sou · GVB380 · 2008-01-01 00:00:00 — Oavsett när informationen ska lämnas till yrkesmässiga mottagare så ska den lämnas regelmässigt och det ska ske att informationen kan möjliggöra för mottagaren att använda varan på ett säkert sätt. Informationen ska dock bara lämnas om varan innehåller ett sådant ämne som uppfyller kriterierna i artikel 57 och har identifierats enligt artikel 59. Vidare gäller att informationen kan lämnas muntligt. Det senare medför att de kan vara svårt för en tillsynsmyndighet att få klarhet i huruvida information har lämnats eller ej. En yrkesmässig mottagare av en vara kan naturligtvis själv påtala att dess leverantör inte har lämnat information i enlighet med artikel 33.1. Eftersom avtalsförhållanden i regel bygger på ett visst mått av tillit och lojalitet finns dock skäl att anta att en yrkesmässig mottagare bara kommer att anmäla sin leverantör för att ha lämnat bristande information enligt artikel 33 om det står klart att varan faktiskt innehåller ett sådant ämnet som aktualiserar informationsskyldigheten. Att återförsäljare genomför egna analyser av mottagna varor hör emellertid inte till vanligheten. Sannolikt kommer överträdelser av artikel 33.1 i många fall att upptäckas först i samband med att tillsynsmyndigheter eller miljöorganisationer utför analyser på varor och då upptäcker förekomsten av farliga ämnen i varorna. Vid sådana förhållanden är det enligt vår mening viktigt att de överträdelser av bestämmelsen som faktiskt upptäcks leder till ett kännbart straff. Det förhållandet att informationen kan lämnas muntligt innebär emellertid också svårigheter i bevishänseende vid en straffsanktionering av bestämmelsen. Allmänna regler om bevisbördans placering i brottmål innebär att åklagaren har att visa att leverantören har begått ett brott mot artikel 33, dvs. att leverantören antingen har lämnat felaktig information eller inte har lämnat någon information alls. I en situation där ord står mot ord kan det vara svårt att visa detta. På grund av de svårigheter som finns att straffsanktionera lämnande av oriktiga muntliga uppgifter är det endast oriktiga skriftliga uppgifter som är straffbara i . En straffsanktion anses inte vara ett rationellt medel för att förhindra att oriktiga uppgifter avges muntligen.TPF 27 FPT Ytterligare en svårighet är att informationsskyldigheten i artikel 33.1 är begränsad till den information som leverantören har tillgång till. Även här faller det på TP 27 PT Prop. 2005/06:182 s 95. Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor SOU 2007:80 åklagaren att visa att leverantören har haft tillgång till viss information. Båda dessa förhållanden riskerar att medföra att överträdelser av regeln förblir osanktionerade, trots en straffbestämmelse härom. Här måste dock beaktas att ser allvarligt på brott mot artikel 33.1 och har infört kännbara påföljder för brott mot bestämmelsen. Detta är en omständighet som talar för att överträdelser av bestämmelsen bör straffsanktioneras även i . Med hänsyn till detta och mot bakgrund av allvaret i bestämmelsen och att åtgärder inom ramen för tillsynen inte kan anses vara ett tillräckligt effektivt instrument för att motverka överträdelser av bestämmelsen anser vi att brott mot artikel 33.1, trots de svårigheter som finns, bör kriminaliseras. Detta skulle också vara en tydlig markering från lagstiftarens sida om bestämmelsens stora principiella värde. Straffvärdet är enligt vår mening detsamma som vid överträdelser av artikel 31 i Reach, dvs. reglerna om säkerhetsdatablad. En straffbestämmelse som rör överträdelser av artikel 33.1 bör därför införas i 29 kap. 6 § första stycket 4. För att uppfylla krav på tydlighet bör straffbestämmelsen enligt vår mening begränsas till underlåtenhet att lämna information om ämnets namn. Vi anser att gränsen för det straffbara området i annat fall blir för obestämbar. Eftersom bestämmelsen avser ämnen som ingår i varor bör 29 kap. 6 § första stycket p 4 ändras till att avse ämnen som sådana eller ingående i beredningar eller varor. Detta är också en följd av att orden kemiska produkter i 14 kap. ersätts av orden ämnen och beredningar. När det gäller information som ska lämnas till konsumenter enligt artikel 33.2 finns förutom de svårigheter som beskrivits ovan även andra problem, bl.a. att informationen endast ska lämnas på begäran. En konsument som vill ha information om huruvida en vara innehåller ämnen som har identifierats enligt artikel 59.1 kontaktar sannolikt leverantörens kundtjänst. I de allra flesta fallen kan kundtjänst inte svara på frågan utan ber att få återkomma till konsumenten . Att företaget inte återkommer till konsumenten med besked behöver dock inte innebära att en överträdelse av artikel 33 har skett. kanske inte innehåller något av de ämnen som medför att informationen ska lämnas. Skyldigheten att informera enligt artikel 33 uppkommer ju bara om varan verkligen innehåller ett ämne som har identifierats enligt artikel 59.1 i en koncentration över 0,1 viktprocent. Om så är fallet har emellertid konsumenten i normalfallet ingen möjlighet att bedöma. SOU 2007:80 Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor Konsumenten har normalt inte heller möjlighet att bedöma om ett eventuellt svar från en leverantör på en begäran enligt 33.2 är korrekt. I regel torde det krävas specialistkunskaper för att kunna bedöma detta. Vi menar att det därför finns en risk för att åtalsanmälningar från konsumenter avseende påstådda överträdelser av artikel 33 inte skulle ha den substans som krävs för att anmälan ska leda till åtal. Sannolikt skulle en stor del av dessa ärenden avskrivas antingen på grund av bristande bevis för att brott har begåtts eller på grund av att det inte är sannolikt att varan innehåller ett sådant ämne som har identifierats enligt artikel 59.1 i den koncentration som krävs. Att en stor mängd ärenden anmäls till åklagare utan att åtal väcks kan leda till att leverantörerna inte tar straffhotet på allvar. Detta skulle kunna medföra att bestämmelsen uppfattas som tandlös. Vi menar att därför att det kan ifrågasättas om en straffsanktionering är det mest effektiva sättet att främja efterlevnaden av artikel 33.2. Trots vad som anförs ovan anser vi emellertid att en straffsanktionering är nödvändig bl.a. med hänsyn till bestämmelsens stora principiella värde. Straffsanktionen måste dock utformas på ett sådant sätt att straffhotet blir reellt. För att åstadkomma detta anser vi att rätten att åtalsanmäla en överträdelse av artikel 33.2 bör begränsas och bara tillkomma tillsynsmyndigheterna. Dessa har i regel de kunskaper som krävs för att kunna bedöma om det är sannolikt att en vara innehållet ett visst farligt ämne. Vi menar att en sådan begränsning i rätten att åtalsanmäla ökar sannolikheten för att en anmälan faktiskt leder till åtal och att straffhotet därmed blir reellt och avskräckande. Som vi har redogjort för ovan bedömer vi att risken är mindre för att yrkesmässiga mottagare åtalsanmäler överträdelser av artikel 33 utan starka indikationer på att det har skett en överträdelse. En motsvarande begränsning i åtalsanmälningsrätten är därför inte motiverad när det gäller överträdelser av artikel 33.1. Vi anser mot bakgrund av det ovan anförda att en lämplig ordning är att ge tillsynsmyndigheterna en exklusiv rätt att åtalsanmäla överträdelser av artikel 33.2. Liknande inskränkningar i rätten att anmäla ärenden till åklagare finns i konsumentlagstiftningen, bl.a. i förordningen (1994:1774) om märkning av hushållsapparater. Enligt 4 § i nämnda förordning ska näringsidkare vid marknadsföring av hushållsapparater till konsumenter lämna information om den energi och andra resurser som apparaten förbrukar. Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor SOU 2007:80 åtal för brott mot bl.a. den bestämmelsen får bara väckas efter anmälan av (15 § förordningen om märkning av hushållsapparater). Den av oss föreslagna lösningen innebär att konsumenter kan vända sig till tillsynsmyndigheterna när de är missnöjda med ett besked eller ett uteblivet besked från en leverantör efter en begäran enligt artikel 33.2. Om tillsynsmyndigheterna bedömer att det är sannolikt att en vara innehåller sådana ämnen som har identifierats enligt artikel 59.1 bör de överlämna ärendet till åklagare. Tillsynsmyndigheterna ska naturligtvis inte göra en bedömning av bevisläget utan endast ta ställning till om det är sannolikt att den aktuella varan innehåller ett sådant ämne som avses i artikel 33.2 i den koncentration som krävs. Även här är det enligt vår mening befogat att begränsa det straffbara området till underlåtenhet att lämna information om ämnets namn eller lämnande av oriktig information i det avseendet. I annat fall blir straffbestämmelsen för otydlig. Den föreslagna straffbestämmelsen i 29 kap. 6 § första stycket 4 bör därför även omfatta överträdelser av artikel 33.2. För att en effektiv tillsyn ska kunna bedrivas över artikel 33 måste tillsynsmyndigheter ha tillgång till adekvata tillsynsverktyg. Det kan finnas anledning att se över de administrativa åtgärder som tillsynsmyndigheterna förfogar över, exempelvis kan det finnas skäl att diskutera om tillsynsmyndigheterna bör ha rätt att begära in varuprover. Även andra åtgärder är tänkbara. Vi återkommer till den frågan i slutbetänkandet. 5.6.3 Artikel 35 – arbetsgivares tillgång till information I artikel 35 ges arbetstagare och deras representanter rätt att få tillgång till sådan information som har lämnats till arbetsgivaren i enlighet med artiklarna 31 och 32 och som rör ämnen och beredningar som arbetstagarna använder eller kan exponeras för i sitt arbete. Hur och i vilken form arbetstagaren eller arbetstagarrepresentanten ska få tillgång informationen framgår inte av bestämmelsen. På arbetsmiljöområdet finns liknande rättigheter, exempelvis i 3 kap 3 § arbetsmiljölagen som stadgar en skyldighet för arbetsgivaren att se till att arbetstagarna får god kännedom om de förhållanden under vilka arbetet bedrivs och att de upplyses om 284 SOU 2007:80 Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor risker som kan vara förbundna med arbetet (Arbetsmiljölagen 3 kap 3 §). Bestämmelsen kompletteras av arbetsmiljöverkets föreskrifter om kemiska arbetsmiljörisker (AFS 2000:4). Av dessa föreskrifter följer att arbetsgivaren ska identifiera de farliga kemiska ämnen som förekommer i verksamheten samt bedöma riskerna för att dessa kan orsaka ohälsa eller olycksfall (4 §). Resultaten av riskbedömningen och eventuella beslut om riskreducerande åtgärder ska dokumenteras på lämpligt sätt och berörda arbetstagare ska hållas informerade om och ha tillgång till dokumentationen (6 §). Artikel 35 kan sägas komplettera kraven i nämnda lagrum, som grundar sig på EG:s arbetsmiljödirektiv, genom att den ger arbetstagaren tillgång till en del av det underlag som arbetsgivaren har tillgång till när han gör riskbedömningen. får gentemot den som har skyddsansvar enligt 3 kap 2–12 §§ och 14 § arbetsmiljölagen samt vissa bestämmelser i 5 kap. och 7 kap. meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ska efterlevas (7 kap. 7 §). Uppsåtliga eller oaktsamma brott mot sådana förelägganden eller förbud bestraffas med böter eller fängelse i högst (8 kap. 1 §). Brott mot vissa föreskrifter som har meddelats av regeringen eller bestraffas med böter (8 kap. 2 § arbetsmiljölagen). Vid brott mot föreskrifter kan även sanktionsavgift utgå. Det faller sig mot den här bakgrunden naturligt att placera en bestämmelse som sanktionerar brott mot artikel 35 i arbetsmiljölagstiftningen. Vi anser att straffvärdet för brott mot artikel 35 är jämförbart med brott mot förelägganden eller förbud som har meddelats med stöd av exempelvis 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen. Det är därför lämpligt att 8 kap. 1 § arbetsmiljölagen även omfattar brott mot förelägganden som har meddelats med stöd av artikel 35 i Reach. Detta kan åstadkommas genom att ett tillägg görs till 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen, innebärande att verket ges rätt att meddela de förelägganden och förbud som krävs för att artikel 35 i Reach ska efterlevas. Ett sådant föreläggande kan exempelvis avse i vilken form informationen ska göras tillgänglig och inom vilken tid det ska ske. Det är emellertid viktigt att påpeka att skyldigheten att lämna information inte är beroende av ett föreläggande från arbetsmiljöverket. Skyldigheten följer direkt av artikel 35. Den föreslagna ändringen i 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen förutsätter att tilldelas tillsynsansvaret över artikel 35 i Reach. I denna fråga föregår vi de överväganden om kemikalie285 Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor SOU 2007:80 tillsynen som skall göras i slutbetänkandet. Vi anser dock att artikel 35 har en sådan klar arbetsmiljörättslig prägel att mycket talar för att bör få tillsynsansvaret över denna. Vi vill dock betona att frågan om arbetsmiljöverkets eventuella tillsynsansvar kommer att bli föremål för ytterligare överväganden i slutbetänkandet. Vi föreslår dessutom att får samma tillsynsansvar över artikel 35 som , men på fartyg enligt fartygssäkerhetslagen (2003:364). Eftersom och nu tilldelas tillsynsansvaret över artikel 35 krävs en hänvisning till Reach i 1 kap 2 § och 7 kap. 1 § arbetsmiljölagen . Detta behandlas i avsnitten 4.1 och 5.11. 5.7 Avdelning V nedströmsanvändare Förslag En ny bestämmelsen som rör underlåtenhet att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport enligt artikel 37.4 införs i 29 kap. 8 § . De straffbara gärningarna innefattar även överträdelser av anmälningsskyldigheten i artikel 38. 5.7.1 Nedströmsanvändares skyldighet att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport av artikel 37 i Reach I artikel 37 finns skyldigheter för nedströmsanvändare att identifiera, tillämpa och rekommendera riskbegränsande åtgärder som rör deras egen användning av ett ämne. Tillverkaren eller importören ska vid registreringen lämna information om samtliga kända identifierade användningar av ämnet (artikel 10 a iii). Med identifierad användning avses i Reach en avsedd användning av ett ämne eller en beredning av en aktör i distributionskedjan samt sådan användning som denne aktör får kännedom om genom skriftlig information från närmaste nedströmsanvändare. Varje nedströmsanvändare har rätt att underrätta sin leverantör om sin användning av ämnet. Leverantören är skyldig att vidarebefordra den informationen uppåt i kedjan eller utarbeta ett eget exponeringsscenario för användningen om så krävs (artikel 286 SOU 2007:80 Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor 37.2). En registrant som får kännedom om nya användningar inom sin distributionskedja måste ta ställning till om användningen kan föras in bland de identifierade användningarna. Registranten ska därefter uppdatera sin registrering med information om den nya identifierade användningen eller, om så är fallet, lämna uppgift om att han avråder från användning (artikel 22). En nedströmsanvändare som använder ett ämne i strid med villkoren i ett exponeringsscenarioTPF 28 FPT är i vissa fall skyldig att utarbeta en egen kemikaliesäkerhetsrapport (artikel 37.4, se undantagen i punkterna a–f). Detsamma gäller om leverantören avråder från nedströmsanvändarens användning. Tillsammans med artikel 14, som gäller registranters skyldighet att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport, innebär artikel 37.4 att större delen av alla användningar av ämnen som uppfyller kriterierna för att betraktas som farliga kommer att riskbedömas.TPF 29 FPT Artikel 37.4 fyller därmed en viktig funktion. Överträdelser av artikel 37.4 har ett högt straffvärde En nedströmsanvändare som inte har upprättat en kemikaliesäkerhetsrapport när så krävs använder ett ämne i strid med de villkor som beskrivs i exponeringscenarier eller användnings- eller exponeringskategorier för ämnet. Detta kan få till följd att informationen om riskhanteringsåtgärder i säkerhetsdatabladet brister och att de exponeringsscenarier som lämnas tillsammans med säkerhetsdatabladet inte är relevanta. Dessutom kan de riskhanteringsåtgärder som nedströmsanvändaren själv tillämpar vara inadekvata. Nedströmsanvändarens underlåtenhet att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport när så krävs kan således få allvarliga följder. Vi vill understryka att det här är fråga om ämnen som uppfyller kriterierna för att klassificeras som farliga och att det kan vara fråga om användningar som inte har riskbedömts enligt reglerna i Reach. Att låta bli att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport när så krävs enligt artikel 37.4 medför, enligt vår mening, skada eller risk för skada på människors hälsa och miljön inte bara i nedströmsanvändarens egen verksamhet, utan även längre ned i distriTP 28 PT Eller i förekommande fall en användnings- eller exponeringskategori. TP 29 PT Om leverantören avråder från en viss användning av ett ämne som inte uppfyller kriterierna för att klassificeras som farligt, är nedströmsanvändaren inte skyldig att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport, se artikel 37.4 a) jämfört med artikel 31. Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor SOU 2007:80 butionskedjan. Här finns skäl att påpeka att en nedströmsanvändare kan vara en stor aktör på marknaden och befinna sig högt upp i en distributionskedja. Många stora tillverkare av kemikalier är nedströmsanvändare. Vi anser därför att överträdelser av artikel 37.4 har ett högt straffvärde. Åtgärder inom ramen för tillsynen kan inte anses som ett tillräckligt effektivt medel för att motverka överträdelser av bestämmelsen. Överträdelser av artikel 37.4 bör därför straffsanktioneras. En ny straffbestämmelse bör införas i 29 kap. 8 § 10 Överträdelser av artikel 37.4 tas till viss del om hand av straffbestämmelsen i 29 kap. 6 § första stycket 4. Detta gäller om överträdelsen har inneburit brister i säkerhetsdatabladet. Enligt vår mening är det emellertid även motiverat att straffsanktionera nedströmsanvändarens egen användning i strid med villkor i en kemikaliesäkerhetsrapport. Skadan är då visserligen begränsad till den egna verksamheten och till verksamheten hos eventuella användare som nedströmsanvändaren levererar till. Detta kan utgöra ett argument för att brott mot artikel 37.4 bör hamna på bötesnivå. Såsom nämnts ovan kan emellertid en nedströmsanvändare inte bara vara en stor industriell tillverkare av beredningar utan även befinna sig högt upp i en distributionskedja. Här måste också beaktas att åklagare måste kunna göra husrannsakan för att kunna konstatera en överträdelse av bestämmelsen. Detta är inte möjligt om endast böter ingår i straffskalan. Underlåtenhet att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport skulle visserligen kunna falla under 29 kap. 3 § , eftersom det torde kunna anses som ett försiktighetsmått. Det kan därför invändas att en separat straffbestämmelse inte skulle vara nödvändig. Vi menar dock att det är motiverat med en separat straffbestämmelse eftersom det i subjektivt hänseende bör vara tillräckligt med oaktsamhet av normalgraden. Det är vad som gäller vid registreringsskyldiga tillverkares eller importörers underlåtenhet att upprätta en kemikaliesäkerhetsrapport enligt den av oss föreslagna straffbestämmelsen i 29 kap. 3 b § och detsamma bör gälla för brott mot artikel 37.4. Vi föreslår därför att en ny bestämmelse införs i 29 kap. 8 § p 10 . Det kan finnas skäl att se mindre allvarligt på brott mot artikel 37.4 som har begåtts av en mindre nedströmsanvändare som befinner sig långt ned i distri288 SOU 2007:80 Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor butionskedjan. Det omvända bör naturligtvis gälla för större nedströmsanvändare som levererar en beredning till ett flertal industriella användare. Detta bör kunna beaktas vid straffmätningen. Därutöver kan det finns anledning att överväga en bestämmelse i arbetsmiljölagstiftningen. Sådana övervägande bör enligt vår mening lämpligen ske i samband med att tillsynen på kemikalieområdet diskuteras. Vi får därför återkomma till frågan om behovet av en arbetsmiljörättslig sanktionering av artikel 37.4 i slutbetänkandet. 5.7.2 Artikel 38 – nedströmsanvändarens skyldighet att delge information En nedströmsanvändaren som måste utarbeta en egen kemikaliesäkerhetsrapport eller inte behöver göra det endast på grund av att ämnet används för produkt- eller processorienterad forskning eller i mindre mängder än totalt ett ton (jfr undantagen i artikel 37.5) ska lämna viss information till kemikaliemyndigheten. Informationen ska bl.a. omfatta uppgift om ämnets identitet samt en kort allmän beskrivning av användningen och om villkoren för användningen. Kemikalierapporten, om en sådan har upprättats, ska dock inte lämnas in till Echa. Echa kommer inte att granska den information som lämnas av nedströmsanvändare enligt artikel 38. Informationen kan dock komma att användas av tillsynsmyndigheterna i berörda medlemsstater. Uppgifter om ämnets användning och villkoren för användningen kan också komma att få betydelse vid vissa beslut som fattas med stöd av Reach, exempelvis vid beslut om att införa begränsningar av användningar av ett ämne. Det gäller i synnerhet när en nedströmsanvändare har valt att inte informera sin leverantör om sin användning av ämnet. För att det ska vara möjligt för myndigheterna att få en helhetsbild av användningen av ett farligt ämne är det av stor vikt att skyldigheten i artikel 38 efterlevs. Sanktioner inom tillsynen är inte ett rationellt verktyg för att främja efterlevnaden av regeln. Att anmälningsskyldigheten i artikel 38 efterlevs är tvärtom en förutsättning för att kunna bedriva effektiv tillsyn i fråga om nedströmsanvändares användning av farliga ämnen. Vi anser att en överträdelse av artikel 38 bör sanktioneras på samma sätt som en överträdelse av artikel 37.4. Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor SOU 2007:80 serligen inte lika högt som en överträdelse av artikel 37.4. Vi anser dock att det finns ett värde i att så långt det är möjligt hålla ihop bestämmelserna som sanktionerar brott mot Reach. 5.8 Avdelning VI – utvärdering Förslag En ny straffbestämmelse införs i 29 kap. 5 § p 7 . Bestämmelsen omfattar lämnande av oriktiga uppgifter under ämnesutvärderingen. Det straffbara området begränsas till uppgifter som har eller kan ha betydelse för en myndighets prövning. Bestämmelserna i avdelning VI om utvärdering rör Echas utvärdering av registreringsunderlaget inklusive testförslag samt de nationella myndigheternas utvärdering av ämnet. Echas utvärdering av registreringsunderlaget behandlas i avsnitt 5.8.1 nedan. Reglerna om ämnesutvärdering kommenteras i avsnitt 5.8.2. 5.8.1 Utvärdering av registreringsunderlaget (artiklarna 40 och 41) Vid utvärderingen av registreringsunderlaget granskas dels eventuella testförslag, dels om den information som har lämnats i registreringsanmälan uppfyller kraven i förordningen. Det ankommer på Echa att granska testförslag och att utvärdera informationen i registreringsanmälan. För det fall Echa upptäcker brister vid utvärdering av registreringsunderlaget kommer myndigheten att utarbeta förslag till beslut om kompletteringar som sedan antas i enlighet med förfarandet i artikel 51, dvs. av Echa, medlemsstatskommittén eller av kommissionen. Även beslut ifråga om tester antas i enlighet med artikel 51. Ett beslut enligt artikel 51 om att en registrant ska inkomma med ytterligare information innebär att det har konstaterats att registreringsunderlaget inte innehåller den information som krävs i artikel 10 med bilagor. Om det är fråga om felaktiga uppgifter eller om utelämnande av information som kan ha betydelse för en myndighets eller en enskilds bedömning av lämpliga riskhanteringsåtgärder aktualiseras en tillämpning av den av oss föreslagna straff290 SOU 2007:80 Sanktioner för överträdelser av Reach och vissa tillsynsfrågor bestämmelsen i 29 kap. 3 b § (se ovan avsnitt 5.3.1).