sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — Det andra är att förbättra beslutsunderlaget kring vad offret utsatts för. Vad gäller det förstnämnda konstaterar att detta skulle kunna uppnås genom att polisen gavs möjlighet att utreda person- brott med brottsoffrets behov av ett klarläggande som grund. Det skulle då förutsätta en justering av 31 § LUL, så att ytterligare en grund för att inleda en utredning infördes. Brå påpekar dock att man bör vara uppmärksam på att en för- ändring av detta slag kan komma att bli resurskrävande för polisen. Det anmäls cirka 5 000 fall av misshandel, olaga hot, ofred- ande och rån med en misstänkt under . Av dessa utreds i dags- läget , eller 1 000 ärenden. Enligt Brå är det svårt att uppskatta hur många 31 §-utredningar som i realiteten skulle till- komma om polisen skulle utreda alla brott mot person där det kan antas att målsäganden kan komma att begära brottsskadeersättning. Brå bedömer dock att man kan sluta sig till att det skulle röra sig om ett omfattande tillskott av utredningar. Detta ska enligt Brå ställas i relation till att komma till rätta med ett problem som förekommer i cirka 40–80 ansökningar . Brå konstaterar emellertid att det finnas skäl att anta att alla anmälningar om personbrott inte skulle behöva utredas för att ge tillräckligt underlag vid en eventuell brottsskadeansökan. Det är rimligt, påpekar , att en hel del av de anmälningar som inte utreds inte blir utredda för att omständig- heterna i fallet framstår som tillräckligt klara utan en utredning, till exempel genom att det av anmälan framgår att den misstänkte erkänner. Beslutsunderlaget kring vad offret utsatts för bör emellertid enligt Brå:s mening kunna bli bättre än även om inte fler 31 §- utredningar görs. Detta skulle exempelvis, enligt Brå, kunna ske genom att polisen i större utsträckning informerar brottsoffer om vikten av att dokumentera eventuella skador. Brå menar vidare att det även skulle kunna ske genom att polisen, i de fall där den inte inleder en utredning enligt 31 § LUL, tar in så mycket fakta som möjligt om omständigheter kring brottet när den upprättar anmä- lan. Brå framhåller också att i de fall polisen kommer till platsen för Utredningens överväganden och förslag brottet i samband med anmälan bör den information som första- handsinsatserna ger dokumenteras så väl som möjligt. Liksom Brå anser vi att kvaliteten på polisens förstahandsåtgärder och dokumentationen av dessa har stor betydelse för målsägandens möjligheter att få skadestånd eller brottsskadeersättning på grund av brottet. Sådana förstahandsåtgärder torde främst avse doku- mentation skador och ibland också brottsplatsundersökning. För att klarlägga omständigheterna kring brottet krävs det emellertid i allmänhet även andra åtgärder, t.ex. förhör med vittnen och den unge som misstänks för brottet. I vissa fall kan det vidare krävas beslut om husrannsakan för att genomföra en brottsplats- undersökning eller beslut om att ta brottsverktyg i beslag. För att omständigheterna kring brottet ska kunna klarläggas på ett till- fredställande sätt torde det som regel fordras att en utredning genomförs enligt 31 § LUL. För att förbättra brottsoffrens möj- ligheter att få skadestånd eller brottsskadeersättning på grund av brott finns det således skäl som talar för att en brottsutredning görs. En sådan bestämmelse bör också medföra andra positiva effek- ter för brottsoffren. Vi återkommer till detta. Enligt vår uppfattning bör dock inte utredning inledas för alla brott som i och för sig kan grunda skadeståndsansvar utan möj- ligheten bör begränsas till fall då det är av särskild betydelse att omständigheterna blir klarlagda. Det är främst brott som inneburit en allvarlig kränkning av målsägandens integritet eller förorsakat målsäganden svåra fysiska skador samt brott som förorsakat materiella skador till ett mycket högt ekonomiskt värde som bör komma i fråga för utredning med stöd av bestämmelsen. Denna typ av brottslighet är av sådan karaktär att en utredning i allmänhet också är motiverad för att avgöra behovet av insat- ser. I förarbetena talas om överlagda brott mot person eller egen- dom och brott som vittnar om en hög grad av hänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsa eller egen- dom (prop. 1983/84:187 s. 17). Det finns enligt vår mening starka skäl som talar för att införa en bestämmelse när det gäller denna typ av brottslighet som inne- bär en större möjlighet till hänsynstagande till målsägandens Utredningens överväganden och förslag intresse av personlig upprättelse och ersättning för skada lika väl som det är möjligt för polis och åklagare att inleda utredning för att efterforska gods som åtkommits genom brottet för att på så sätt återställa materiella värden. Vi föreslår därför att det införs en bestämmelse i 31 § LUL som föreskriver att en utredning rörande brott ska få inledas om det är av särskild betydelse med hänsyn till ett väsentligt enskilt intresse. Bestämmelsen utgör en självständig grund för att polis eller åklag- are ska få inleda utredning rörande brottet som inte är direkt knuten till behovet av insatser från , även om dessa aspekter ofta sammanfaller. Beslut om att inleda utredning med stöd av denna grund bör inte heller göras beroende av om målsäganden i samband med anmälan har för avsikt att begära skadestånd eller ansöka om brottsskadeer- sättning eftersom detta kan vara en svår fråga för målsäganden att ta ställning till vid anmälningstillfället. För att utredning ska få inledas på denna grund får det anses tillräckligt att det kan antas att målsäganden kan komma att begära skadestånd eller ansöka om brottsskadeersättning. Det kan i detta sammanhang nämnas att det är tämligen vanligt att brottsoffer, som utsatts för brott av straff- myndig person, initialt ofta uttrycker att de inte vill ha skadestånd, för att senare vid rättegången när de fått mera distans till vad de blivit utsatta för ändå yrkar skadestånd. Vid en del brott som inneburit en grov kränkning kan måls- äganden även ha ett självständigt dvs. inte bara ekonomiskt intresse av att omständigheterna kring brottet blir klarlagda. Som exempel kan nämnas sexualbrott och våldsbrott liksom andra brott som innebär allvarliga integritetskränkningar. Genom att vårt förslag innebär att brottsofferperspektivet ges en självständig betydelse kommer målsägandens ställning i utred- ningsförfarandet att stärkas. Detta kommer bl.a. att medföra att brottsoffer i högre utsträckning än kommer att förhöras. Däri- genom kommer också brottsoffren på ett annat sätt än tidigare uppleva att samhället tar det brott som de blivit utsatt för på stort allvar. Det tror vi är en viktig effekt. Förutsättningarna för att brotts- offren ska kunna tillgodogöra sig den information, som polisen är skyldig att lämna om vilka ersättningsmöjligheter som finns och vilka övriga myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp kommer genom förslaget också att förbättras. I anslutning till ett målsägandeförhör torde det nämligen finnas Utredningens överväganden och förslag bättre möjligheter för en målsägande att diskutera dessa frågor med polisen än vad som är fallet vid en anmälningsupptagning. I den nuvarande lagstiftningen är målsägandeintresset inte sär- skilt framträdande. Genom att förslaget ger polis och åklagare möj- lighet att genomföra en utredning enligt 31 § LUL som inte är knutet till att det finns ett behov av insatser från sida kommer målsägandeaspekten att beaktas på ett tydligare sätt än . 9.2.6Utredning avseende barn som inte fyllt Förslag: Den presumtionsregel vid brott för vilka inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse som innebär att en utredning ska inledas om inte särskilda skäl talar mot det, ska vara tillämplig även på barn som inte fyllt . Utredning avse- ende barn som inte fyllt med stöd av någon annan grund får däremot inledas endast om det finns synnerliga skäl. Enligt direktiven ska vi överväga behovet av att i ökad omfattning utreda mycket allvarliga brott som begås av mycket unga personer. Enligt nu gällande lagstiftning krävs synnerliga skäl för att en utredning ska få inledas mot ett barn som inte fyllt . Bestäm- melsen bör uppfattas så, att ju yngre barnet är, desto starkare skäl talar för att socialnämnden sköter den utredning som kan behövas. Detta gäller särskilt om utredningen inte motiveras av något annat skäl än att den kan ha betydelse för socialnämnden (prop. 1983/84:187 s. 33 f.). I propositionen betonas att 12-årsgränsen innefattar en avvägning mellan utredningsintresset och hänsynen till barnet. Bar- net måste ha uppnått en viss mognad för att en utredning över huvud taget ska framstå som meningsfull. I Brå:s PM 1982:3 De unga lagöverträdarna Åtgärder vid brott av ungdomar (s. 120) framhålls att undersöknings- ledaren när det gäller de brottsmisstänkta barn som är särskilt bör beakta hur det har gått sedan gärningen begicks innan han beslutar om undersökning och förhör. Vi instämmer i de förarbetsuttalanden som redogjorts för. Det krävs följaktligen mycket starka skäl för att polisen med stöd av 31 § LUL över huvud taget ska få vidta utredningsåtgärder avse- Utredningens överväganden och förslag ende barn under 12 år.TPF10FPT Det bör också framhållas att det är ytterst sällsynt att barn misstänks för att ha begått mycket all- varliga brott. De företrädare för polis och socialtjänst vi talat med har uppgett att de inte anser det finns något behov av att ökad omfattning utreda dessa brott, utan menar att utredning enligt deras uppfattning sker i de få fall det är fråga om då det är befogat. Det bör påpekas att synnerliga skäl i allmänhet torde finnas om det är fråga om ett så allvarligt brott att straffminimum enligt straffskalan är eller högre. Vi anser därför att den pre- sumtionsregel som vi föreslagit även bör vara tillämplig när i fråga om barn som är . Vid bedömningen av om en utredning ska inledas med stöd av presumtionsregeln bör man dock vara sär- skilt uppmärksam på att det med hänsyn till barnets ålder och utveckling finns ett tämligen stort utrymme för att bryta presum- tionen. Bedömningen kan med andra ord utmynna i att det finns särskilda skäl som talar mot att en utredning genomförs. Utredning avseende barn som inte fyllt med stöd av någon annan i 31 § LUL angiven grund får på samma sätt som tidigare inledas endast om det finns synnerliga skäl. När det gäller så unga barn torde behovet av sociala insatser kunna tillgodoses ändå. Vid sidan av presumtionsregeln torde det i praktiken knappast finnas något uttalat behov av att utreda brottet med hänsyn till väsentliga allmänna eller enskilda intressen. 9.3Omfattningen och inriktningen av en utredning enligt 31 § LUL Syftet med en utredning enligt 31 § LUL kan grovt sett delas in i två kategorier. Det ena är att använda utredningen som ett underlag för att få veta om det finns ett behov av insatser från . Det andra syftet är föranlett av om man från polisens sida finner att en utredning är av vikt för att tillgodose andra intressen som inte är kopplat till barnets behov av hjälpinsatser. I båda dessa fall är dock det främsta målet med utredningen att klarlägga omständigheter kring brottet. Hur omfattande och vilken inriktning en utredning ska ha är naturligtvis helt beroende av vilket brott den unge miss- tänks för, men också i viss utsträckning vilket som är syftet med utredningen. Generellt sett kan dock sägas att en utredning enligt 10TP PT Se JO 2000/01 s. 94. Utredningens överväganden och förslag 31 § LUL i allmänhet bör bedrivas på ungefär samma sätt som en förundersökning. När syftet är uppfyllt ska utredningen avslutas. Om en utredning t.ex. endast har inletts för att klargöra om någon straffmyndig har del tagit i brottet ska utredningen avslutas när detta klarlagts. Behöver barnet höras ytterligare ska det göras inom ramen för förundersökningen som gäller den straffmyndige. När det gäller utredning som görs i intresse är det, som tidigare framhållits, viktigt med en nära samverkan mellan polis och socialtjänst för att en utredning ska få rätt inriktning och för att den inte ska drivas längre än nödvändigt. Det kan i detta sammanhang erinras vad som angetts i de ursprungliga motiven nämligen att det vid en utredning är tillräckligt att det händelseför- lopp i vilket barnet tagit del blir klarlagt (prop. 1983/84:187 s. 34). Däremot är det inte meningen att ställning ska tas till frågor om gärningen formellt varit att betrakta som ett brott om den begåtts av en straffmyndig person eller hur den i så fall skulle ha rubri- cerats. Det är självfallet så att man vid en utredning enligt 31 § LUL måste ta hänsyn till barnets ålder och utveckling. När man genom- för en utredning enligt 31 § LUL bör man följaktligen vara särskilt uppmärksam på den belastning som det kan tänkas innebära för ett barn att bli utsatt för en polisutredning. Det är också viktigt att man i enlighet med iakttar att barnet behandlas på ett sådant sätt under utredningsförfarandet att det främjar bar- nets självkänsla och därigenom stärker barnets respekt för andra personers mänskliga rättigheter. Formerna för utredningen ska vidare anpassas så att de i enlighet med inten- tioner främjar barnets återanpassning. Det är således viktigt att utredningen i enlighet med 32 § tredje stycket LUL leds av åklagare eller polisman som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med brottsmisstänkta barn, är särskilt lämpad för uppgiften. Av de allmänna råd som har utfärdat följer att ett beslut om utredning enligt 31 § LUL bör dokumenteras på det sätt som anges i 1 a § förundersökningskungörelsen (RPSFS 2001:14, FAP 403-1). Av dokumentationen bör även framgå enligt vilken eller vilka grunder utredningen inleds och hur den avslutas (se även avsnitt 6.2.6). Utredningens överväganden och förslag 9.4Förfarandet vid utredning och kravet på skyndsam handläggning 32 § LUL Förslag: Någon ändring görs inte när det gäller ansvarsför- delningen mellan polis och åklagare. För att understryka vikten av att utredningen ska bedrivas med särskild skyndsamhet införs en bestämd tidsfrist inom vilken en utredning ska avslutas. Utredningen ska enligt huvudregeln vara slutförd från tidpunkten då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare Av 32 § LUL följer att vissa bestämmelser i om förundersökning ska gälla i tillämpliga delar vid utredning enligt 31 § LUL. Av hänvisningen i 32 § LUL till 23 kap. 3 § rätte- gångsbalken framgår bl.a. att såväl polismyndigheten som åklagaren är behörig att inleda utredningen. En närmare reglering av när polis respektive åklagare ska leda utredningen ges i Åklagarmyn- dighetens och föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål (ÅFS 2005:9, RPSFS 2005:11, FAP 403-5). Bestämmelsernas innebörd är att polis ska leda även utredningar enligt 31 § LUL när brottet, enligt ÅFS 2005:9, är av enkel beskaffenhet och något undantag inte är tillämpligt. När brottet inte är av enkel beskaffenhet ska utredningen däremot ledas av åklagare. Exempel på brott som anses vara av enkel beskaffenhet är stöld, misshandel och skadegörelse. Det innebär att i de allra flesta fall leds en utredning enligt 31 § LUL av polisen. När misstankar förekommer mot personer både under och ska åklagaren leda samtliga utredningar som berör den aktu- ella gärningen eller gärningsmannen, om åklagare enligt LUL eller ÅFS 2005:9 ska vara förundersökningsledare eller utredningsledare i någon del. Ett annat särskilt skäl för åklagaren att inträda som för- undersökningsledare kan vara att frågan om bevistalan aktualiseras. Oavsett vem som har ledningen av utredningen sker utrednings- arbetet huvudsakligen genom polisens försorg. Utredningen ska enligt 32 § tredje stycket LUL normalt ledas av polis eller åklagare som är särskilt lämpad för uppgiften. I fjärde stycket föreskrivs att om barnet återkommer efter att ha begått nya Utredningens överväganden och förslag brott, ska om möjligt samma polismän och åklagare anlitas för den nya utredningen. Vad gäller utredningar som rör personer som är är det åklagarens uppgift att värdera bevisningen och fatta beslut i åtals- frågan. När det däremot gäller en utredning 31 § LUL har åklag- aren inte någon sådan funktion att fylla eftersom en lagföring inte kan komma ifråga. Detta skulle kunna tala för att man gav polisen möjlighet att i högre utsträckning än leda utredningen. Å andra sidan kan det av rättssäkerhetsskäl vara motiverat att åklagare har ansvaret för utredningar enligt 31 § LUL när det gäller brott som inte kan anses vara av enkel beskaffenhet. Vid en samlad bedömning anser vi att bestämmelsen 32 § LUL i dessa delar är lämpligt utformad och vi anser därför inte att den bör ändras. Det innebär således att fördelningen mellan polis och åklagare av utred- ningar enligt 31 § LUL ska göras på samma grunder som och som bestäms i Riksåklagarens och föreskrifter. Det innebär med tanke på brottslighetens art att utredningen nor- malt kommer att ledas av polisen. I 32 § andra stycket LUL föreskrivs att en utredning som avses i 31 § samma lag ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Vad gäller barn som är men har skyndsamhetskravet preciserats i lag genom att det i 4 § LUL föreskrivs att förunder- sökningen som huvudregel ska vara avslutad och beslut i åtalsfrågan ska ha fattats senast för delgivning för brottsmisstanke. I förarbetena till i den nu gällande bestämmelsen i 32 § LUL uttalas att det är väsentligt att utredningar som gäller barn handläggs med största möjliga skyndsamhet, var- vid hänsyn måste tas till barnets ålder och utvecklingsnivå (prop. 2000/01:56 s. 28). I propositionen framhölls vidare att omständig- heterna i dessa utredningar kunde vara mycket varierande. Man ansåg därför att några generella tidsfrister inte borde införas. För att understryka vikten av skyndsamhet införde man i stället en sär- skild regel om att en utredning i vilken någon misstänks för att ha begått ett brott ska bedrivas med särskild skynd- samhet. Enligt vår uppfattning är en snabb insats från samhällets sida lika viktig oavsett om lagföring kan följa eller inte. Utredningens överväganden och förslag att det är viktigt att samhällets förhållningssätt när unga begår brott är konsekvent och tydligt. När det gäller unga lagöverträdare kan det också anföras att det är särskilt viktigt med en skyndsam handläggning inte minst av pedagogiska skäl. Att det inte finns någon bestämd tidsfrist för utredningar enligt 31 § LUL med- för att dessa utredningar i praktiken inte prioriteras i lika hög grad som de förundersökningar som rör barn som är men . Mot denna bakgrund och med hänsyn till att vi föreslår att polis och åklagare i högre utsträckning än ska få befogenheter att inleda utredning rörande brott som inte är direkt knuten till behovet av insatser från är det vår upp- fattning ett en bestämd tidsfrist även ska gälla för utredningar enligt 31 § LUL. När det gäller förundersökningar mot den som inte fyllt räknas som tidigare nämnts tidsfristen för delgivning av brottsmisstanken. Med hänsyn bl.a. till att det i nu avsedda fall är fråga om så varierande situationer har vi valt att utforma en frist- regel på ett annat sätt. Någon formell delgivning av brottsmiss- tanken görs inte heller när det gäller barn . I detta sam- manhang bör även beaktas att en utredning enligt socialtjänstlagen ska vara slutförd senast (11 kap. 2 § SoL). Vi föreslår mot bakgrund av det anförda att det införs en bestäm- melse i 32 § andra stycket LUL som förutom att den föreskriver att en utredning enligt 31 § LUL ska bedrivas med särskild skynd- samhet också föreskriver att utredningen ska avslutas senast efter den tidpunkt då det finns någon som kan misstänkas för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaff- enhet eller andra särskilda omständigheter. Utredningens överväganden och förslag 9.5Juridiskt biträde 32 a § LUL Förslag: Förutsättningarna för att förordna juridiskt biträde utvidgas, främst med hänsyn till att polis och åklagare får större befogenheter att inleda utredning rörande brott som inte är direkt knuten till behovet av insatser från . Vid utredning enligt 31 § LUL kan inte en offentlig försvarare för- ordnas för den unge. Detta gäller oavsett vilken brottslighet som utreds. Något behov av att förordna offentlig försvarare har inte ansetts föreligga, eftersom en sådan utredning inte syftar till lag- föring. I 32 a § LUL föreskrivs däremot att ett juridiskt ombud ska förordnas för den unge om det finns synnerliga skäl. Bestämmelsen trädde i kraft och i propositionen framhölls att det vid lindrigare brott i de allra flesta fall inte torde finnas något behov av juridiskt biträde för brottsmisstänkta under (prop. 2005/06:165 s. 116). I fråga om utredningar rörande mycket allvarliga brott, t.ex. dråp eller annan grov våldsanvändning, eller när utred- ningen kan leda till att stora skadeståndsanspråk ställs mot den unge kan denne dock riskera att hamna i ett mycket utsatt läge utan möjlighet att överblicka konsekvenserna av utredningen. Mot denna bakgrund ansågs det motiverat att införa bestämmelsen för att på så sätt stärka rättssäkerheten för barn vid utredning rörande brott av allvarlig art. Vårt förslag innebär som tidigare framgått att polis och åklagare i högre utsträckning än ges befogenheter att inleda utredning rörande brott som inte är direkt knuten till behovet av insatser från . Förslaget innebär också att målsägandeperspektivet får en mera framträdande roll . Brottsoffrens möjligheter att få skadestånd eller brottsskadeersättning på grund av brott som ett barn misstänks för att ha utsatt dem för kommer därigenom att öka. Vi anser därför att bestämmelsen i 32 a § LUL ska ändras så att möjligheten att förordna juridiskt biträde utvidgas. Vi föreslår att det föreskrivs i bestämmelsen att ett juridiskt biträde ska förordnas för den unge om utredning enligt 31 § LUL har inletts enligt presumtionsregeln vid särskilt allvarliga brott som vi föreslår eller om det annars finns synnerliga skäl. kan omständigheterna undantagsvis vara sådana i de fall då presum- tionsregeln är tillämplig att ett helt obligatoriskt krav på juridiskt biträde inte bör finnas. Det kan även i dessa fall vara så att endast Utredningens överväganden och förslag något enstaka förhör behöver vidtas inom utredningens ram sam- tidigt som barnets vårdnadshavare inte önskar något biträde. Vi föreslår därför en ventil för det fall det är uppenbart att något jurid- iskt biträde inte behövs. 9.6Vårdnadshavarens medverkan 33 § LUL Bedömning: Reglerna om vårdnadshavarens medverkan bör inte ändras. Den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge ska enligt 33 § LUL underrättas om att en utredning som avses i 31 § LUL har inletts och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl emot det. Har barnet råkat i problem är det givetvis vårdnadshavarna som i första hand ska ta ansvar för barnet (prop. 1983/84:187 s. 34). Såväl vårdnadshavarna som barnet kan emellertid behöva stöd från det allmännas sida. ska därför också underrättas oavsett på vilken grund utredningen har inletts (se avsnitt 9.7). Huruvida vårdnadshavarna eller annan som svarar för den unges vård och fostran tillsammans med den unge bör delges utredningen av polismyndigheten när den är avslutad får avgöras från fall till fall. Någon författningsreglering har därför inte ansetts motiverad (se prop. 2000/01:56 s. 30). I de fall det kan vara aktuellt med någon åtgärd från sida till följd av brottet förefaller det natur- ligt att diskuterar det inträffade med den unge och vårdnadshavarna. Detta utesluter dock inte att polisen när så bedöms lämpligt informerar vårdnadshavarna och den unge om utredningsresultatet.