sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — 1998/99:133) var det faktum att en vårdnadstvist pågick, inte ett tillräckligt skäl att tillämpa undan- tagsregeln och förordna en utomstående särskild företrädare. Åklagarna i Det svåraste som finns, har emellertid påtalat att när en vårdnadstvist pågår är ett förord- nande av en särlevande vårdnadshavare ofta problematisk (s. 39). Föräldrars rätt till sina barn? Den lagstiftning som finns har sin grund i ett synsätt som utgår från föräldrarnas rätt till sina barn. Regeringen anförde i propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) att med utgångspunkten att en vårdnadshavare inte bör utestängas från beslutanderätten rörande barnet i större utsträckning än nödvändigt, bör dock en förutsättning för att en särskild företrädare ska kunna träda i stället för två vårdnadshavare vara att det i det enskilda fallet finns tillräckligt stöd för en sådan inskränkning i förhållande till var och en av dem (s. 21). Utredningen menar att om man ska se till barnets bästa, måste föräldrarnas rätt till barnet ibland inskränkas. När ett barn har utsatts för övergrepp av vårdnadshavare eller närstående, kräver barnets intressen ett ställföreträdarskap av en utomstående person med juridiska sakkunskaper. Lagen om särskild företrädare för barn Vid lagens tillkomst tog lagstiftaren utgångspunkt i principen om att vårdnadshavarna inte borde utestängas från beslutanderätten i större utsträckning än nödvändigt. Ett beslut om att en särskild företrädare för barn ska företräda barnet inskränker rätten till respekt för privat- och familjelivet enligt artikel 8 i Europa- konventionen. Enligt punkten 2 i artikeln framgår att en offentlig myndighet inte får störa åtnjutandet av rättigheterna i artikeln. Undantag kan dock göras för vad som är föreskrivet i lag och vad som i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till bl a förebyggandet av brott och skyddandet av hälsa eller moral, eller av andra personers fri- och rättigheter. Enligt utredningens mening är den inskränkning av vårdnadshavarens rätt som utredningen föreslår genom borttagandet av 2 § i lagen om särskild företrädare, motiverad med hänsyn till bl a förebyggandet av brott och skyddandet av hälsa eller moral eller av andra personers fri- och rättigheter. Förslaget är inte heller i strid med proportio- nalitetsprincipen. Förordnande av särlevande vårdnadshavare – belastning eller förmån? Förslaget att utesluta möjligheten att förordna en särlevande vårdnadshavare som företrädare för barnet bör enligt utredningens mening inte enbart ses som ett inskränkning av förälderns rätt, utan som en åtgärd genom vilken föräldern tillförsäkras en möjlighet att få juridiskt bistånd till sitt barn. Vårdnadshavaren har ju kvar sina befogenheter att företräda barnet i övriga delar. Framförallt har vårdnadshavaren kvar möjligheten att stödja och hjälpa barnet i andra avseenden. I departementspromemorian Särskilt målsägandebiträde för barn fanns inget förslag om att särlevande vårdnadshavare skulle utses att företräda barnet. I det här sammanhanget pekade några remissinstanser på det faktum att om en vårdnadshavare var misstänkt för brott mot barnet, inte med nödvändighet behövde betyda att den andra föräldern inte var lämplig att företräda barnet. Det är inte heller utredningens inställning att den vårdnadshavare som inte begått något brott mot barnet generellt är olämplig som företrädare för barnet. På grund av den mycket speciella situation som föreligger när barnet är utsatt för brott av sin egen vårdnadshavare är den icke misstänkte vårdnadshavaren däremot mindre lämpad att företräda barnet under förundersökning och rättegång. Lagen om särskild företrädare för barn I de mycket svåra situationer som det handlar om när man misstänker att ett barn är utsatt för brott av en närstående kan det vara en avlastning för den icke misstänkte vårdnadshavaren att inte behöva ta ställning till rättsliga frågor. Utredningens kontakter med visar att mödrar som befinner i den här situationen föredrar att inte behöva besluta i rättsliga frågor, som t ex om huruvida skadeståndstalan ska föras. Framförallt avlastar man föräldern från skuldkänslor gentemot barnet eller den andre vårdnadshavaren och skapar möjligheter till ett bättre förtroende mellan den icke misstänkte vårdnadshavaren och barnet på . Utredningens förslag att ta bort 2 § i lagen om särskild företrädare för barn medför följdändringar i 4, 6, 10, 14, 15 §§ och 16 § lagen om särskild företrädare för barn, liksom i 2 a § förordningen (1999:998) om särskild företrädare för barn. Ändringarna medför emellertid inte några sakliga förändringar utan är endast lagtekniska, såtillvida att hänvisningarna till 2 § lagen om särskild företrädare i de här paragraferna utesluts. 14.6.3Den särskilda företrädarens behörighet och utbildning Utredningen föreslår en ändring i 5 § lagen om särskild företrädare för barn gällande behörighetskriteriet för den särskilda företrädaren, med innebörden att advokater i första hand ska utses som särskilda företrädare för barn. Behörig- hetskravet för särskilda företrädare för barn jämställs således med det som utredningen föreslår ska gälla för målsägandebiträden. Advokater som vill ha uppdrag som särskilda företrädare för barn kan anmäla det till åklagarkamrarna där de upptas på den förteckning över målsägandebiträden som utredningen föreslagit ska finnas tillgängliga på åklagarkamrarna. Utredningen föreslår också att advokater ska genomgå särskild utbildning anpassad för uppdraget för att få förordnas som särskilda företrädare för barn. Lagen om särskild företrädare för barn Enligt gällande rätt, 5 § lagen om särskild företrädare för barn, ska till särskild företrädare en advokat eller en biträdande jurist på advokatbyrå förordnas. Även andra personer som bedöms som särskilt lämpliga kan förordnas som särskilda företrädare. Endast den får förordnas som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget. I propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133), menade regeringen att de särskilda krav på lämplighet som den särskilda företrädaren för barn måste uppfylla, till att börja med rörde förmågan att utöva uppdraget så att barnets bästa skulle sättas i främsta rummet (s. 33). Vid remissbehandlingen av departementspromemorian Målsägandebiträde för barn (Ju 943147 och Ju98/588 ), i vilken det behörighetskrav som gäller förslogs, framförde flera remissinstanser krav på att endast advokater skulle komma ifråga för uppdraget liksom att lagen skulle kompletteras med urvalskriterier. Även lagrådet menade att kravet på yrkeserfarenhet skulle återspeglas i lagtexten (Se propositionen ss. 33–34). Lagstiftningen om särskild företrädare för barn hade syftet att öka rättstryggheten för en utsatt grupp. Barn som behöver en särskild företrädare har ofta utsatts för sexuella övergrepp och våld, sådana typer av brottslighet som ger följder för resten av livet. Den särskilda företrädarens kompetens är av stor vikt eftersom företrädarens insats kan ha en stor inverkan på målets fortsatta utveckling och på barnets inställning till rättsväsendet. Av de här skälen bör personer som inte har juristexamen vara uteslutna från uppdraget som särskild företrädare för barn. Utredningen menar också att det bör vara ett grundläggande krav att den som ska företräda barnet har den erfarenhet av brottmål som advokattiteln för. Det är mer i linje med de tankegångar som regeringen gav uttryck för i propositionen om särskild företrädare för barn än den lagstiftning som finns . Utredningen menar att samma skäl som framförts för att ett målsägandebiträde bör vara advokat, gäller den som ska verka som särskild företrädare för barn. Utredningens förslag överensstämmer också med det förslag som presenterats avseende målsägande- biträdets behörighet i kapitel 7. I promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1) menar utredaren att ett målsägandebiträde som förordnats i mål gällande sexualbrott ska vara advokat och att endast advokat ska komma i fråga för den rådgivning som föreslagits i promemorian, eftersom samma formella krav bör gälla för den som utför rådgivning som för Lagen om särskild företrädare för barn målsägandebiträdet (ss. 116–117). Utredningen instämmer i det ställningstagandet men menar att kravet på advokattitel gör sig gällande i lika hög grad när det gäller en särskild företrädare för barn som för ett målsägandebiträde, med tanke på hur viktigt det är med erfarenhet och finkänslighet i de situationer där en särskild företrädare agerar. I propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) menade regeringen att det följde av erfarenhet, att advokater i de allra flesta fall skulle komma att utses som särskilda företrädare för barn. företrädare för barn – (2005/06:RFR2), redovisar att andra än advokater nästan aldrig förordnas som särskild företrädare för barn (s. 29). Trots det finner utredningen att det bör lagstiftas om den särskilda företrädarens behörighet, bl a för att understryka det angelägna i att den som ska företräda ett barn i den här situationen har både processvana och yrkeserfarenhet från det juridiska området. Om utbildning för den särskilda företrädaren Av samma skäl som anförts ovan är ett krav på att den särskilda företrädaren ska vara advokat inte tillräckligt. Utredningen anser att det bör vara självklart att företrädare för rättsväsendet, som möter barn som misstänks ha blivit utsatta för övergrepp, ska ha specialkunskaper. Regeringen har redan slagit fast att för att anses som lämplig som särskild företrädare för barn, ska särskilda krav vara uppfyllda när det gäller erfarenhet och kompetens. I propo- sitionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133), tillkännagav regeringen att den avsåg att verka för lämpliga utbildningsinsatser för särskilda företrädare med hjälp av organisationer och myndigheter (s. 34). Sådana insatser har också genomförts, såväl genom som genom försorg på flera platser i landet. Utredningen anser emellertid att kravet på lämplighet bör förtydligas och förstärkas, på så sätt att de som tar uppdrag som särskilda företrädare för barn ska ha genomgått för uppdraget särskilt anpassad utbildning. Det pågår en utveckling mot en ökad specialisering i rättsväsendet. Enligt utredningen gör sig behovet av specialisering allra starkast gällande när det handlar om brott mot barn. I betänkandet Ingripanden mot unga lagöverträdare (SOU 2004:122), föreslog att när domstolen Lagen om särskild företrädare för barn ska förordna offentliga försvarare åt misstänkta som är , de i första hand skulle förordna sådana advokater som på grund av sina egenskaper var särskilt lämpliga för uppdraget, och att utbildning och fortbildning för offentliga försvarare i frågor som gör sig gällande i ungdomsmål skulle anordnas (ss. 238–240). Enligt 18 § förundersökningskungörelsen bör förhör med någon som är hållas av en person med särskild kompetens för uppgiften. I departementspromemorian Utövandet av barns rättig- heter i familjerättsprocesser (Ds 2002:13) föreslås att en särskild företrädare ska utses i mål och ärenden rörande vårdnad, boende och umgänge (s. 10). I yttrande över förslaget, 9427/2002, betonar att en sådan företrädare bör ha synnerligen stor erfarenhet av att handlägga ärenden av den typen. Lagtexten innehåller redan ett krav på den särskilda företrädarens kompetens. Endast den får förordnas som särskild företrädare för barn som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget. I det som karaktäriseras som lämplighet är enligt utredningen företrädarens omdömesförmåga och personlig mognad det viktigaste. Men kunskaper om barn och deras utveckling måste också vara en förutsättning för att verka som särskild företrädare för barn. Det är en av principer, att de som arbetar med frågor som rör barn ska ha stor kompetens kring barn och deras behov. I betänkande Barnets bästa i främsta rummet – FN:s konvention om barnets rättigheter i (SOU 1997:116), skriver bland annat är det av största vikt att de som i sitt yrke har att göra med bedömningar med utgångspunkt i barnets bästa att de har tillräckliga kunskaper om barns behov och principer. Utbildning är en rättssäkerhetsfråga eftersom kvaliteten i det rättsliga förfarandet ökar när de som arbetar i rättsväsendet har kompetens. Utredningen om handläggning av ungdomsmål (SOU 1999:108) fann i sin analys av svar på utredningens enkät till rättsväsendets aktörer att specialiseringen inom polis-, åklagar och domstolsväsendet hade höjt kvaliteten på handläggningen av ungdomsmål (s. 12). I Rädda barnens rapport, Barn som utsätts för sexuella övergrepp och den rättsliga hanteringen, menade de intervjuade advokaterna att de skulle behöva mer kunskap om hur man möter barn som utsatts för sexuella övergrep. Rädda barnen rekommenderar i rapporten att det ska finnas ett krav på viss utbildning för de Lagen om särskild företrädare för barn advokater som ska förordnas till målsägandebiträden och särskilda företrädare för barn (s. 12). gav uttryck för samma inställning i sin rapport Det svåraste som finns. Även i promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1) finns förslag om lokala specialenheter för sexualbrottsoffer (ss. 106–108). I dessa specialenheter kan kunskap inom olika kompetensområden samlas, vilket är ett led i kraven på en förbättring av kompetensen i dessa frågor om barn. Kravet att utöva uppdraget som särskild företrädare för barn så att barnets bästa sätts i främsta rummet är enligt utredningens mening vittomfattande och ställer stora anspråk på den person som tar uppdrag. För att kunna medverka till att det blir så lite obehag som möjligt för barnet under rättsprocessen krävs kunskap. Det är inte tillräckligt att den särskilda företrädaren har erfarenhet av att ta uppdrag som målsägandebiträde. Det bör vara ett minimikrav att barnets egen företrädare har den kompetens som många efterfrågar av företrädare för rättsväsendet. Med den utgångspunkten anser utredningen att en förutsättning för att ta uppdrag som särskild företrädare bör vara att advokaten eller den biträdande juristen har utbildning i frågor som berör barn. Utredningen vill först och främst betona att kunskaperna om juridiska spörsmål som rör barnrätt är viktiga men vill påpeka att det är särskilt angeläget med utbildning som handlar om hur man samtalar med barn och om barns utveckling. Utredningen har i kapitel 7 föreslagit att målsägandebiträden bör ha utbildning för att kunna fullgöra sitt uppdrag. Barn är, som regeringen beskrev dem i propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133), sårbara varelser som behöver särskilt skydd (s. 30). När det gäller särskild företrädare för barn är behovet av utbildning därför t o m större än för målsägandebiträdet eftersom det rör sig om en särskilt utsatt grupp av målsägande som har andra behov än vuxna och som har svårare att komma till tals. En förteckning över målsägandebiträden och särskilda företrädare för barn Utredningen har föreslagit att en särskild förteckning upprättas över sådana advokater som önskar ta uppdrag som målsägande- biträde och att den förteckningen ska finnas tillgänglig på polismyndigheter och åklagarkammare. Den här förteckningen bör kompletteras med de advokater som vill verka som särskilda Lagen om särskild företrädare för barn företrädare för barn. Utredningen föreslår också i kapitel 8 att vid allvarliga brott med fängelse i straffskalan ska ett målsägande- biträde förordnas för barn. Många av dem som verkar som målsägandebiträden tar också uppdrag som särskilda företrädare. Propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) framhöll vikten av en god kontakt mellan barnet och den särskilda företrädaren. Förmågan att kommunicera med det utsatta barnet är mycket viktig. För att göra det behöver advokaten kunskap om barns utveckling och om samtal med barn. Både med hänsyn till den allmänna utveckling som skett i fråga om synen på barn som brottsoffer och med hänsyn till nya rön inom den viktimologiska forskningen gällande barns ställning i rättsväsendet, är det viktigt att den särskilda företrädaren har kunskap om barn. Sådant som kan vara särskilt viktigt att känna till rör barns reaktioner på svåra händelser, forskning kring barns utsagor, trovärdighetsbedömningar liksom forskning om förhörsmetoder. Utredningens förslag medför att 2 § förordningen om särskild företrädare för barn, i vilken det anges vem som ska anses som biträdande jurist vid tillämpning av lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn, utgår. 14.6.4Den särskilda företrädarens ställning under förundersökningen Utredningen föreslår en förändring av 3 § lagen om särskild företrädare för barn som innebär att 3 § kommer att hänvisa till den nya bestämmelse, 23 kap. 10 a § RB som utredningen föreslagit och vilken anger att målsägandebiträdet ska meddelas när förhör med målsäganden ska äga rum och att målsäganden och målsägandebiträdet har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, få information eller ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. Förändringen i 3 § innebär att hänvisningen till 23 kap. 10 RB utgår medan hänvisningen till 23 kap. 11 § RB kvarstår. I 3 § lagen om särskild företrädare för barn finns en hänvisning till bestämmelserna i 23 kap. 10 och 11 §§ RB. Enligt de här bestämmelserna har målsägandebiträdet rätt att närvara vid förhör med målsäganden. Genom hänvisningen gäller samma bestäm- melser för den särskilde företrädaren som för målsägandebiträdet. Om den särskilda företrädaren är närvarande vid förhör får hon Lagen om särskild företrädare för barn eller han framställa frågor till den som hörs i den ordning som undersökningsledaren bestämmer. Utredningen menar att i de fall där en särskild företrädare behöver förordnas är det av största vikt att denne är närvarande vid förhör. Det är också angeläget att den särskilde företrädaren hålls informerad om utredningen för att kunna bevaka barnets rätt. Därför föreslår utredningen att de regler som föreslagits avseende målsägandebiträdet i kapitel fem, d v s en ny 23 kap. 10 a § RB, ska gälla också för den särskilde företrädaren. Utredningens förslag medför en förändring av 3 § lagen om särskild företrädare för barn med innebörden att 3 § hänvisar till bestämmelsen i 23 kap. 10 a § RB. Förslaget får till följd att den särskilde företrädaren fortsättningsvis ska meddelas när förhör ska äga rum med målsäganden under förundersökningen och att den särskilde företrädaren har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. Det innebär också att hänvisningen i 3 § lagen om särskild företrädare för barn till 23 kap. 10 § RB utgår medan hänvisningen till 23 kap. 11 § RB kvarstår. 14.6.5Interimistiskt förordnande av särskild företrädare för barn Utredningen föreslår en förändring av 6 § lagen om särskild företrädare enligt vilket åklagaren, istället för rätten, ges rätt att interimistiskt förordna en särskild företrädare för barn. Utredningen föreslår också att tidsfristen inom vilken ett beslut om interimistiskt förordnande ska expedieras enligt 2 a § förordningen om särskild företrädare för barn, förlängs . Enligt den ordning som råder gör åklagaren en ansökan om ett interimistiskt beslut till domstolen. Ett interimistiskt beslut är temporärt och gäller till dess att det blivit fastställt av domstol eller vunnit laga kraft. När det uppstår en misstanke om att ett barn har utsatts för brott av en vårdnadshavare eller någon annan närstående, och det finns anledning att inleda förundersökning, måste utrednings- åtgärder initieras omgående. Enligt propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1989/99:133) behöver en ansökan om särskild företrädare för barn i de allra flesta fall göras på ett mycket Lagen om särskild företrädare för barn tidigt stadium av förundersökningen (s. 35). Om det rör sig om pågående övergrepp, måste utredningen ges högsta prioritet. Förstahandsåtgärder är grundläggande i den här situationen och de inbegriper i vissa fall beslut om ett interimistiskt förordnande av en särskild företrädare för barn. Det finns flera skäl till att det i det här läget är viktigt att snabbt säkra bevis. Det har bl a att göra med olikheter mellan vuxna och barn i fråga om att minnas händelser. Ett annat skäl är att de uppgifter som barnet lämnar inte ska påverkas av andra. Enligt bestämmelsen i 2 a § förundersöknings- kungörelsen (1947:948) ska förundersökning vid vissa brottstyper bedrivas särskilt skyndsamt när målsäganden var vid tiden för anmälan. I promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1) föreslogs en förändring av bestämmelsen enligt vilken skyndsamhet ska gälla även vid sexualbrott. Även om det ur ett helhetsperspektiv är viktigt att skyndsamheten vägs mot noggrannhet är det ofta viktigt att det inledande förhöret hålls relativt omgående efter det att brott av den här typen har anmälts. Enligt 3 § lagen om särskild företrädare för barn ska det som i 23 kap. 10 och 11 §§ anges om målsägandebiträdes närvaro vid förhör, tillämpas på den särskilda företrädaren. Det betyder att den särskilda företrädaren har möjlighet att närvara vid förhöret och att ställa kompletterande frågor till målsäganden. Lagstiftningen ger möjlighet att förordna en särskild företrädare för att ta till vara barnets rätt. I de situationer där de särskilda företrädarna förordnas är det av mycket stor vikt att företrädaren verkligen kan delta vid förhöret. På grund av den särskilda företrädarens betydelse i rättsprocessen är det angeläget att förfarandet för att besluta om intermimistiskt förordnande inte är alltför komplicerat. Det har också påpekats att i de allra flesta fall bedöms interimistiskt förordnande vara nödvändigt för att tillvarata barnets rätt. Det är åklagaren som har underlaget för beslutet om förordnande av särskild företrädare. Det är ett underlag som oftast består av fakta om utredningsbehovet och om misstanken om brott mot barnet. När domstolen fattar beslut om förordnande av särskild företrädare för barn har den ingen annan utredning att grunda sitt beslut på än den utredning som har lämnats av åklagaren. I praktiken är det åklagaren som gör bedömningen av behovet av särskild företrädare. Utredningens allmänna uppfattning är att det som är mest angeläget vid den här typen av brott är att det ges goda möjligheter att snabbt utreda brott och att barnet får en Lagen om särskild företrädare för barn oberoende företrädare som är kompetent att hantera de här känsliga situationerna samt att företrädaren och utredaren får tid på sig att utföra de nödvändiga inledande åtgärderna. Därför menar utredningen att åklagaren bör få befogenhet att interimistiskt förordna särskild företrädare när det kan anses nödvändigt. Åklagaren är den som bäst kan se målsägandens behov och det skulle gagna utredningen om beslutsvägen förkortades och handläggningstiderna minskades. Enligt den lagstiftning som finns beslutar åklagaren om tvångsmedel under förundersökningen. Utredningen menar att sådana beslut är jämförbara med ett interimistiskt beslut. En befogenhet för åklagaren att ta beslut om interimistiskt förordnande kan också jämställas med den befogenhet som socialnämnden har att besluta om omhändertagande i enlighet med 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Enligt den ordning som råder gäller ett par olika tidsfrister inom lagstiftningen om särskild företrädare för barn. Åklagaren ska enligt 7 § lagen om särskild företrädare underrätta barnets vårdnadshavare om de utredningsåtgärder som vidtas i fråga om barnet sedan ett interimistiskt beslut har meddelats. Ingen tidsrymd finns angiven inom vilken underrättelsen ska förmedlas utan det ska ske så snart det är möjligt utan men för utredningen.