sou · GVB35 · 2008-01-01 00:00:00 — Här kan särskilt nämnas möjligheten att besluta om tvångsmedel såsom hämtning till förhör (6 § förundersökningskungörelsen [1947:948]), beslag (27 kap. 4 § ), husrannsakan (28 kap. 4 § ), kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 13 § rättegångs- balken) samt möjligheten att inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 § ) m.m. Enligt lagstiftningen kan såväl åklagare som polismyndighet både inleda och leda förundersökning och därför används i vissa bestämmelser det neutrala begreppet undersökningsledare. Befogenheter för SUM:s personal åsyftas en förundersökningsledare, som antingen kan vara en åklagare eller en tjänsteman inom polisen. Förundersökningsledarens ansvar för undersökningens be- drivande är detsamma oavsett om det är en polismyndighet eller en åklagare som leder förundersökningen. Däremot finns det skillnader mellan polismyndighetens och åklagarens befogenheter. Bland åtgärder som åklagaren ensam har rätt att besluta kan nämnas förundersökningsbegränsning (se 23 kap. 4 a § ) och anhållningsbeslut (se 24 kap. 6 § ). När det under en förundersökning blir aktuellt att fatta sådana beslut måste åklagaren träda in som förundersökningsledare om detta inte redan har skett. Också enskilda polismän har ett antal befogenheter under en brottsutredning. I det följande beskriver vi de befogenheter som tillkommer enskilda polismän och åklagare samt redogör för olika tvångsmedel. I polislagen, och i annan lagstiftning finns uttryckliga regler som ger polisen befogenhet att göra ingripanden som för de drabbade innebär begränsning av någon av de grundläggande fri- och rättigheterna som anges i regeringsformen. Tanken är att den regleringen skall vara i stort sett heltäckande. Ett polisingripande får därför inte grundas enbart på 8 § första stycket polislagen (1984:387) utan det måste finnas ett uttryckligt lagstöd för det ingripande som är aktuellt. Enligt denna bestämmelse skall en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste tillgripas skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Bestämmelserna i om förundersökning i brottmål reglerar polisens och åklagarens verksamhet från det att det uppkommer anledning anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats till dess att åtal har väckts. Befogenheter för SUM:s personal befogenheterna gripande, medtagande till förhör, husrannsakan och liknande tvångsmedel. Vid sidan av och polislagen finns ett stort antal författningar med bestämmelser som i olika hänseenden reglerar polisens befogenheter. Som exempel på sådana befogenheter kan nämnas reglerna i 2 kap. 22 och 23 §§ ordningslagen (1993:1617) som ger polismyndighet befogenhet att i vissa särskilda fall upplösa en offentlig tillställning eller en allmän sammankomst (jfr 13 b § polislagen). I fordonslagen (2002:574) finns särskilda bestämmelser om befogenhet för polisman att bl.a. utföra flygande inspektion och meddela körförbud. Lagen (1976:1090) om alkoholutandnings- prov ger möjlighet att företa sådana prov och enligt körkortslagen (1998:488) kan en polismyndighet vid svårare trafikbrott besluta att omhänderta körkort. Till polisens uppgifter hör bl.a. att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten samt att övervaka och hindra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten samt ingripa när sådana inträffat. Till polisens uppgifter hör också att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp. Dessa uppgifter regleras inte i utan finns i stället bl.a. i polislagen. För att kunna fullgöra sina uppgifter måste polisen vara utrustad med vissa befogenheter att på olika sätt ingripa mot enskilda. Polisens befogenheter i den brottsutredande verksamheten är närmare reglerad i 23–28 kap. . För den övriga polisverksamheten finns bestämmelser bl.a. i polislagen. Vissa befogenheter för polismän regleras i 10–24 §§ polislagen. Av dessa befogenheter kan några nämnas. Enligt 10 § polislagen får en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd i vissa situationer som är uppräknade i paragrafen. Paragrafen avser att tillgodose regeringsformens krav på lagstöd för de begränsningar i de grundläggande fri- och rättigheterna som polisens rätt och skyldighet att använda våld innebär. I paragrafen beskrivs ett antal vanliga typfall då en befogenhet att använda våld tillkommer polisen under förutsättning att andra medel är otillräckliga och att i Befogenheter för SUM:s personal det enskilda fallet rimliga proportioner föreligger mellan medel och mål. Polisen har enligt en rad specialbestämmelser befogenhet att under där angivna förutsättningar besluta att personer skall omhändertas. Som exempel kan anges 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och 47 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Beslut i dessa fall skall fattas av polismyndigheten och beslutanderätten kan delegeras i första hand till tjänstemän i den s.k. polischefskarriären (3 kap. 8 och 9 §§ polisförordningen [1998:1558]). Ett tillfälligt omhändertagande enligt 11 § polislagen beslutas av den enskilde polisen i avvaktan på ett myndighetsbeslut. Av 13 § polislagen framgår att om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får en polisman, när det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsna honom från visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas. Om dessa åtgärder är otillräckliga får personen tillfälligt omhändertas. Ett avlägsnande syftar till att föra en person från en plats medan ett avvisande innebär att en person hindras från att komma in i ett område eller en byggnad. En polisman har vidare befogenhet att avvisa eller avlägsna den som försöker tränga in på avspärrat område när det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten skall kunna upprätthållas (13 a § polislagen). Möjligheten för polisen att upplösa en allmän sammankomst eller offentlig tillställning enligt 2 kap. 22 eller 23 § ordningslagen får anses innefatta en rätt för polisen att vidta nödvändiga åtgärder för att verkställa ett sådant beslut. Polisen får enligt 13 b § polislagen avvisa eller avlägsna deltagare och åskådare om det behövs för att syftet med beslutet enligt ordningslagen skall uppnås. Polisen har även rätt att avvisa eller avlägsna den som deltar i en folksamling, som inte är en allmän sammankomst eller offentlig tillställning, om folksamlingen stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för ordningen (13 c § polislagen). Polisen har rätt att i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten spärra av eller på annat sätt förbjuda tillträde till ett visst område eller utrymme. Bestämmelser härom finns bl.a. i 23 och 24 §§ polislagen samt i 27 kap. 15 § . Befogenheter för SUM:s personal Enligt 17 § polislagen får den som omhändertagits med stöd av polislagen tas i förvar. Med förvar avses placering i arrest eller annat låst utrymme. Förvarstagande får dock endast ske om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Av 19 § polislagen framgår att en polisman som griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon i anslutning till ingrip- andet får kroppsvisitera denne i den utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall kunna tas om hand, eller för att hans identitet skall kunna fastställas. För att söka efter en person som med laga stöd skall omhändertas får en polisman enligt 20 § polislagen bereda sig tillträde till den eftersöktes bostad eller till annat hus, rum eller ställe som tillhör eller disponeras av honom. Detsamma gäller i fråga om en lokal som är tillgänglig för allmänheten. Bestämmelsen gäller enbart i fråga om husrannsakningar och andra under- sökningar som görs med stöd av polislagen eller särskild förvaltningsrättslig lagstiftning. För åtgärder av detta slag som görs inom ramen för brottsutredningar gäller bestämmelserna i . I finns bestämmelser om en polismans befogenheter i den brottsutredande verksamheten. Bland dessa kan följande nämnas. Enligt 23 kap. 8 § är den som befinner sig på plats där brott förövas på polismans tillsägelse skyldig att följa med till ett förhör som hålls därefter. Om han vägrar utan giltig orsak får polismannen ta med honom till förhöret. I 24 kap. 7 § finns bestämmelser om en polismans befogenhet att utan anhållningsbeslut gripa den som är misstänkt för brott. Ett gripande förutsätter att det finns skäl att anhålla någon. Enligt 27 kap. 4 § får den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ta föremål som påträffas i beslag. Av andra stycket framgår att föremål, som i annat fall påträffas, får tas i beslag efter beslut av undersöknings- ledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål får även utan sådant Befogenheter för SUM:s personal beslut en polisman ta föremål i beslag. Detta gäller dock inte brev, telegram eller annan liknande försändelse. En polisman får enligt 28 kap. 5 § företa husrannsakan utan förordnande av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten, om det är fara i dröjsmål. Detta gäller dock inte husrannsakan för delgivning. Ett beslut att inleda en förundersökning skall enligt 23 kap. 3 § fattas av polismyndighet eller åklagaren. Om en åklagare övertar ledningen av förundersökningen av brottet övertar han ansvaret för förundersökningen i dess helhet. En förundersök- ning avgränsas genom det brott som förundersökningen avser och inte genom vilka personer som berörs. Som huvudregel skall åklagaren inträda som förundersöknings- ledare när någon skäligen kan misstänkas för brottet. Om saken är av enkel beskaffenhet kan undantag göras från den regeln. I vissa fall skall åklagaren träda in som undersökningsledare trots att det ännu inte föreligger en skälig misstanke mot viss person, nämligen när detta är påkallat av särskilda skäl. Om åklagaren är förundersökningsledare får han anlita biträde av polismyndighet eller uppdra åt polisman att företa en särskild åtgärd för att bedriva förundersökningen. innehåller åtskilliga bestämmelser som reglerar åklagarens befogenheter vid förundersökning i brottmål. En del av dessa befogenheter tillkommer förundersökningsledaren och är desamma oberoende av om det är polismyndigheten eller åklagaren som är förundersökningsledare. Vissa befogenheter är förbehållna åklagare. I 23 kap. 4 a § finns processekonomiskt motiverade regler om att förundersökning i vissa fall inte behöver genomföras, s.k. förundersökningsbegränsning. Det kan vara fråga om fall där det inte föreligger proportion mellan kostnaderna för utredningen och sakens betydelse. För nedläggning krävs att det Befogenheter för SUM:s personal kan antas att brottet inte skulle leda till svårare påföljd än böter. Vidare kan en förundersökning läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av reglerna om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. eller till följd av regler om särskild åtalsprövning. Åklagare fattar beslut om förundersökningsbegränsning. Enligt 23 kap. 6 b § får frågor om utdömande av vite som har förelagts för att en person skall infinna sig till förhör under förundersökningen prövas av åklagaren. När en förundersökning avslutas skall det enligt 23 kap. 20 § meddelas beslut i åtalsfrågan. Ett sådant beslut fattas av åklagaren. Av 24 kap. 6 § framgår att anhållningsbeslut endast får meddelas av åklagaren. Av bestämmelserna i 25 kap. framgår att om någon är skäligen misstänkt för ett brott, på vilket fängelse kan följa, och det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, kan han meddelas reseförbud eller anmälningsskyldighet om det i övigt inte finns anledning att anhålla eller häkta honom. Beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet meddelas av åklagaren eller rätten. och utför en del arbetsuppgifter som liknar de som polisen utför. Dessa kan bl.a. avse förundersökning och tvångsmedel. I detta avsnitt redovisas en del av de befogenheter som tillkommer tjänstemän vid och . Lagen (2000:1225) om straff för smuggling trädde i kraft då lagen (1960:418) om straff för varusmuggling upphörde. Avsikten med förändringarna i den nya lagen var att stärka rättssäkerheten och att upprätthålla kontroll- verksamhetens effektivitet. För att uppnå detta eftersträvades att samma bestämmelser skulle gälla för tjänstemän vid och och för polismän i situationer där det typiskt sett är en tillfällighet om ingripandet görs av den ene eller andre. Befogenheter för SUM:s personal I lagen om straff för smuggling har befogenheterna för tjänstemän vid och utökats till att gälla i motsvarande mån som för polisman när det är fråga om befogenhet att hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen innan förundersökning har inletts (23 kap. 3 § tredje stycket ), att häva ett gripande, då det är uppenbart att det inte finns skäl för ett fortsatt gripande (24 kap. 8 § tredje stycket ), att utan förordnande av förundersökningsledare, åklagare eller domstol besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning, då det är fara i dröjsmål (28 kap. 13 § första stycket ), att dels, med motsvarighet i 19 § första stycket 1 polislagen, vid ett ingripande besluta om kroppsvisitation för att omhänderta vapen eller andra farliga föremål, dels ta hand om ett påträffat föremål som ingripandet pågår. Befogenheterna för tjänstemännen vid och är begränsade jämfört med polisens befogenheter bl.a. enligt följande: Tjänstemän har befogenhet att utan att ha förordnande av förundersökningsledare, åklagare eller domstol göra husrannsakan i magasin eller liknande och sådana lokaler som är tillgängliga för allmänheten endast om det är fara i dröjsmål. Befogenheten att företa kroppsvisitation, ytlig kropps- besiktning och urinprov gäller endast sådana personer som i samband med in- eller utresa uppehåller sig i trakterna invid landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en flygplats eller något annat område som har direkt förbindelse med utlandet. Ytlig kroppsbesiktning av den som är får ske endast om det finns särskilda skäl för det. Befogenheter för SUM:s personal Enligt 19 § lagen om straff för smuggling har befogenhet att besluta att inleda och bedriva förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. . Befogenheterna att fatta sådant beslut omfattar dels brott enligt lagen om straff för smuggling, dels andra brott som avses i 1 § andra stycket samma lag. I bestämmelsen regleras vidare åklagarens skyldighet att ta över ledningen av en sådan förundersökning samt att åklagaren har befogenhet att ta tulltjänstemän i anspråk då åklagaren leder en förundersökning. Åklagaren har inte rätt att meddela anvisningar då förundersökningen leds av . När leder förundersökningar har samma befogenheter och skyldigheter som enligt gäller för undersöknings- ledare. Genom 23 kap. 24 § blir även förundersökningskungörelsen tillämplig, i den mån inte något annat följer av bestämmelserna i lagen om straff för smuggling. Det innebär bl.a. följande. lägga ned förundersökningen (23 kap. 4 § andra stycket och 4 a § ) hålla förhör med var och en som kan antas lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § ) hämta någon till förhör (23 kap. 7 § ) kvarhålla någon för förhör (23 kap. 9 § ) inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 § rättegångs- balken) ansöka om kvarstad och interimistiskt ta lös egendom i förvar (26 kap. 2 och 3 §§ ) ta egendom i beslag (27 kap. 4 § ) besluta om husrannsakan (28 kap. 4 § ) Om saken inte är av enkel beskaffenhet skall ledningen av förundersökningen övertas av en åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet (19 § andra stycket lagen om straff för smuggling). Tjänstemän vid och har befogenhet att hålla förhör och vidta utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen (20 § lagen om straff för smuggling). Dessa tjänstemän får även ålägga någon att följa med till förhör och ta med personen till förhör. Bestämmelsen gäller de fall då någon inte Befogenheter för SUM:s personal har gripits och det inte heller är fråga om beslut av undersöknings- ledaren att hämta någon. Enligt 21 § lagen om straff för smuggling har tjänstemän vid och samma rätt som polismän att enligt 24 kap. 7 § gripa den som är misstänkt för brott enligt lagen om straff för smuggling eller ett sådant brott som avses i 1 § andra stycket. Vidare har dessa tjänstemän samma befogenhet att ta egendom i beslag som tillkommer polismän enligt (22 § lagen om straff för smuggling). De allmänna förutsättningarna för beslag enligt 27 kap. 1 § gäller även då det är fråga om beslag enligt 22 § lagen om straff för smuggling. En tjänsteman vid eller har även samma befogenhet som en polisman att göra husrannsakan samt besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning utan för- ordnande av undersökningsledare, åklagare eller rätten om det är fara i dröjsmål. Befogenheten kan aldrig gå utöver polismans befogenhet enligt . Beslut om användning av tvångsmedel får, enligt 30 § lagen om straff för smuggling, fattas endast av en tjänsteman vid eller , som innehar befattning som är förenad med sådan befogenhet och som har genomgått erforderlig utbildning för ändamålet. Detsamma gäller för verkställighet av beslut om användning av tvångsmedel. Bestämmelsen innebär att befogenheterna inskränks till att gälla enbart sådana tjänstemän som innehar en befattning förenad med sådan befogenhet och som hunnit genomgå den utbildning som behövs för att kunna utöva befogenheten. Det ankommer på verksledningarna att besluta om vilken utbildning som skall krävas. I mål om brott enligt lagen om straff för smuggling eller andra brott som avses i 1 § andra stycket får talan föras av särskilt förordnade befattningshavare vid , om det är uppenbart att brottets straffvärde svarar mot böter och att brottet inte skall SOU 2007:5 Befogenheter för SUM:s personal föranleda någon annan påföljd (32 § lagen om straff för smuggling). Bestämmelsen knyter åtalsbefogenheten till i huvudsak samma brott som omfattas av befogenhet enligt 19 § lagen om straff för smuggling att inleda förundersökning. Av 1 § andra stycket samma lag framgår emellertid att åtalsbefogenheten är något snävare på så sätt att den inte omfattar någon form av brott enligt narkotikastrafflagen (1968:64). Åtalsbefogenheten bestäms så att den omfattar alla dessa slag av brott i den mån brottets straffvärde svarar mot böter och brottet inte likväl skall föranleda någon annan påföljd. Inom skatteförvaltningen bedrivs brotts- utredande verksamhet vid särskilda enheter som är organisatoriskt åtskilda från den övriga verksamheten inom , skattebrottsenheter. Verksamheten regleras i lagen (1997:1024) om medverkan i brottsutredningar. medverkan är begränsad främst till skatterelaterad brottslighet. Verket får dock medverka vid förundersökning också i fråga om annat brott om åklagaren finner att det finns särskilda skäl för det. Åklagare, som leder en förundersökning enligt 23 kap. rättegångs- balken, får anlita biträde av . Åklagaren får också begära biträde av i fråga om utredning av brott innan förundersökning har inletts. får självständigt utföra s.k. förenklade brottsutredningar, dvs. sådana utredningar av enkel beskaffenhet som kan genomföras utan att tillämpa reglerna om förundersökning (23 kap. 22 § ). Vid tillkomsten av skattebrottsenheterna diskuterades om enheterna borde få möjlighet att använda straffprocessuella tvångsmedel (prop. 1997/98:10 s. 50). Några sådana befogenheter infördes inte. I de fall där användandet av straffprocessuella tvångsåtgärder aktualiseras i en skattebrottsutredning fick dessa verkställas av polisen. Efter förslag i prop. 2005/06:169 Effektivare skattekontroll m.m., har utredare vid skattebrottsenheterna getts Befogenheter för SUM:s personal befogenhet att, efter uppdrag av åklagare, medverka vid husrannsakan och aktivt eftersöka handlingar. Utredaren har då i princip samma befogenheter som polismannen, dock med det undantaget att han inte får använda våld vid förrättningen. Vidare får utredaren ta handlingar i beslag i den mån våld mot person inte behöver användas (a. prop. s. 58 ff.). Lagändringarna trädde i kraft (bet. 2005/06:SkU29, rskr. 2005/06:349). får bedriva underrättelseverksamhet och spaning i fråga om brott på skatteområdet. Av 1 § förordningen (1997:898) med instruktion för Ekobrotts- myndigheten framgår att är en åklagarmyndighet för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Vid myndigheten arbetar bl.a. åklagare och poliser. Det ankommer på att tillkalla polismän för verksamhet som bedrivs vid . Myndigheten leder den verksamhet som polismännen skall delta i med undantag för åtgärder i verksamheten som enligt lag eller annan författning endast får utföras av anställda inom polisen (14 § förordningen). samverkar med andra myndigheter. Det innebär att personal från , exekutionsväsendet, och andra myndigheter är placerade vid Ekobrotts- myndigheten i den utsträckning som och respektive centrala förvaltningsmyndighet kommer överens om. För gäller föreskrifterna i åklagar- förordningen (2004:1265). I åklagarförordningen hänvisas till bestämmelserna i om vilka som är allmänna åklagare och om åklagarväsendet i övrigt samt till bestämmelserna i förordningen (2004:1266) med instruktion för Åklagar- myndigheten. För operativa verksamhet gäller således vanliga regler om åklagarverksamhet och polisverksamhet och myndigheten intar inte någon särställning när det gäller befogenheter och operativa uppgifter. Befogenheter för SUM:s personal 2005/06:169 Effektivare skattekontroll m.m. har frågan om att överlåta möjligheten att verkställa beslut om straffprocessuella tvångsmedel till skattebrottsutredare diskuterats. Av propositionen (s. 59) framgår bl.a. följande. Tvångsmedel utgör en viktig del av förundersökningsförfarandet. Med hjälp av tvångsmedel kan de brottsutredande myndigheterna bereda sig tillgång till information, säkra bevis eller säkerställa verkställighet av en kommande dom. De flesta tvångsmedel innebär ett allvarligt ingrepp i den enskildes rättssfär och i de grundläggande fri- och rättigheterna. Av rättssäkerhetsskäl är det viktigt att befattningshavare som fattar beslut om och verkställer dessa tvångsmedel uppfyller de krav som måste ställas när det gäller kunskap och erfarenhet. Effektiva tvångsåtgärder förutsätter såväl planering som ett professionellt genomförande. Av propositionen (s. 58) framgår att JK i sitt remissyttrande har anfört att man av rättssäkerhetsskäl bör vara mycket försiktig med att överlåta rätten att verkställa tvångsmedel till andra yrkeskategorier än polisen. Till polisens uppgifter hör enligt 2 § polislagen bl.a. att före- bygga, uppdaga och utreda brott. Internutredningsenheterna kan bedriva spaning inte bara för att utreda utan även för att uppdaga brott. Avsikten med SUM:s verksamhet är främst att utreda brott till följd av en anmälan. I SUM:s uppgifter bör även ingå att förebygga brott genom att informera anställnings- myndigheterna om bl.a. felaktiga beteenden som förekommit i samband med anmälda händelser. Däremot torde SUM inte ha möjlighet att uppdaga brott genom spaning och underrättelse- verksamhet eftersom SUM är en liten myndighet med begränsade resurser. Sammantaget innebär detta att SUM i princip kommer att vara en renodlad brottsutredningsmyndighet.