sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Det blir naturligt för rätten att låta parternas respektive uppfattning i påföljdsfrågan utgöra utgångspunkten för övervägandena i den delen. Därmed kan det antas att domskälen i påföljdsdelen blir tydligare och mer utförliga, vilket kan leda till att försvårande och förmildrande omständigheter får större genomslag vid straffmät- ning och påföljdsval. Tydliga domskäl kan också leda till en ökad förståelse för hur rätten har resonerat i påföljdsdelen. Vid en sammantagen bedömning finner vi därför att det bör vara möjligt för rätten att döma ut ett strängare straff eller en mer in- gripande påföljd än vad åklagaren har angett. Vi vill dock påpeka att det förhållandet att det ska finnas en formell möjlighet för rätten att gå utöver vad åklagaren har angett i påföljdsdelen självklart inte innebär att rätten kan behandla åklag- arens uppfattning lättvindigt. är det relativt vanligt före- kommande att åklagaren anger sin ståndpunkt i påföljdsfrågan innan målet avgörs och i praktiken är det ovanligt att rätten går utöver vad åklagaren därvid har förespråkat. Vårt förslag är inte avsett att ändra på detta förhållande, utan tvärtom bör det endast i undan- tagsfall komma i fråga att rätten dömer ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har gjort gällande. Som vi har anfört i det föregående finns det skäl som talar för att åklag- aren får ta ett större ansvar för påföljdsfrågan. Rätten bör därför normalt kunna förlita sig på att åklagaren genom sitt ställnings- tagande i påföljdsfrågan fullt ut har beaktat samhällets intresse av att den tilltalade ådöms en i förhållande till brottet tillräckligt in- gripande påföljd. kan åklagaren dock göra en fel- bedömning, och i sådana situationer kan det naturligtvis vara be- fogat att döma till ett strängare straff eller en mer ingripande på- följd än vad åklagaren har angett. 8.8.4Ett förslag till påföljd Vår bedömning: Åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan bör inte uttryckas i form av ett formellt yrkande. I stället bör åklagaren åläggas att lämna ett förslag till påföljd. I föregående avsnitt har vi gjort bedömningen att åklagaren i brott- mål ska ange vilken påföljd den tilltalade enligt hans eller hennes uppfattning ska dömas till, men att rätten ska ha möjlighet att gå utöver vad åklagaren har gjort gällande i påföljdsdelen. Den fråga vi nu har att ta ställning till är i vilken form åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan bör komma till uttryck. I våra direktiv anges att vi ska pröva om åklagaren bör åläggas att ange preciserade yrkanden i påföljdsdelen. I och med att vårt förslag innebär att åklagaren ska åläggas en skyldighet att alltid ange vilken påföljd han eller hon anser att den tilltalade bör dömas till kan det också framstå som naturligt att ställningstagandet anges i form av ett yrkande. Med en sådan ordning skulle dessutom rätten enligt 30 kap. 5 § RB ha att ange åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan i domen, vilket i enlighet med vad vi har an- fört kan antas bidra till att domskälen blir tydligare i påföljdsdelen. Som kommer att framgå av det följande finns det emellertid om- ständigheter som talar emot att åklagarens uppfattning i påföljds- frågan anges i form av ett yrkande. Vid bedömningen av hur åklagarens ställningstagande i påföljdsdelen ska komma till uttryck måste hänsyn tas till den terminologi som råder inom processrätten. Svensk processrätt är upp- byggd så att rätten aldrig har möjlighet att gå utöver ett yrkande till nackdel för en enskild part när denne i processen står emot en allmän part. Uppfattningen om detta torde vara relativt djupt rotad hos allmänheten. I föregående avsnitt har vi gjort bedömningen att rätten ska ha möjlighet att gå utöver vad åklagaren har förespråkat i påföljdsdelen. För att åklagarens ställningstagande ska kunna formuleras som ett yrkande krävs därför, av rättssäkerhetsskäl, att det i förs in regler om skyldighet för rätten att upp- lysa den tilltalade om att det finns möjlighet att döma ut ett sträng- are straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har yrkat. Utan en sådan upplysningsskyldighet finns det nämligen inte till- räckliga garantier för att den tilltalade har uppfattat att just yrkan- den om påföljd inte bildar något tak för vad rätten har möjlighet att döma ut. Det går knappast att förhindra att brottmålsprocessen i viss ut- sträckning skulle komma att tyngas av sådana regler. Inte minst skulle en skyldighet för rätten att upplysa den tilltalade om att det finns möjlighet att döma ut ett strängare straff än vad åklagaren har yrkat kunna leda till att rätten behöver hålla en preliminär överlägg- ning för att ta ställning till huruvida det i det enskilda fallet finns anledning att gå utöver åklagarens yrkande. En upplysningsskyldig- het skulle också leda till praktiska problem i de fall där målet avgörs i den tilltalades utevaro. Påföljdsfrågan i högre rätt Enligt hävdvunna och allmänna processrättsliga principer har en part inte rätt att överklaga en dom för det fall att han eller hon har fått fullt bifall till sin talan. Om åklagarens ska ange sin uppfattning i påföljdsfrågan i form av ett yrkande, får han eller hon anses ha fått fullt bifall till sin talan om domstolen dömer ut den yrkade på- följden. Åklagaren skulle därmed inte ha rätt att överklaga en dom där domstolen har dömt ut den påföljd som har yrkats. Ett förbud för åklagaren att överklaga vid fullt bifall till påföljdsyrkandet skulle emellertid kunna leda till komplikationer. Det förekommer nämligen fall där omständigheterna ändras efter tingsrättens dom, så att det för att ett så materiellt riktigt resultat som möjligt ska uppnås är rimligt att den tilltalade döms till en mer ingripande påföljd eller ett längre straff än det som tingsrätten har dömt ut. Exempelvis kan det i fall där flera tilltalade har medverkat vid ett brottsligt förfarande, och där den inbördes rollfördelningen dem emellan har varit föremål för den lägre instansens bedömning, vara en nackdel om åklagaren inte kan överklaga beträffande samt- liga tilltalade, även om han eller hon har fått fullt bifall till sitt yrkande om påföljd såvitt avser någon av dem. I sådana fall kan det nämligen under rättegången i högre rätt skapas helt nya utgångs- punkter för straffmätning och påföljdsval, exempelvis genom att någon av de tilltalade ändrar sina uppgifter och hävdar att den person som har dömts i enlighet med åklagarens yrkande om påföljd har haft en större roll i förfarandet än vad den lägre instansen har funnit. I bl.a. nu nämnda situationer bör det alltjämt finnas en möjlighet för åklagaren att överklaga och yrka straffskärpning även om den lägre instansen har dömt ut den påföljd som åklagaren har gjort gällande där. Då åklagaren alltså inte bör hindras att överklaga en dom trots att domstolen har dömt ut den påföljd som han eller hon har gjort gällande i målet, får det anses stå i bättre överensstämmelse med de processrättsliga principerna om åklagarens ställningstagande i påföljdsdelen inte anges i form av ett formellt yrkande, utan att påföljdsfrågan alltjämt helt är underkastad rättens officialprövning. Sammanfattningsvis finner vi att åklagarens uppfattning i påföljds- frågan inte bör anges i form av ett formellt yrkande. I stället anser vi att åklagaren bör åläggas att ange ett förslag till påföljd för det eller de brott som omfattas av åtalet. Förutom att en sådan ordning inte riskerar att leda till konflikt med terminologin och principerna inom processrätten, anser vi att begreppet förslag till påföljd väl uttrycker vad åklagarens ställningstagande faktiskt ska ses som, nämligen ett förslag till påföljd som ska kunna vara till ledning för bedömningen i påföljdsdelen, men som inte är bindande för rätten. Ordet förslag tydliggör också för den tilltalade och för andra som följer rättegången att rätten har möjlighet att döma ut ett strängare straff än vad åklagaren har angett. En skyldighet för rätten att ange åklagarens uppfattning i påföljds- frågan i domen, trots att den inte uttrycks i form av ett yrkande, kan åstadkommas genom en mindre justering i 30 kap. 5 § RB. Vi återkommer i avsnitt 8.8.12 till frågan om en sådan ändring bör genomföras. 8.8.5När ska åklagaren lämna förslaget till påföljd? Vårt förslag: Åklagaren ska som huvudregel ange sitt förslag till påföljd redan i stämningsansökan. Om det finns särskilda skäl ska åklagaren dock ha möjlighet att avvakta med förslaget till senare under rättegången. Om förslaget till påföljd inte har angetts i stämningsansökan, ska åklagaren lämna förslaget senast efter det att bevisningen och eventuell utredning om den tilltalades personliga förhållan- den har lagts fram vid huvudförhandlingen men före det att han eller hon slutför sin talan. Fördelar om förslaget lämnas tidigt Som vi har redogjort för i det föregående är en av de fördelar som kan uppnås med en ordning där åklagaren anger vilken påföljd den tilltalade bör dömas till att förutsebarheten för parterna, och då särskilt den tilltalade, ökar. Den tilltalade får bättre information om vad processen kommer att omfatta och ges därmed större möjlig- heter att förbereda sitt försvar. Enligt våra direktiv är en ökad förut- sebarhet ett av de mål vi har att sträva efter vid våra överväganden när det gäller påföljdsfrågans hantering i brottmålsprocessen. Förutsebarheten för den tilltalade blir naturligtvis större ju tidigare i processen förslaget till påföljd lämnas. Detta talar för att åklagaren bör åläggas att ange sitt förslag redan i stämningsansökan. En sådan ordning är också naturlig, eftersom det är i stämnings- ansökan som åklagaren anger sitt gärningspåstående och det eller de lagrum som han eller hon anser vara tillämpliga. En annan omständighet som talar för att åklagarens förslag till påföljd ska lämnas tidigt är att det därigenom sannolikt skapas större incitament för åklagaren att redan under utredningen av brottet upp- märksamma sådana förhållanden som har betydelse för bedömningen av straffvärdet, som t.ex. sådana försvårande och förmildrande omständigheter som anges i 29 kap. 2 och 3 §§ BrB. Frågan om vilken påföljd som kan komma i fråga vid en fällande dom skulle alltså uppmärksammas redan på ett tidigt stadium och kan därmed antas få ett större utrymme under hela brottmålsprocessen. På grund av det anförda är vår utgångspunkt att åklagaren bör lämna sitt förslag till påföljd under rättegången. Nya arbetsuppgifter för åklagarna En skyldighet för åklagaren att lämna förslaget till påföljd redan i stämningsansökan leder till delvis förändrade arbetsuppgifter för åklagarna. Som vi har anfört i det föregående är det relativt vanligt förekommande att åklagaren anger sin inställning i påföljdsfrågan i samband med att han eller hon slutför sin talan vid huvudförhand- lingen i målet. har målet gåtts igenom i sak och uppgifter om den tilltalades personliga förhållanden har lagts fram. För att kunna lämna ett bestämt förslag till påföljd redan i stämnings- ansökan måste åklagaren, till skillnad från vad som är fallet , redan före huvudförhandlingen ha hämtat in information om och satt sig in i uppgifter som ligger utanför den åtalade gärningen. Sär- skilt tydlig är skillnaden i de fall där det kan blir aktuellt med en icke frihetsberövande påföljd, då åklagaren för att kunna göra ett välavvägt ställningstagande i fråga om påföljd måste beakta omstän- digheter som är hänförliga till den tilltalades person. Sådana om- ständigheter har normalt sett inte någon betydelse för frågan om den tilltalade har begått gärningen eller inte. Att ta ställning i påföljdsfrågor är emellertid inte en ny uppgift för åklagaren. Enligt 48 kap. 4 § RB kan åklagaren, om han eller hon finner att ett brott bör föranleda böter eller att det är uppenbart att rätten skulle döma till villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med ett bötesstraff, utfärda strafföreläggande. Bedömningen av huruvida strafföreläggande kan utfärdas förutsätter alltså att åklag- aren tar ställning till vilken påföljd som kan eller bör dömas ut. På samma sätt förutsätter ett beslut om att lägga ned en förundersök- ning (23 kap. 4 a § RB) eller att meddela åtalsunderlåtelse (20 kap. 7 § RB) att åklagaren gör en bedömning av vilken påföljd som kan komma ifråga för den aktuella brottsligheten. I viss mån måste åklag- aren också ta ställning i påföljdsfrågan inför ett beslut att anhålla någon som är misstänkt för brott, då ett beslut om anhållande inte får meddelas om det kan antas påföljden för brottet kommer att bestämmas till böter. Härutöver måste åklagaren ofta ta ställning till vad som är en adekvat påföljd för den aktuella brottsligheten i samband med att han eller hon gör bedömningen om en dom bör överklagas. För att förslaget till påföljd ska kunna redovisas redan i stämnings- ansökan måste åklagaren ha ett fullgott beslutsunderlag i påföljds- delen. Särskilt betydelsefullt är detta i fall där påföljden inte be- döms kunna stanna vid böter. Åklagaren kan alltså behöva hämta in utredning om den tilltalades person innan åtal väcks. Som vi har redogjort för närmare i avsnitt 2.7.2 har åklagaren tillgång till belastningsregistret, och om den tilltalade har dömts vid tidigare tillfällen kan åklagaren vända sig till den domstol som har meddelat domen och begära att få del av domen eller akten i det tidigare målet. Vidare kan åklagaren numera, efter den lagändring som trädde i kraft , under förutsättning att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för miss- tanken att han eller hon har begått brottet, hämta in yttrande från Kriminalvården om en misstänkts personliga förhållanden före det att åtal har väckts. Även om det enligt vad vi har erfarit knappast förekommer att åklagare utnyttjar möjligheten att hämta in yttrande från Kriminalvården, finns det alltså i de allra flesta fall förutsätt- ningar för åklagaren att ta fram det skriftliga underlag som behövs för att ange ett välavvägt förslag till påföljd redan i stämnings- ansökan.TPF21FPT Det kan dock inte bortses ifrån att det ofta hinner förflyta från det att ett åtal väcks till dess att målet avgörs. Rätten ska visserligen utfärda stämning omgående efter det att stämnings- ansökan har kommit in och i de allra flesta fall kallas den tilltalade till huvudförhandling redan i stämningen. Domstolarna har emellertid som regel ett antal brottmål i balans, vilket innebär att det i ett mål där den tilltalade inte är häktad, och det inte heller av något annat skäl gäller särskilda tidsfrister, vanligen inte kan hållas huvudför- handling förrän tidigast efter det att stämning har 21TP PT Undantag gäller för möjligheten att förordna en läkare att avge läkarintyg enligt 7 § lagen om särskild personutredning i brottmål (s.k. § 7-intyg) eller att besluta att den som är misstänkt för brott ska genomgå en rättspsykiatrisk undersökning. Sådana beslut kan endast meddelas av rätten. Det är vidare inte ovanligt att huvudförhandlingar får ställas in, t.ex. för att någon av de personer som ska medverka vid förhandlingen inte har delgetts kallelse eller inte har inställt sig till rättegången. I sådana fall får rätten kalla till huvudförhandling på nytt, , och ytterligare tidsfördröjning uppstår. som alltså kan förflyta mellan åtals väckande och huvudförhandling i ett brottmål kan den tilltalades personliga för- hållanden komma att förändras på ett sätt som åklagaren inte har kunnat beakta när stämningsansökan gavs in till rätten. Särskilt tydligt är detta i de fall där en icke frihetsberövande påföljd kan komma i fråga. Det finns med andra ord en risk för att det förslag till påföljd som anges i stämningsansökan blir inaktuellt innan målet avgörs. Därmed får inte förslaget den funktion som det är avsett att ge, nämligen att skapa förutsebarhet för den tilltalade och att ut- göra en utgångspunkt för rättens resonemang i påföljdsdelen. Om åklagarens förslag grundas på ett yttrande från Kriminalvården som har inhämtats före det att åtal väcktes kan det också antas att rätten i många fall kommer att behöva hämta in ett kompletterande yttrande inför huvudförhandlingen, vilket kan leda till att rätte- gången ytterligare drar ut och dessutom innebär dubbelt arbete och därmed ökade kostnader för Kriminalvården. Det finns därför goda skäl för att bibehålla en ordning där rätten har huvud- ansvaret för att hämta in uppgifter om den tilltalades personliga förhållanden och där åklagaren har möjlighet, men inte skyldighet, att hämta in sådana uppgifter. Det kan också tänkas att förutsättningarna i påföljdsdelen för- ändras under huvudförhandlingens gång. Det är inte helt ovanligt att den som förordnas som offentlig försvarare för en person som inte är frihetsberövad får kontakt med sin klient först i nära anslut- ning till huvudförhandlingen. Detta kan få till följd att den tilltalade först under huvudförhandlingen framför omständigheter som ska beaktas i mildrande riktning vid bedömningen av brottets straff- värde, som t.ex. en nödvärnsinvändning eller ett påstående om provokation. Härtill kommer att det kan vara svårt för åklagaren att lämna ett välavvägt förslag till påföljd utan att han eller hon har haft personlig kontakt med den misstänkte. Åklagaren har som regel inte träffat den tilltalade under förundersökningen och kan därför ibland be- höva vänta med att lämna förslaget till påföljd till efter det att den tilltalade vid rättegången har hörts om sina personliga förhållanden. I praktiken förekommer det alltså fall där åklagaren inte kan få ett fullständigt underlag för att göra en välavvägd bedömning i påföljdsdelen före huvudförhandlingen och där det därför kan finnas skäl för åklagaren att avvakta med att lämna förslaget till påföljd till dess att processmaterialet och omständigheterna kring den till- talades person har presenterats vid huvudförhandlingen. Det är inte ovanligt att åklagaren sedan åtal har väckts lämnar in ytter- ligare stämningsansökningar mot samma person, s.k. tilläggsansök- ningar. I sådana situationer ska rätten hantera samtliga stämnings- ansökningar i en rättegång och döma ut en gemensam påföljd för de brott för vilka åtalet anses styrkt. Om åklagaren lämnar ett påföljds- förslag för brottsligheten i varje enskild stämningsansökan kan det bli oklart för den tilltalade vad åklagaren gör gällande i målet, inte minst om åklagaren i den första stämningsansökan föreslår att rätten ska bestämma en icke frihetsberövande påföljd som villkorlig dom eller skyddstillsyn, medan han eller hon i senare stämningsansök- ningar föreslår ett fängelsestraff. Åklagarens förslag till påföljd bör därför avse den samlade brottsligheten i samtliga stämningsansök- ningar. Detta är svårt att förena med ett krav på att förslaget alltid ska anges i stämningsansökan. Man kan visserligen tänka sig att åklag- aren ändrar sitt förslag till påföljd, så att varje stämningsansökan innefattar ett påföljdsförslag för de gärningar som åklagaren dittills har väckt åtal för. En sådan ordning skulle emellertid innebära mer- arbete för åklagarna och skulle knappast gynna förutsebarheten och tydligheten för den tilltalade i någon större utsträckning. Fördelarna med att åklagaren lämnar ett förslag till påföljd för det eller de brott som åtalet omfattar är som störst om förslaget lämnas tidigt under rättegången. Utgångspunkten bör därför vara att för- slaget ska anges redan i stämningsansökan. I många fall torde det inte heller innebära några svårigheter för åklagaren att ange i stämningsansökan vilken påföljd han eller hon anser att den till- talade bör dömas till. Det finns dock fall där åklagaren inte har ett fullständigt underlag för att göra en välavvägd bedömning i påföljds- delen förrän senare, och kanske i vissa fall inte förrän mot slutet av huvudförhandlingen. Vi bedömer därför att det bör finnas en möjlighet för åklagaren att lämna sitt förslag till påföljd senare än i stämningsansökan. De problem som kan uppstå om åklagaren lämnar sitt förslag till påföljd tidigt skulle visserligen kunna lösas genom en ordning där åklagaren har att ange förslaget i stämningsansökan, men där detta får justeras, om det under rättegången framkommer omständig- heter som inte har kunnat beaktas innan åtal väcktes. Då det kan antas att åklagaren relativt ofta skulle behöva utnyttja möjligheten att justera sitt ställningstagande, kan det emellertid ifrågasättas om förutsebarheten för den tilltalade verkligen skulle öka med en sådan reglering. Risken är i stället att den tilltalade invaggas i falsk säker- het om åklagaren i stämningsansökan föreslår ett förhållandevis måttligt straff eller en inte alltför ingripande påföljd, men därefter – kanske först i samband med sitt slutanförande vid huvudförhand- lingen – ändrar förslaget i skärpande riktning. Om åklagaren endast under vissa förutsättningar tillåts att justera sitt ställningstagande skulle det dessutom sannolikt uppstå svårigheter när det gäller att avgöra när en ändring är tillåten. Vi föreslår i stället en reglering som innebär att åklagaren som huvudregel ska ange sitt förslag till påföljd i stämningsansökan, men att det om det föreligger särskilda skäl ska vara möjligt för åklagaren att avvakta med förslaget till senare under rättegången. Åklagaren ska dock alltid lämna påföljdsförslaget före det att han eller hon slutför sin talan, så att den tilltalade ges tillfälle att bemöta förslaget före slutanförandena. Frågan om det föreligger särskilda skäl att avvakta med att ange förslaget till påföljd bör överlämnas till den åklagare som ansöker om stämning att avgöra. Rätten ska alltså inte kunna förelägga åklagaren att komplettera stämningsansökan om han eller hon har angett att förslaget till påföljd kommer att lämnas senare under rätte- gången. Möjligheten att lämna förslaget till påföljd först i ett senare skede bör dock inte utnyttjas slentrianmässigt av åklagarna; i en stor andel brottmål torde det vara möjligt att ta ställning i påföljds- frågan redan när åtal väcks och i de fallen bör förslaget till påföljd alltid framgå redan av stämningsansökan. Först om åklagaren har särskild anledning att anta att det under rättegången kan framkomma omständigheter som påverkar bedömningen i påföljdsfrågan bör han eller hon avstå från att lämna något förslag i stämningsansökan. återkommer till frågan om vad som kan utgöra särskilda skäl att avvakta med förslaget i författningskommentaren, avsnitt 11.1. 8.8.6Ändring av förslaget till påföljd Vår bedömning: Åklagaren bör inte vara förhindrad att ändra förslaget till påföljd under rättegången. I föregående avsnitt har vi föreslagit att åklagaren ska ha möjlighet att lämna sitt förslag till påföljd först i slutet av huvudförhand- lingen. har vi konstaterat att förutsebarheten i brottmåls- processen blir som störst om förslaget lämnas på ett så tidigt stadium som möjligt. För att öka förutsättningarna för åklagaren att ange förslaget till påföljd redan i stämningsansökan bör han eller hon inte vara för- hindrad att ändra sitt förslag senare under processen. Någon annan ordning är knappast tänkbar om det slutliga förslaget till påföljd ska kunna vara väl avvägt och i förekommande fall anpassat efter de nya omständigheter som har förekommit under förhandlingen i domstol. Naturligtvis kan åklagaren sedan målet har gåtts igenom vid huvudförhandlingen ha anledning att ändra sitt påföljdsförslag även i mildrande riktning. 8.8.7Påföljdsfrågan i högre rätt Vår bedömning: Även utan särskild bestämmelse om detta har åklagaren rätt att överklaga en dom genom vilken domstolen har dömt ut den påföljd som han eller hon har föreslagit. Åklagaren kan därvid yrka en mer ingripande påföljd eller ett strängare straff än vad domstolen har bestämt. En skyldighet för åklagaren att lämna ett förslag till påföljd väcker frågor om hur påföljdsfrågan ska hanteras i högre rätt. Att det av ett överklagande som åklagaren ger in på ett eller annat sätt måste framgå huruvida åklagaren överklagar till den till- talades nackdel eller fördel är klart.