sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Åtgärder borde därför vid- tas för att främja svenskans bruk inom skilda samhällssektorer parallellt med andra språk. Regeringen framhöll betydelsen av att engelska och svenska används parallellt, att riktlinjer för svenskans bruk inom EU fastläggs, att insatser görs för främjande av till- komsten av nya svenska termer, uttryck och textmönster samt en god utveckling av språkteknologin. 2.5.3Målet att den offentliga svenskan ska vara vårdad, enkel och begriplig Regeringen betonade att målet om en vårdad, enkel och begriplig svenska kräver medverkan från alla som verkar i det offentliga. Skolans och språkvårdens ansvar framhölls liksom mediernas bety- delse som förebilder, det avgörande i att offentliga texter som skrivs hos myndigheter är vårdade och begripliga samt betydelsen av en svensk, enhetlig terminologi och mottagaranpassade, lättbe- gripliga texter inom it-området. Med anledning av utvecklingen av informationstekniken pekade regeringen också på att stavningskontroller, avstavningsprogram, grammatik- och stilkontroller och olika typer av dokumentmallar påverkar skrivandet och menade att språkvården borde ha till upp- gift att följa utvecklingen och samarbeta med dem som skapar pro- grammen. Man framhöll även informationsteknikens och språk- teknologins betydelse för att återuppliva minoritetsspråken och för att utveckla kommunikations- och informationssätt för personer som är beroende av teckenspråk och för synskadade. Också på detta område borde enligt regeringen utvecklingen följas och upp- muntras av språkvården. 2.5.4Målet att alla ska ha rätt till språk Språket framhölls som en nödvändig förutsättning för individens utveckling och för framgång i skola och arbetsliv. För individens möjlighet att hävda sin rätt i samhället betonades behovet av till- gång till det offentliga språket, jämsides med det språk som an- vänds inom familje-, kamrat- och vänkretsar. Det betonades även att tillgången till språk är en förutsättning för en levande demokrati där medborgarna deltar i det offentliga samtalet och i skilda samman- hang gör sina röster hörda. 2.5.5Riksdagens beslut att anta de språkpolitiska målen beslöt med knapp majoritet, 147 – 145, att anta de språkpolitiska mål som lades fram i Bästa språket (bet. 2005/06:KrU4, rskr. 2005/06:89). avslogs de borgerliga partiernas och förslag om att lagfästa svenskans ställning i och att stärka svenskans ställning i EU. De borgerliga partierna och hade egentligen tillsammans majoritet i vid den aktuella tidpunkten, men bl.a. ett kvittningsfel vid omröstningen fick till följd att regeringens förslag röstades igenom. Dåvarande kulturministern tog dock upp frågan igen och bjöd in riksdagspartierna till två särskilda möten om en språklag. Vid dessa diskussioner ställde sig alla partier positiva till att svenskans ställning skulle fastställas i lag. Vänster- partiet menade dock att frågan borde behandlas i den aktuella översynen av grundlagar. 3Språklagstiftning i några andra länder Det kan konstateras att variationerna är ganska stora när det gäller nationell lagstiftning om språk. I några europeiska länder finns det bestämmelser som reglerar det nationella språkets status i grundlag kompletterade med ytterligare bestämmelser på lag- och förord- ningsnivå. Så är det i t.ex. , och . I finns på lagnivå reglering om förhållandet mellan bokmål och ny- norsk som skriftspråk. I andra länder är situationen som i , dvs. grundläggande lagreglering av det nationella språket saknas. Det gäller t.ex. , och . För del kan konstateras att gett en kommitté i uppdrag att utreda bl.a. behovet av en lag som reglerar danska språkets status. I några länder har man valt att lagfästa reg- ler om språkets korpus, dvs. grammatiska och lexikala strukturer. Så har skett i i fråga om rättskrivning och i framför allt när det gäller terminologifrågor. I den finska språklagskommitténs betänkande Ny språklag (bet. 2001:3 s. 106) finns en redogörelse för uppgifter som () organisation för utveckling, vetenskap och kultur () har samlat in. Där framgår att grundlagarna i 158 länder i världen innehåller en eller flera bestämmelser om språkliga rättig- heter. Endast i 26 länder saknas sådana bestämmelser. I en del länder finns det dessutom särskilda språklagar där de centrala bestämmel- serna om språken och deras användning samlats. I andra länder finns bestämmelser om språkliga rättigheter i olika lagar. Den finska språklagskommittén kartlade frågor om språk i ett antal länder med hänsyn till lagstiftning och aktuella lagstiftnings- projekt liksom, i de fall det var möjligt, hur lagstiftningen fungerar i praktiken. De länder som togs med i kartläggningen och användes Språklagstiftning i några andra länder som jämförelseobjekt var de nordiska länderna, de baltiska länderna, , , , , , , , Tjeckiska republiken, , , och . Kartläggningen publicerades separat (lagberednings- avdelningens vid publikation 1/2000), medan det i betänkandet redogjordes för lagstiftningen i , de baltiska länderna (framför allt ), , , , Tjeckiska republiken och . Utifrån framför allt de redogörelser som lämnats i det finska språklagsbetänkandet (s. 106–140) och i betänk- ande Mål i mun (SOU 2002:27, s. 450 f.) ges här en redovisning av hur frågan om språklagstiftning hanterats i ett antal europeiska länder. Vissa uppgifter har hämtats ur artikeln En lag om svenska språket? (, till , Iustus förlag, 1999, s. 359–377). Urvalet av länder har skett med foku- sering på de nordiska länderna och för att ge en bild av hur man utifrån olika nationella språkliga förhållanden har behandlat frågan om språkreglering. Bestämmelser om rätt till språk och kultur överfördes utan sakliga ändringar från regeringsformen till den nya grundlagen (2 kap. 17 §). Där föreskrivs att vars och ens rätt att använda sitt eget språk, finska eller svenska, hos domstol eller andra myndig- heter och rätt att få expeditioner på det egna språket ska tryggas genom lag. Ytterligare frågor om språk regleras i 2 kap. 51 § grund- lagen, där det föreskrivs att finska eller svenska används i riksdags- arbetet, och i 2 kap. 79 §, där det föreskrivs att lagar ska stiftas och publiceras på finska och svenska. Den nya finska språklagen, som trädde i kraft , ersatte språk- lagen . Bakgrunden till lagstiftningen var bl.a. att den nya grundlagen ansågs ha stärkt principen om landets officiella två- språkighet och nationalspråkens jämställdhet samt vidgat de språk- liga rättigheterna och det allmännas förpliktelser i språkfrågor. I 1 kap. 1 § i språklagen slås fast att nationalspråk är finska och svenska. Lagens syfte anges vara att trygga den i grundlagen tillförsäk- rade rätten för var och en att hos domstolar och andra myndigheter använda sitt eget språk, antingen finska eller svenska, och att målet Språklagstiftning i några andra länder är att vars och ens rätt till rättvis rättegång och god förvaltning ska garanteras oberoende av språket samt att individens språkliga rättig- heter ska förverkligas utan att han eller hon särskilt begär det. Lagen ska tillämpas hos domstolar och andra statliga myndig- heter, kommunala myndigheter, självständiga offentliga inrättningar, ämbetsverk och republikens presidents kansli om inte något annat föreskrivs. Universiteten och vissa kyrkosamfund är undantagna från tillämpningen av språklagen, om inte något annat sägs i de lagar som reglerar dessa organs verksamhet. I språklagen finns också bestämmelser om hur den ska tillämpas på affärsverk och bolag samt enskilda som utövar offentlig förvaltning. Den finska språklagen är en allmän lag som kompletteras av speciallagstiftning. I lagen hänvisas till bestämmelser om språk i speciallagstiftning som gäller bl.a. språk i undervisnings- och utbild- ningssammanhang, språkliga rättigheter som rör kulturverksamhet, språkliga rättigheter för klienter och patienter inom hälso- och socialvård, språk i brottsutredande verksamhet och språkkunskaps- krav för offentligt anställda. Enligt lagen utgör kommunerna grundenheten för den språkliga indelningen. Utifrån befolkningens språkförhållanden är kommu- nerna indelade i enspråkiga och tvåspråkiga kommuner. Även myn- digheter är indelade i enspråkiga eller tvåspråkiga sådana. I språklagen finns bestämmelser om rätten för individer och juridiska personer att använda finska och svenska hos myndigheter, om handläggningsspråket hos myndigheterna, om språket i domar, beslut och andra expeditioner, om myndigheternas arbetsspråk och om språk i lagstiftning och i information för allmänheten. Enligt lagen ska myndigheterna se till att individens språkliga rättigheter förverkligas i praktiken. Varje myndighet har i uppgift att inom sitt verksamhetsområde övervaka att språklagen följs. ska följa verkställigheten och tillämpningen av lagen och vid behov ta initiativ och vidta andra åtgärder för att rätta till konstaterade brister. I den norska grundlagen finns inga bestämmelser om landets officiella språk. Däremot finns en språklag (lov om målbruk i offentleg teneste nr. 5) med bestämmelser om språkanvändning inom offentlig förvaltning. Språklagstiftning i några andra länder Den språkliga reglering som finns i grundlagen (92 §) består i en bestämmelse som innebär att endast en person som talar landets språk kan få tillträde till en statstjänst. Som landets språk i grund- lagens mening kan anses det norska språkets båda former, bokmål (eller riksmål) och nynorsk (eller landsmål). Inom vissa områden är det samiska språket enligt lag likställt med det norska språket. Alla dessa språk har i officiella sammanhang kallats såväl landets offici- ella språk som dess nationalspråk. lag anges att bokmål och nynorsk är likvärdiga mål- former och det föreskrivs att de ska vara jämställda skriftspråk i alla organ för staten, fylkeskommunerna och kommunerna. Språklagen tillämpas dock inte på och organ under . Lagen gäller inte de olika organens interna språk eller muntlig användning av språket. De två varianterna av norska språket, bokmål och nynorsk, har varit i bruk i . Bokmål är mer allmänt i bruk i landets östra delar och nynorsk, som bedöms vara det som används minst av de båda språken, i dess västra delar. års lik- ställighetsbeslut har vardera språkformen de facto varit landets officiella språk och kommunerna har kunnat välja vilket av dem som ska användas i kommunen. Landet har därmed kommit att få områden med olika språk. I den första språklagen, , under- ströks språkens jämbördighet och det förutsattes att tjänstemännen i de högsta statliga tjänsterna behärskade både bokmål och nynorsk i skrift. Kommuner kan besluta att kräva en viss målform i skrivelser från staten eller besluta att kommunen i språkligt hänseende ska vara neutral och på detta sätt bestämma kommunens språkstatus. I har man under ett par års tid förberett en stortings- melding om den strategiska språkpolitiken. Behandlingen i stor- tinget av rapporten planeras ske . En av de största frågorna som då väntas bli föremål för diskussion är den om even- tuell lagstiftning i syfte att skydda norskans ställning i . i gör bedömningen att det mest sannolika är att efter behandlingen kommer att be regeringen förbereda ett förslag till sådan lagstiftning. Språklagstiftning i några andra länder Den språkliga lagreglering som finns i avser rättskrivning och gäller alltså reglering i fråga om språkets korpus. Regleringen finns i två lagar, loven om Dansk Sprogenaevn och loven om dansk retskrivning, båda . Den danska språknämnden har enligt loven om Dansk Sprogenaevn till uppgift att lägga fast den danska rättskrivningen. De närmare bestämmelserna om grundvalen för språknämndens uppgifter får fastställas av kulturministern, vilket skett genom bekendtgorelsen om Dansk Sprognaevns virksamhed og sammensaettning. Den av nämnden fastställda rättskrivningen offent- liggörs i rättskrivningsordboken. Denna är bindande både inom för- valtning och inom undervisning. med uppdrag att överväga bl.a. en dansk språklag tillsatte det danska kulturministeriet en språk- kommitté – Det danske sprogudvalg – med uppdrag att följa upp utvecklingen av det danska språket. En utgångspunkt för arbetet är regeringens språkpolitiska redogörelse /2004 som ut- gjorde det första initiativet till en samlad dansk språkpolitik. Kom- mittén ska också följa upp den nordiska språkdeklarationen och andra konkreta initiativ som t.ex. Rektorskollegiets uppmaning till universiteten om språkpolitik. Kommitténs arbete kommer att av- slutas . Enligt direktiven ska kommittén redogöra för den språkliga situationen i inom följande områden: danskan i den offentliga sektorn, danskan i förskola, grundskola och inom ungdomsutbildning, danskan inom de högre utbildningarna och forskningen, även innefattande frågan om facktermer, danskan i näringslivet, främmande språk och grannspråk, danskan i EU. Kommittén ska ta ställning till behovet av och möjligheten till lag- reglering inom språkområdet antingen genom en uttrycklig språk- lag eller genom lagreglering på olika områden. Språklagstiftning i några andra länder Kommittén ska också ge konkreta förslag till en stärkt insats för det danska språket inom den offentliga sektorn, kulturlivet, närings- livet och inom utbildningssektorn. Förslag som rör språkets ställ- ning i de högre utbildningarna och inom forskningen anges vara väsentliga i sammanhanget. Det framhålls särskilt att principen om parallellspråkighet, och frågan hur den ska tillämpas i olika fall, bör belysas närmare. är språkligt sett ett ovanligt homogent land. Det finns inte någon lagreglering om det isländska språkets status men isländskan är självfallet landets officiella språk. Det finns ett lagstadgat språk- råd som kan lämna förslag i frågor som rör språk. Isländskan anses mycket viktig för den isländska identiteten och strävar efter att skydda språket från utländska influenser. Ett exempel på detta är namnlagstiftning. Enligt förnamnslagen ska förnamn (högst tre stycken) vara isländska eller böjas enligt isländska språkregler. Efternamnet ska innehålla genitivform av faderns eller moderns namn och förses med ändelsen -son eller -dottír eller vara ett traditionellt släktnamn. En islänning får inte anta makes eller makas efternamn. På finns en rådgivande personnamnskommitté. Det finns också en ortnamns- kommitté som har en rådgivande funktion när det gäller kommun- namn, vilka regleras i kommunallagen. Det finns även en lag om företagsnamn som innebär att namn som strider mot isländsk språk- tradition kan stoppas. Enligt lagen om radioverksamhet ska radio- stationer främja isländska språket och isländsk kultur och största delen av utbudet ska vara på isländska eller annat europeiskt språk. Enligt konkurrenslagen ska reklam som riktar sig till islänningar vara på isländska. har inte någon generell federal reglering som gäller språket. Det finns dock föreskrifter som reglerar användningen av tyska språket i vissa situationer, t.ex. för de federala förvaltningsmyndig- heterna och de allmänna domstolarna. På delstatsnivå finns be- stämmelser om språkstatusfrågor, även motsvarande grundlagsnivå. Språklagstiftning i några andra länder Det franska språkets ställning utgår från konstitutionen där det i artikel 2 anges att republikens språk är franska. Närmare bestäm- melser om språket finns i bl.a. lag om användning av franska språket (nr 94–665), dekret om franska offentliga tjänste- mäns användning av franska språket och förordning om franska språkets främjande. Utifrån dessa författningar bedrivs systematiska korpusarbeten, som är inriktade mer på terminologi- frågor , som i , på rättskrivning. De nämnda författ- ningarna ersatte den lag som införts i syfte att stärka franskans ställning i förhållande till engelskan. Genom språklag slås fast att franska ska användas i undervisning, arbetsliv, handel och inom offentlig sektor. Språklagarna innehåller bl.a. före- skrifter om obligatorisk användning av franska i vissa situationer. Lagen gäller den offentliga sektorn och även näringslivet. Den innehåller också tillsyns- och straffbestämmelser. Regeringen ska rapportera till parlamentet om lagens efterlevnad och franska språkets status i internationella avtal etc. Det kan noteras att med anledning av att avsåg att underteckna ramkonvention om skydd för nationella minoriteter uttalade Conseil constitutionnel , efter en förfrågan från den franske presidenten, att konventionen om landsdels- eller minoritetsspråk (daterad ) inne- håller stadganden som inte är förenliga med artikel 2 i den franska konstitutionen. Nederländska är det officiella språket i hela och som nationalspråk räknas nederländska och frisiska. Det finns ingen reglering om språkförhållandena i den nederländska grundlagen. Hos myndigheter och i domstolar används traditionellt neder- ländska. I förvaltningsrättslagen finns reglering om språk- användningen i domstolarna. har officiell status som tvåspråkigt förvaltningsom- råde. Andelen frisisktalande uppgår till knappt tjugo procent av be- folkningen, som totalt uppgår till drygt 15 miljoner invånare. Det frisiska språkets, liksom kulturens, ställning regleras genom en överenskommelse mellan nederländska regeringen och Språklagstiftning i några andra länder Den innebär bl.a. att frisiska kan användas i kontak- ter med myndigheter. Överenskommelsen reglerar också frisisk- språkig undervisning i skolorna. Undervisningen i ska förbereda eleverna på att leva i ett tvåspråkigt frisiskt-nederländskt samhälle. Därför ska undervisningen inte koncentreras till endast det egna modersmålet. För elever som bor i har under- visning i frisiska varit obligatorisk i och i gymnasieskolan . I överenskommelsen ingår även be- stämmelser om massmedierna. Det polska språket ska enligt den polska grundlagen vara landets officiella språk. fick en ny språklag, där det slås fast att det polska språket ska utgöra en grundläggande beståndsdel i den nationella identiteten och kulturen. Det föreskrivs i lagen att den inte ska påverka nationella minoriteters och etniska gruppers rättigheter. Vidare föreskrivs att regionala språkvariationer och dia- lekter ska respekteras. I lagen finns regler som syftar till att skydda det polska språket bl.a. genom att värna ett korrekt språkbruk, att etablera villkor för en riktig utveckling av språket och motverka en vulgarisering av språket. I lagen anges att polskan ska vara det officiella språket på ett antal områden, bl.a. inom statlig och offentlig förvaltning och att internationella avtal som republiken ingår som regel ska ha en polsk version. I språklagen föreskrivs vidare som huvudregel att polska ska vara det språk som används i utbildningsväsendets samtliga stadier. I finns ingen lagreglering om officiella språk. I grundlagen finns bestämmelser om förbud att diskriminera p.g.a. språk och nationell tillhörighet och om minoriteters språkliga rättig- heter. Ungerska är landets nationalspråk och är det språk som genom historien använts av majoritetsbefolkningen i landet. Ungerska är också det språk som rent faktiskt används vid myndigheterna. Språklagstiftning i några andra länder Parlamentets arbetsspråk är ungerska. En ledamot kan dock använda sitt modersmål och begära att det tolkas till ungerska. En ledamot har även rätt att få parlamentets officiella dokument över- satta till sitt modersmål. Nationella och etniska minoriteter skyddas i grundlagen. Staten ska bereda minoriteter skydd och minoriteternas kollektiva rätt att delta i samhällslivet ska garanteras. Minoriteterna har rätt att bl.a. värna sin kultur, använda sitt språk och få undervisning på minori- tetsspråket. I minoritetslagstiftning regleras förhållandena för en rad olika minoritetsgrupper såsom armenier, bulgarer, greker, kroater, polacker, rumäner, romer, tyskar, serber, slovaker, slovener och ukrainare. Dessa gruppers språk är minoritetsspråk och får an- vändas i hela landet och bestämmelserna innebär att ingen ska komma i sämre ställning för att han eller hon inte behärskar ungerska. Bland de speciella bestämmelser som gäller minoriteterna kan nämnas att var och en vid kontakter med myndigheter får använda sitt modersmål. Om myndigheten inte kan den enskildes språk tillräckligt väl får tolk anlitas. Vidare har den enskilde rätt att använda sitt modersmål, förutom i parlamentet, i lokala beslutande organ. En ungersk översättning ska dock finnas som officiell doku- mentation. Minoriteterna har också rätt att initiera minoritets- språkig undervisning. 4Författningar med reglering om språk I svensk lagstiftning finns inte några bestämmelser som direkt reg- lerar det svenska språkets status. Av viss reglering framgår det dock indirekt att lagstiftaren förutsatt att det är svenska som används, t.ex. i muntliga och skriftliga sammanhang hos förvaltningsmyn- digheter och domstolar. Sådana bestämmelser finns i förvaltnings- lagen, och förvaltningsprocesslagen. Där anges när myndigheterna bör, får eller ska anlita tolk i fall då någon inte behärskar svenska språket, eller det på grund av tal- eller hörselskada behövs tolk. Härutöver finns det i förvaltningslagen och förvalt- ningsprocesslagen regler som rör myndigheternas skyldigheter att använda en svenska som är klar och begriplig i beslut och skrivelser. För förvaltningsmyndigheterna gäller förvaltningslagen (1986:223) vid handläggning av ärenden. Den gäller också vid domstolarnas handläggning av administrativa ärenden. I den proposition genom vilken bestämmelsen om tolkning infördes i den då gällande förvaltningslagen, sägs det ligga i sakens natur att reglerna i lagen bygger på förutsättningen att myndigheternas kontakter med de enskilda äger rum på svenska språket och att de enskilda förstår vårt språk samt att detta är en grundläggande princip för såväl rättegång som förvaltningsförfarande här i landet, men att denna princip förutsätter att den som inte behärskar svenska språket i lag tillförsäkras viss särbehandling från myndighetens sida (prop. 1971:30, s. 379 f.). Författningar med reglering om språk När en myndighet har att göra med någon som inte behärskar svenska, eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad bör myndig- heten, enligt 8 § förvaltningslagen, vid behov anlita tolk. I propo- sitionen till den tidigare förvaltningslagen (prop. 1971:30) sägs det att regeln tar sikte inte bara på muntlig tolkning vid förhandlingar, förhör osv. utan också på skriftlig översättning när handlingar på främmande språk lämnas in till myndigheterna eller när myndig- heterna ska meddela sig skriftligt med någon som inte förstår svenska. Från att till en början ha varit utformad som en får-regel skärptes tolkregeln 1979 till en bör-regel med motiveringen att det inte var tillfredsställande att lagen gav utrymme för myndig- heterna att låta bli att använda tolk när sådana behövdes och fanns att tillgå. Något absolut krav på tolkning och översättning borde dock inte heller införas i den nya förvaltningslagen. Skälet till det var att omfattningen av den tolkservice som samhället rimligen kunde ge var beroende av bl.a. tillgången på tolkar, vilket sades kunna variera från ort till ort och växla över tiden (prop. 1985/86:80 s. 27). Krav på att uttrycka sig lättbegripligt I 7 § förvaltningslagen, som gäller allmänna krav på handläggningen, anges att myndigheten ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. I den allmänna motiveringen till bestämmelsen (prop. 1985/86:80 s. 24) sades att de svårigheter som enskilda ställs inför i sina kon- takter med myndigheterna ofta beror på den språkliga utform- ningen av myndigheternas skrivelser och beslut. Det sades vidare att eftersom ålderdomliga, stela och svårbegripliga formuleringar försvårar läsningen borde det av lagtexten framgå att myndig- heterna ska uttrycka sig så lättbegripligt som möjligt. Den före- slagna regeln var närmast av målsättningskaraktär och det påtalades att förslaget låg i linje med vad hade föreslagit i sin rapport – en grund för god offentlig service (Ds C 1985:3).