sou · GVB392 · 2008-01-01 00:00:00 — Med vår definition av urkundsbegreppet kommer även elektroniska handlingar att innefattas i förfalsknings- skyddet för urkunder, om handlingen upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och har en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Det straffrättsliga skyddet för urkunder i elektronisk miljö kommer därmed att begränsas till hand- lingar som har vissa likheter med traditionella pappersurkunder, medan andra elektroniska handlingar faller utanför. Fråga är om vissa elektroniska meddelanden som saknar kontrollerbar utställarangiv- else ändå kan anses vara i behov av ett straffrättsligt skydd och hur ett sådant skydd i så fall bör utformas. För ett straffrättsligt skydd talar den omständigheten att många rättshandlingar sker t.ex. via vanliga e-postmeddelanden eller handlingar framställda genom ett ordbehandlingsprogram där det saknas möjligheter att kontrollera utställarangivelsen på ett tillför- litligt sätt. Sådana handlingar har i dagens samhälle delvis kommit att ersätta kommunikationen med pappersbaserade handlingar. Med- delanden som lämnas på detta sätt kan vara utomordentligt betydelse- fulla som bevis i angelägenheter av t.ex. rättslig betydelse. vår bedömning har kommunikation under sådana former fått en så stor betydelse i vårt samhälle att det finns ett behov av straffrätts- ligt skydd. Till detta kommer att vi enligt våra direktiv har att främja användningen och tilliten till informationstekniken. Att lagtekniskt jämställa sådana meddelanden med urkunder, som har ett straffrättsligt skydd redan vid framställandet, anser vi emellertid skulle utgöra en alltför vidlyftig kriminalisering. Detta har till viss del sin förklaring i mångfalden bland elektroniska hand- lingar och tänkbara förfalskningssituationer i den elektroniska miljön. Dessutom uppfattas det vanligtvis som tillåtet att använda och be- arbeta texter i elektronisk form. I en elektronisk handling som inte är försedd med en elektronisk underskrift eller liknande skydd är det också möjligt att ändra texten utan att det, vid en utskrift eller när texten visas på bildskärm, kan kontrolleras om handlingen är äkta. Varje bearbetning av en elektronisk handling utan utställarens vetskap kan självklart inte betraktas som ett straffvärt handlande. Situationen är emellertid annorlunda om en elektronisk handling manipuleras och sedan används så att det ges sken av att den är äkta, dvs. att härröra från en viss person, trots att så inte är fallet. En sådan handling har enligt vårt förslag inte urkundsstatus, annat än om det finns en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillför- litligt sätt. Bara för att ett namn står skrivet i ett e-postmeddelande eller i ett ordbehandlingsdokument kan detta krav inte anses upp- fyllt. Ansvar för urkundsförfalskning kan därmed inte komma i fråga och detsamma gäller beträffande straffansvar för brukande enligt 14 kap. 9 § för det fall att det förfalskade används. En annan sak är att användandet av handlingen kan leda till straffansvar för t.ex. bedrägeri, om förutsättningarna härför i övrigt är uppfyllda. Enligt vår mening är det dock för vissa fall sakligt motiverat med ett särskilt straffskydd för åberopande av en manipulerad elektro- nisk handling även om handlingen i sig, enligt vårt förslag, inte har formen av en urkund. Vi föreslår därför en straffbestämmelse som tar sikte på ett brukande av falsk elektronisk handling. Straffansvaret får emellertid inte bli för vidsträckt. Den begränsningen bör därför göras att användandet av den elektroniska handlingen ska ske i en rättslig eller ekonomisk angelägenhet, där syftet är att skaffa sig en förmån eller undgå en förpliktelse. Att det uppställs ett krav på visst syfte innebär att det införs ett krav på direkt uppsåt. Sådana avgränsningar förekommer i t.ex. 16 kap. 4 § och 17 kap. 4 § brotts- balken. Mot bakgrund av de tekniska möjligheter som finns att bearbeta texter i elektronisk form anser vi att en sådan avgränsning är befogad. Med elektronisk handling menas detsamma som enligt 14 kap. 1 § andra stycket 2, se avsnitt 6.3.3.1. För straffansvar bör vidare krävas att den elektroniska handlingen är av betydelse som bevis. Härav följer att handlingen ska ha ett före- ställningsinnehåll och även i övrigt vara jämförbar med en urkund bl.a. genom att den innehåller en tydlig utställare. Ytterligare ett krav för straffansvar bör vara att användandet av handlingen innebär fara i bevishänseende. Därigenom utesluts gärningar där det inte finns någon risk att handlingen ska betraktas som äkta. Även om ett en manipulerad handling enligt bestämmelsen kan innehålla osanna uppgifter är det av avgörande betydelse att hand- lingen är vilseledande i fråga om sitt ursprung. Den nya bestämmel- sen bör därför placeras i 14 kap. . Det nya brottet kan vid bedömningen av straffvärdet jämföras med missbruk av urkund och det föreslagna brottet missbruk av handling. Det är därför naturligt att brukande av falsk elektronisk handling ges samma straffskala. Vi föreslår därför att det föreskrivs böter eller fängelse . Vi bedömer att försök eller förberedelse till den nu föreslagna gärningen inte bör vara straffbelagd. 6.7.2Manipulation av teknisk uppteckning Bedömning: Manipulation av tekniska uppteckningar eller andra automatiska registreringar av faktiska förhållanden bör inte längre bedömas som urkundsförfalskning (jfr rättsfallet NJA 1991 s. 739). En teknisk uppteckning kan inte äkthetsprövas på sedvanligt sätt eftersom en utställare endast går att peka ut genom resonemang som framstår som konstlade. Gärningen har karaktären av sanningsbrott, eller medverkan till sådant brott. En särskild straffbestämmelse, med placering i 15 kap. , bör därför införas som tydligare och på ett systematiskt bättre sätt reglerar denna typ av gärningar. Vid utformningen av straff- bestämmelsen bör tillämpningsområdet för bestämmelsen om dataintrång i 4 kap. 9 c § beaktas. Förslag: Den som obehörigen ändrar i en teknisk uppteckning eller annan automatisk registrering av faktiska förhållanden eller bearbetning av sådan registrering, som är avsedd att ligga till grund för myndighets kontroll eller för beräkning av skatt, avgift eller ersättning, så att registreringen eller bearbetningen återger faktiska förhållanden på ett oriktigt sätt, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för manipulation av teknisk uppteckning till böter eller fängelse i högst . Det är vanligt att händelseförlopp och andra faktiska förhållanden registreras, bearbetas och dokumenteras automatiserat. Det upptagna förloppet kan sedan presenteras på ett sätt som kan avläsas och kon- trolleras av en människa utan några särskilda tekniska hjälpmedel. Sådana registreringar sker bl.a. i färdskrivare i vissa fordon, vid auto- matiserad kameraövervakning av trafik och uttag av avgifter i sam- band med detta, i mätare för avläsning av förbrukad elström, och på ett stort antal andra områden där uppgifter blir föremål för auto- matiserad behandling. I rättspraxis har det förekommit att manipulationer med sådana tekniska uppteckningar har bedömts som urkundsförfalskning. Så var fallet i Högsta domstolens avgörande NJA 1991 s. 739. Frågan i målet var huruvida det i s.k. kilometerräknare för den numera av- skaffade kilometerskatten använda stämpelkortet, utgjorde urkund i mening och om det utgjort urkundsförfalskning att låta stämpla kortet i en annan räknare, vars nummer ändrats så att det överensstämt med den i det ifrågavarande fordonet inmontera- de räknaren. besvarade båda frågorna jakande. Stämpelkortet, som framställts på maskinell väg, var utlämnat av trafiksäkerhetsverket till bilägaren. På kortet angavs bl.a. bilägarens namn, bilnumret och numret på bilens kilometerräknare. Uppgift till ledning för skattedebitering skulle med jämna mellanrum läm- nas till trafiksäkerhetsverket genom att korten stämplades i bilens plomberade kilometerräknare, varvid förutom räkneverkets ställning även kilometerräknarens nummer angavs, och sedan återställdes till trafiksäkerhetsverket. Systemet innebar att ägaren inte skulle kunna påverka stämplingen på annat sätt än genom körsträckans längd. konstaterade att det sagda innebar att stämpel- kortet skulle anses vara utställt av trafiksäkerhetsverket. ostämplat skick fick kortet anses ha betydelse som bevis och det- samma gällde uppenbarligen för det stämplade kortet, som direkt skulle ligga till grund för skattens bestämmande. Det förhållandet att kortet framställts på angivet sätt hindrade inte att det kunde vara en urkund enligt 14 kap. 1 §. Beträffande själva förfalskningsåtgärden, vilken alltså bestod i att kortet stämplats i en annan – manipulerad – kilometerräknare konstaterade att, enligt det aktuella uppbörds- systemet, bilägaren inte skulle kunna påverka den mekaniska hante- ringen av stämpelkortet på annat sätt än genom körsträckans längd. Bilägaren har därför enligt inte framstått som utställare av stämpelkortet. Skulle det bli tal om en upphovsman i vanlig mening till uppgifterna på urkunden, så var det trafiksäker- hetsverket. En annan möjlighet var, uttalade , att urkunden såvitt gällde körsträckan uppfattades som härrörande från kilometerräknaren, men i så fall från en korrekt fungerande räknare. Oavsett vilket av dessa synsätt som anlades innebar ett obehörigt ingrepp i denna mekaniska procedur att urkunden delvis härrörde från annan än den gav sken av; det gällde vare sig manipulationer skedde enbart med kilometerräknaren eller, som i det aktuella målet, en annan räknare än den avsedda använts för stämplingen. Genom förfarandet – att en annan räknare än den avsedda använts för stämp- lingen – fick därför en falsk urkund anses framställd, konstaterade . Högsta domstolens avgörande har kritiserats i den juridiska dok- trinen, se i Juridisk 1991–92, s. 704 f. Kritiken går ut på att tänjer stadgandet om urkundsför- falskning till att täcka gärningar varigenom mer eller mindre auto- matiska uppteckningar förvanskas, men där äkthetsprövningen på grund av tekniken erbjuder betydande svårigheter. Även Datastraff- rättsutredningen uppmärksammade problematiken (SOU 1992:110, bl.a. s. 273). 6.7.2.2En ny reglering beträffande tekniska uppteckningar Svårigheten med de tekniska uppteckningarna är att de som regel inte kan äkthetsprövas på sedvanligt sätt eftersom en utställare en- dast går att peka ut genom resonemang som framstår som konstlade. Frågan kan ställas om det är den som rent praktiskt är upphovet till den process som registreras som ska anses vara utställare, t.ex. föraren av ett fordon med färdskrivare, om det är den myndighet eller annan som kräver att uppteckningarna ska göras som bör ses som utställare eller om den som äger eller annars förfogar över ut- rustningen och aktiverat den bör anses ställa ut uppteckningarna; jfr avsnitt 6.3.2. I litteraturen har hävdats att manipulationer med en apparat, som medför att den gör oriktiga eller vilseledande upp- teckningar eller bearbetningar, inte kan bedömas som förfalsknings- brott, eftersom analogin med medverkan till sanningsbrott är alltför stark (se Jareborg, Brotten III, 2 uppl., s. 55). Bakom dessa uttalan- den ligger bedömningen att apparaten i dessa fall är att betrakta som upphovsman, och att en prövning av uppteckningens äkthet enligt vanliga regler leder till slutsatsen att den är äkta, dvs. den härrör från den som den ger sken av att härröra från. Däremot är innehållet osant, eftersom de faktiska förhållandena återges på ett oriktigt sätt, t.ex. att en bil i verkligheten körts en annan sträcka än den angivna. Vi instämmer i vad som anförts i doktrinen. En teknisk uppteck- ning skiljer sig i väsentliga avseenden från handlingar som utgör urkunder. I stället för att låta anpassa urkundsdefinitionen efter de tekniska uppteckningarna, är det enligt vår mening lämpligare att skapa en särreglering beträffande dessa. Denna reglering skulle genom sin utformning och systematiska placering tydligare framhäva gär- ningens karaktär som sanningsbrott, och inte som förfalskningsbrott. Även om den manipulerade tekniska uppteckningen i vissa fall kan vara vilseledande i fråga om sitt ursprung är det centrala att den alltid innehåller osanna uppgifter. Enligt vår uppfattning bör den nya bestämmelsen därför placeras i 15 kap. . En ny bestämmelse bör vara teknikneutral bl.a. i den meningen att det för frågan om straffansvar inte ska spela någon roll huruvida den tekniska uppteckningen görs mekaniskt eller genom automa- tiserad behandling på elektronisk väg. Görs den elektroniskt är det vid utformningen av en ny bestämmelse om straffansvar viktigt att beakta bestämmelsen i 4 kap. 9 c § om dataintrång. Där kriminaliseras att olovligen bereda sig tillgång till en uppgift som är avsedd för automatiserad behandling eller olovligen ändra, utplåna, blockera eller i register föra in en sådan uppgift. Den typ av handlande som vi överväger kan även utgöra ett led i ett för- mögenhets- eller skattebrott. Det centrala i en kriminalisering av manipulationer med tekniska uppteckningar bör vara att straffbelägga förfaranden där gärnings- mannen genom sin åtgärd åstadkommer att en teknisk uppteckning, eller annan automatisk registrering eller bearbetning av sådan regi- strering, på ett oriktigt sätt återger de förhållanden som avses bli registrerade. Straffansvaret bör omfatta såväl de fall när åtgärden avsett den tekniska uppteckningen som sådan, som de fall när åt- gärden avsett den mjukvara eller mekaniska process som genererat uppteckningen. Resultatet blir nämligen i dessa båda fall detsamma; en uppteckning som innehåller osann uppgift. I vårt förslag kommer det till uttryck i formuleringen ändra i en teknisk uppteckning vilket, till skillnad från t.ex. ändra en teknisk uppteckning, är av- sedd att omfatta åtgärder som är hänförliga till såväl förloppet som resultatet av den tekniska uppteckningen. Det kan diskuteras om en effektivt utformad kriminalisering för- utsätter att även framställande av en osann uppteckning nämns i lagtexten. En på så sätt utformad kriminalisering finns t.ex. i tysk rätt (se § 268, Strafgesetzbuch, Fälschung technischer Aufzeich- nungen). Vi har valt att låta straffbudet endast omfatta de fall när en registrering av verkliga förhållanden skett, men där registreringen – till följd av en manipulation – återger dessa förhållanden på ett oriktigt sätt. Det är endast i dessa fall man kan tala om en mani- pulation av den tekniska uppteckningen. Vår bedömning är att alla straffvärda fall kommer att täckas in med den föreslagna lydelsen. Brottsbeteckningen kan lämpligen vara manipulation av teknisk uppteckning eftersom det på ett bra sätt beskriver vad den brotts- liga gärningen består i. Enligt vårt förslag är den nya gärningen inte straffbelagd på försöks- eller förberedelsestadiet. Enligt artikel 15.8 i rådets förordning (EEG) nr 3821/85 om färdskrivare vid vägtransporter, ändrad genom bl.a. rådets förordning (EG) nr 2135/98 samt och rådets förordning (EG) nr 561/2006, är det förbjudet att förfalska, utplåna eller för- störa uppgifterna på diagrambladet, uppgifterna som lagrats i färd- skrivaren eller på förarkortet samt utskrifter från den färdskrivare som anges i bilaga 1 B till förordningen. Överträdelser av bestäm- melsen är straffsanktionerad genom en bestämmelse i 9 kap. 1 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. Det får i den fortsatta beredningen övervägas om vårt förslag får några konsekvenser för bestämmelsen i regeringens förordning, jfr här också avsnitt 6.6.1 och hindrande av urkunds bevisfunktion. 6.7.2.3Begränsning av det straffbara området Det är givet att straffansvaret måste begränsas på ett effektivt sätt. Det bör t.ex. inte avse vilka tekniska uppteckningar som helst. Sådana förekommer på ett stort antal ställen i samhället och ett generellt förbud mot manipulation av dessa, skulle innebära ett alltför långtgående straffansvar. Typiskt sett finns ett skydds- intresse för de tekniska uppteckningar som är avsedda att ligga till grund för myndighets kontroll eller för beräkning av skatt, avgift eller för nyttjandeersättning, t.ex. för förbrukad elström. Ett längre gående straffansvar enligt den här bestämmelsen än så, är enligt vår mening inte motiverat. Vidare finns det helt legitima skäl att göra ingrepp i tekniska uppteckningar, t.ex. när det sker med tillstånd från den som förfogar över apparaturen. Sådana fall bör givetvis falla utanför det straffbara området, vilket också bör komma till tydligt uttryck i lagtexten. Vidare bör endast sådana åtgärder vara straffbara som innebär fara i bevishänseende. Det nya brottet kommer sakligt sett att ligga relativt nära data- intrångsbrottet, för vilket är stadgat böter eller fängelse i högst . Det kan därför synas naturligt att brottet manipulation av tek- nisk uppteckning ges samma straffskala. Vi har emellertid övervägt att föreslå att brottet ska ha samma straffskala som urkundsför- falskning av normalgraden, dvs. fängelse i högst . Skälet härtill är att gärningar av aktuellt slag enligt gällande rätt torde bedömas som urkundsförfalskning, men också att de tekniska uppteckningar som vår bestämmelse avser att skydda är av särskild betydelse. Detta skulle motivera en strängare straffskala. torde det finnas fall när omständigheterna är sådana att straffvärdet ligger under allmänt fängelseminimum. Detta talar för att straffskalan även bör innehålla böter. Vi har därför stannat för att föreslå straffskalan böter eller fängelse i högst . Något behov av ett särskilt grovt brott, med en strängare straffskala, har vi inte kunnat se. Som berörts ovan kan brott mot den föreslagna bestämmelsen om manipulation av teknisk uppteckning i många fall också utgöra data- intrång enligt 4 kap. 9 c § . Enligt vårt förslag kommer båda bestämmelserna att ha identiska straffskalor. Bestämmelsen om dataintrång får emellertid ses som en mer generell bestämmelse som träffar alla fall av bl.a. olovligt ändrande i uppgifter avsedda för automatiserad behandling och inte bara sådana som förekommer i en teknisk uppteckning i den mening som begreppet har i den nu föreslagna bestämmelsen. Mot bakgrund av det sistnämnda torde bestämmelsen om manipulation av teknisk uppteckning utgöra lex specialis i förhållande till dataintrångsbestämmelsen. När fråga är om gärning som utgör brott mot båda bestämmelserna bör ansvar utdömas enbart för manipulation av teknisk uppteckning. 6.8Lämnande av osanna uppgifter i urkund eller annan handling 6.8.1Osann eller vårdslös försäkran Bedömning: Det råder osäkerhet i fråga om kravet i 15 kap. 10 § på skriftlig utsaga utesluter straffansvar i de fall där uppgifterna lämnas i elektronisk form. Denna osäkerhet bör undanröjas genom lagstiftning. Bestämmelsen bör även i övrigt moderniseras. Vissa specialstraffrättsliga bestämmelser som in- förts, blir överflödiga när vårt förslag genomförs. De bör därför upphävas. Förslag: Den som på annat sätt än muntligen lämnar osann upp- gift eller förtiger sanningen i en försäkran som enligt lag eller förordning lämnas på heder och samvete, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för osann försäkran till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängel- se i högst . Sker sådan gärning av grov oaktsamhet, döms för vårdslös försäkran till böter eller fängelse . Följande straffbestämmelser upphävs: 5 § lagen (2004:115) om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens administration, 30 kap. 2 § första stycket 3 och andra stycket aktiebolags- lagen (2005:551) Det förekommer på ett stort antal områden att enskilda lämnar uppgifter som direkt eller indirekt ska läggas till grund för t.ex. rättshandlingar av olika slag eller myndighets beslut. I en rad för- fattningar föreskrivs därför att vissa uppgifter ska lämnas på heder och samvete, se t.ex. 3 kap. 3 § , 2 § lagen (2004:115) om självbetjäningstjänster via Internet inom socialför- säkringens administration och 3 kap. 8 § lagen (1962:381) om all- män försäkring. Att uppgifter skall lämnas på heder och samvete gäller generellt för socialförsäkringsförmåner enligt 20 kap. 8 § andra stycket lagen om allmän försäkring, för ansökningar om studiestöd enligt 29 och 36 §§ studiestödsförordningen (2000:655) samt för dagersättning m.m. till asylsökande enligt 8 § förordningen (1994:361) om mottagande av asylsökande m.fl. Det är utomordentligt viktigt att sådana uppgifter verkligen är korrekta och behovet av att kunna förlita sig på dem är ett skyddsvärt intresse. Straffbudet i 15 kap. 10 § syftar till att tillgodose det intresset. Det förekommer också ofta att bestämmelser getts om hur och i vilken form uppgifter på heder och samvete ska lämnas, jfr t.ex. 3 § lagen om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäk- ringens administration. I bestämmelsen sägs att elektronisk signatur enligt 2 § lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer ska användas när uppgift lämnas på heder och samvete. Det kan också förekomma andra bestämmelser som straffbelägger lämnande av oriktiga uppgifter enligt en viss författning, se t.ex. 8 kap. 11 § andra stycket lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Ett förfarande som omfattas av 15 kap. 10 § kan vidare utgöra t.ex. bedrägeri, försök till sådant brott, eller skattebrott. trädde bidragsbrottslagen (2007:612) i kraft. Lagen gäller ekonomiska förmåner som enligt lag beslutats av bl.a. , eller arbetslöshets- kassorna. Lagen innehåller straffbestämmelser för den som lämnar oriktiga uppgifter eller inte anmäler ändrade förhållanden som han eller hon är skyldig att anmäla enligt lag eller förordning. För straffansvar krävs att åtgärden orsakat fara för att en ekonomisk förmån felaktigt betalats ut eller betalas ut med för högt belopp. För bidragsbrott är stadgat fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Om brottet är grovt döms för grovt bidragsbrott till fängelse i lägst och högst . Den som av grov oaktsamhet begår en enligt lagen straffbelagd gärning döms för vårdslöst bidragsbrott till böter eller fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till beloppet och övriga omständigheter är mindre allvarlig, döms inte till ansvar. I förarbetena till lagens anges att om en gärning också innefattar osann försäkran eller vårdslös försäkran, bör dömas endast för bidragsbrott (prop. 2006/07:80, s. 80). Det bör för fullständighetens skull nämnas att det inom de sociala trygghetssystemen finns exempel på författningar där uppgifter av sådant slag inte ska lämnas på heder och samvete eller under annan liknande försäkring. Det handlar t.ex. om arbetslöshetsersättning och ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453). Beträf- fande arbetslöshetsersättning finns en bestämmelse i 66 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring om att sökande som med- vetet eller av grov vårdslöshet lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter om förhållanden av betydelse för rätten till ersättning ska frånkännas rätt till ersättning. Se även 37 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. En förutsättning för straffansvar enligt 15 kap. 10 § är att de aktuella uppgifterna lämnas i skriftlig utsaga. Krav på skriftlighet har i många fall ansetts innefatta elektroniskt överförda uppgifter, se t.ex. 9 § konsumentkreditlagen (1992:830) och 1 kap. 5 § lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. Legalitetsprincipen gör dock att detta inte kan tas för givet inom straffrätten. Det har i olika sammanhang ifrågasatts om inte det i 15 kap. 10 § angivna kravet på att en utsaga ska ha lämnats i skriftlig form hindrar att någon fälls till ansvar för osann eller vårdslös försäkran om de oriktiga uppgifterna har läm- nats endast elektroniskt. Denna oklarhet har fört med sig att special- straffrättsliga bestämmelser införts, där ett straffansvar motsvarande det som gäller enligt 15 kap. 10 § föreskrivs för den som lämnar oriktiga uppgifter i elektronisk form. Det första och tydligaste