trafik när sådana fordon är inblandade att få handlägga frågor om ersättning även för kostna- der för eftersök av trafikskadat vilt som sammanstött med statens fordon. Av förenklingsskäl bör kontaktpersonen vara den som hos försäk- ringsbolaget, eller Kammarkollegiet gör ansökan om ersättning för samtliga ersättningsgilla kostnader i samband med eftersöket. Om dennes ansökan av någon anledning inte innehåller en begäran om ersättning för en annan deltagares kilometerkostnader bör sistnämnda person själv kunna ansöka om ersättning. Ansökan bör ske på en särskild blankett som utarbetas i samråd mellan trafikförsäkringsbranschen och Nationella och tillhandahålls av polismyndigheten. Vem får ersättning? För de individuella kostnaderna för kontaktperson och för färd med bil betalas ersättningen givetvis ut till den som haft kostnaden. Det särskilda schablonbeloppet för varje eftersök, vars nivå beror på vilken djurart det handlar om, bör betalas ut till kontaktperso- nen för överenskommen fördelning mellan eftersöksgruppens deltagare. Ett utkast till lagtext och författningskommentar finns i bilaga 2 till betänkandet. Överföring av vissa socialförsäkrings- utgifter