sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Genom betänkande (SOU 2006:54) har frågor om teckenspråket och situationen för de teckenspråkiga fått en allsidig belysning. föreslår bl.a. att på olika nivåer, nationellt och internationellt, ska verka för att stärka de teckenspråkigas rättigheter och deras möjligheter att använda teckenspråket. Till grund för förslagen ligger utredningens bedömning att det svenska teckenspråket, och även andra tecken- språk, skulle ges en ställning motsvarande den som minoritets- språken har genom minoritetsspråkkonvention. Liksom för andra språkgrupper gör sig frågor om mänskliga rättigheter och diskrimineringsskydd gällande när det gäller tecken- språkiga. Som framhållits i betänkande har frågan om de teckenspråkiga och teckenspråkets ställning både språk-, handikapp- och demokratipolitiska dimensioner. Som framgått av avsnitt 7.5, berörs frågan om teckenspråkens ställning och de teckenspråkigas rättigheter i konventioner som har anslutit sig till. I sammanhanget kan nämnas konven- tionen om funktionshindrade personers rättigheter, som FN antog 2006 och undertecknade 2007. Konventionen innehåller särskilda bestämmelser om rättigheter för teckenspråkiga. I dessa delar innebär den att anslutna stater ger döva personer tillgång till teckenspråk samt erkänner och främjar användandet av tecken- språk. Även i den nordiska språkdeklarationen (se avsnitt 5.1.8) understryks vikten av att också teckenspråken tillerkänns en stark ställning. Vid kontakter med företrädare för () och () har framhållits att de teckenspråkiga anser det vara mycket angeläget att det svenska teckenspråkets ställning regleras i lag och att det tillerkänns en ställning som motsvarar de nationella minoritetsspråkens. Man betonar särskilt vikten av att teckenspråkets ställning blir föremål för reglering som visar att samhället respekterar den betydelse teckenspråket har för de teckenspråkiga och deras identitet. har också framhållit att man anser en lagreglering ha betydelse som en stabil grund för teckenspråket och för frågor med anknytning till detta språk. I förhållande till svenskan är det svenska teckenspråket ett av många minoritetsspråk i . Det är också ett nationellt språk som bygger på det svenska skriftspråket. För dess användare har teckenspråket stor betydelse för identiteten och den kulturella tillhörigheten, i likhet med hur det är för alla som använder talade språk. Utöver detta har teckenspråket en särskild betydelse på så sätt att detta språk är en förutsättning för många av de tecken- språkiga för att kunna kommunicera med omvärlden. Mot den bakgrund som här redovisats anser jag att det svenska teckenspråkets ställning bör regleras i språklagen. Detta bör lämpligen ske så att det allmänna, liksom föreslagits i fråga om minoritetsspråken, får ett särskilt ansvar för att skydda och främja det svenska teckenspråket. En mera detaljerad reglering vad gäller det allmännas insatser för att skydda och främja det svenska teckenspråket bör, liksom i fråga om minoritetsspråken, finnas i särskild lagstiftning. 12.10 Språkanvändningen i offentlig verksamhet Förslag: I språklagen ska anges att språket i domstolar, förvalt- ningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska. Nationella minoritetsspråk ska få användas när det är lämpligt. I språklagen bör hänvisas till att det finns särskilda bestäm- melser om rätt att använda samiska, finska och meänkieli, lik- som att det finns särskilda bestämmelser om rätt att i använda annat nordiskt språk. Det ska dessutom i språklagen anges att det finns särskilda bestämmelser om skyldighet för domstolar och förvaltnings- myndigheter att anlita tolk och översätta handlingar. 12.10.1 Vad avses med offentlig verksamhet? Enligt direktiven bör språkriktighetsfrågor eller språks användning inom olika områden utöver den offentliga förvaltningen inte reg- leras i språklagen. Som en konsekvens av att svenskan genom språklagen får ställning som huvudspråk anser jag att frågor om språkanvändning inom den offentliga verksamheten, dvs. inom domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet, bör regleras i språklagen. Förutom domstolar och förvaltningsmyndigheter är avsikten att bestämmel- sen ska omfatta , regeringen, kommun- och landstings- fullmäktig samt enskilda rättssubjekt i den del av deras verksamhet som avser förvaltningsuppgifter som överlämnats med stöd av 11 kap. 6 § regeringsformen. Ett skäl till att det i språklagen bör fastställas att det är svenska som ska användas i den offentliga verksamheten är bestämmelserna i 2 kap. tryckfrihetsförordningen om allmänna handlingars offentlig- het. Dessa bestämmelser ger den som är svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar till främjande av ett fritt menings- utbyte och en allsidig upplysning och ger därmed möjlighet till insyn i myndigheternas arbete. Med myndighet likställs i fråga om allmänna handlingars offentlighet enligt 2 kap. tryckfrihetsförord- ningen och beslutande församling (5 §). För att bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet i realiteten ska fylla sin funktion är det väsentligt att de handlingar som blir allmänna är skrivna på svenska, liksom att handlingar skrivna på ett annat språk än svenska och som lämnas in till myndigheten översätts i rimlig utsträckning, om de inte bedöms sakna betydelse. Beslut och domar men, som huvudregel, även andra handlingar som blir allmänna ska därför upprättas på svenska. Även då en handling översätts till ett annat språk för att en enskild mottagare ska kunna tillgodogöra sig innehållet ska handlingen av angivet skäl finnas i original på svenska i ärendet. Principen om offentlighet gäller också för domstolsförhand- lingar. För att denna princip ska ha en reell innebörd förutsätts att förhandlingarna hålls på svenska och att det tolkas till svenska i den mån personer som inte behärskar svenska, eller är allvarligt hörsel- eller talskadade, ska höras vid domstolsförhandlingen. I samman- hanget kan hänvisas till ett ärende där JO riktade kritik mot en domare som i ett mål hållit en muntlig förberedelse och en huvud- förhandling på engelska. Med hänvisning till 5 kap. 1 § första stycket och 6 § första stycket samt 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen, uttalade JO att det framgår av att det under inga omständigheter kan anses tillåtet att en förhand- ling i sin helhet eller i mera betydande omfattning hålls på något annat språk än det svenska (JO 1995/96 s. 82, Dnr 3032-1993). 12.10.3 Offentlig verksamhet hos andra än myndigheter Myndighetsutövning sker med stöd av offentligrättsliga regler och kan för den enskilde innebära förmåner, rättigheter eller skyldig- heter. Myndighetsutövning kan förekomma inte bara hos myndig- heter utan även hos s.k. privaträttsliga subjekt, som t.ex. bolag, för- eningar, stiftelser eller enskild person, som har fått förvaltnings- uppgifter med stöd av 11 kap. 6 § regeringsformen. Ett enskilt rättssubjekt som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter blir inte att betrakta som en myndighet. Därmed kommer verksamheten inte att omfattas av förvaltningslagen och andra offentligrättsliga författningar, om det inte bestämts speciella regler för verksam- heten om t.ex. tillsyn, insyn, offentlighet och besvärsmöjlighet. Genom 1 kap. 8 § sekretesslagen (1980:100) har offentlighets- principen gjorts tillämplig på handlingar hos vissa enskilda organ som har anförtrotts förvaltningsuppgifter, i princip sådana som innefattar myndighetsutövning. Vilka dessa organ är, och vilka delar av organets verksamhet det gäller, anges i en bilaga till sekre- tesslagen. Som exempel på sådana fristående organ kan nämnas besiktningsorgan enligt fordonslagen, Radiotjänst i , publicus, , i , Stiftelsen och . Även i fråga om handlingar hos aktiebolag, handelsbolag, ekonomiska föreningar och stiftelser där kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande ska, enligt 1 kap. 9 § sekretesslagen, i tillämpliga delar tryckfrihetsförordningens reg- lering om rätt att ta del av allmänna handlingar gälla. Min slutsats är att den föreslagna bestämmelsen om att svenska är språket i offentlig verksamhet bör gälla även sådana enskilda organ som har fått uppdrag att fullgöra förvaltningsuppgifter i den del av deras verksamhet som avser förvaltningsuppgifter som över- lämnats med stöd av 11 kap. 6 § regeringsformen. 12.10.4 Nationella minoritetsspråk i offentlig verksamhet Från den generella bestämmelsen att språket i offentlig verksamhet ska vara svenska har gjorts ett undantag som avser de nationella minoritetsspråken. Jag anser det befogat, som ett led i strävandena att skydda och främja dessa språk, att göra det möjligt att använda minoritetsspråk i offentlig verksamhet när så är lämpligt. Tanken har varit att en sådan bestämmelse kan vara tillämplig i delar av verksamhet och även i viss offentlig verksamhet i . 12.10.5 Särskilt om tolkning och översättning Utgångspunkten är att befintliga bestämmelser om tolkning, över- sättning och liknande som finns i förvaltningslag, rättegångsbalk och förvaltningsprocesslag m.fl. författningar bör vara kvar i respektive författning. Det föreslås inga ändringar i dessa bestäm- melser, men utredningen finner anledning att påtala att det kan finnas behov av en översyn av reglerna för att åstadkomma större enhetlighet och kompletteringar när det gäller bestämmelser om tolkning och översättning av handlingar. Som redogörs för i avsnitt 4.2–4.4 finns det lagbestämmelser om tolkning och översättning för de fall då personer som inte be- härskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadade har kontakt med förvaltningsmyndigheter och domstolar. Regler om tolkning finns bl.a. i förvaltningslagen, och för- valtningsprocesslagen och även i ett antal författningar, t.ex. i lag- arna om rätt att använda samiska, respektive finska och meänkieli, hos förvaltningsmyndigheter och domstolar (SFS 1999:1175 och SFS 1999:1176). Enligt förvaltningslagen gäller för en förvaltningsmyndighet att den vid behov bör anlita tolk när den har att göra med någon som inte behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad. Regeln gäller inte bara muntlig tolkning vid förhandlingar, förhör osv. utan också skriftlig översättning när handlingar på främmande språk lämnas in till myndigheterna eller när dessa ska meddela sig skriftligt med någon som inte förstår svenska. För de allmänna domstolarna finns uttryckliga bestämmelser om både tolkning och översättning. Enligt 5 kap. 6 § får tolk anlitas för att biträda rätten vid förhör med någon som inte Bestämmelsen anses vara analogt tillämplig under förundersökning i brottmål liksom vid mera informella kon- takter mellan rätten och en person som inte behärskar svenska språket. När det gäller översättning av handlingar vid allmänna domstolar finns det en bestämmelse i 33 kap. 9 § som innebär att handlingar som lämnas in till rätten normalt ska vara skrivna på svenska. I fråga om handlingar som inte är på svenska ska domstolen med hänsyn till kostnaderna efter omstän- digheterna avgöra om översättning behövs. Domstolen får i behovs- prövningen väga in partens möjligheter att själv få fram en över- sättning. För handlingar som skickas från rätten bör domstolen av kostnadsskäl vara försiktig med översättningar och bedöma om parten, t.ex. genom släktingar eller en invandrarbyrå, kan få en handling översatt. För förvaltningsdomstolarna gäller enligt 50 § förvaltnings- processlagen att rätten ska anlita tolk om part, vittne eller annan som ska höras inför rätten inte behärskar svenska språket. Även i annat fall får rätten vid behov anlita tolk. Som konstaterats ovan innebär mitt förslag när det gäller möjligheter till tolkning och översättning inte någon ändring av gällande regler. Frågan kan dock ställas om det är motiverat med de skillnader som finns t.ex. i regelverken för de allmänna dom- stolarna respektive för förvaltningsdomstolarna och om det finns skäl att närmare klargöra t.ex. skyldigheten att översätta hand- lingar. 12.11 Klarspråk i offentlig verksamhet Förslag: I språklagen ska föreskrivas att språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som utövar offentlig verksamhet ska vara vårdat, enkelt och begripligt. Att den offentliga svenskan ska vara vårdad, enkel och begriplig är ett av de nationella språkpolitiska målen. Det är ett självklart krav att var och en som företräder det allmänna och utövar offentlig makt ska använda ett sådant språk som den enskilde medborgaren kan förstå. Detta är av grund- läggande betydelse för den enskildes rättstrygghet och det är också en förutsättning för att myndigheter och andra organ som före- träder det allmänna ska vinna medborgarnas förtroende. Myndigheternas arbete med att utveckla och förbättra myndig- hetsspråket och göra det till ett effektivt kommunikationsmedel mellan myndigheten och den enskilde har pågått . Som redogjorts för i avsnitt 4.2 finns det i förvaltningslagen bestämmelser om språkanvändningen inom myndigheter. Dessa be- stämmelser gäller för förvaltningsmyndigheter och förvaltnings- domstolarna men inte för de allmänna domstolarna, annat än i deras administrativa verksamhet, eftersom de inte definieras som förvaltningsmyndigheter. Bestämmelserna gäller inte heller reger- ingen och beslutande politiska församlingar, som och fullmäktige i kommuner och landsting. I den numera upphävda verksförordningen fanns en bestämmelse som lade ett ansvar på myndighetschefen att se till att allmänhetens och andras kontakter med myndigheten underlättades genom bl.a. ett klart och begripligt språk i myndigheternas skrivelser och beslut. Det sagda talar för att det är motiverat med en föreskrift i språklagen som omfattar all offentlig verksamhet. Vad begreppet offentlig verksamhet avser att omfatta anges i avsnitt 10 i detta kapitel. Den föreslagna bestämmelsen i språklagen ska innebära krav på offentliga organ att deras språk ska vara vårdat, enkelt och be- gripligt. Kraven på dessa organ stämmer alltså överens med de nationella språkpolitiska målen. Innebörden av att språket ska vara vårdat är att det ska följa gängse språknormer. Att det ska vara enkelt innebär att språket ska ligga relativt nära talspråket och att språket ska vara begripligt innebär att det ska vara anpassat så att mottagaren bör kunna förstå. I sammanhanget finner jag det motiverat att särskilt framhålla, vad även fram- höll, nämligen att språkvårdsarbetet i hög grad bör inriktas på begripligheten hos myndighetstexter på Internet, inte minst med tanke på förutsättningarna för den s.k. 24-timmarsmyndigheten, se avsnitt 6.3. Det är också angeläget att samhällsinformation utfor- mas med tanke på att många människor har läs- och skrivsvårigheter. Eftersom döva personer kan ha svårt att läsa och skriva svenska bör, för att öka deras möjligheter att vara delaktiga i samhällslivet, sam- hällsinformation finns på teckenspråk. 12.12 Termer i svenskan Förslag: Enligt språklagen ska myndigheter ha ett särskilt ansvar för att svensk terminologi inom deras olika fackområden finns tillgänglig, används och utvecklas. En förutsättning för svenskans funktion som huvudspråk är att det är ett komplett språk. Det innebär att svenskan ska kunna användas inom alla områden, vilket kräver att det fortlöpande skapas svenska termer för innovationer och andra nya företeelser och begrepp inom olika samhällsområden. Inom de flesta områden sker utvecklingen genom ett inter- nationellt utbyte. Detta är ur många aspekter eftersträvansvärt och dessutom ofta nödvändigt. till svenskans ställning som ett komplett språk medför dock det internationella utbytet en risk för att det inom vissa områden inte skapas nya svenska termer i tillräcklig utsträckning. Av språkvetare ses detta som en av de viktigaste frågorna att hantera för att skydda och bevara svenskans ställning. I grund och botten är det en fråga om att så många som möjligt ska kunna få tillgång till information och kunskap och kunna delta i samhällslivet. En förutsättning för det är att svenska termer finns tillgängliga och används. Som exempel på områden där svenska har fått stå tillbaka på grund av dominans av andra språk, i huvudsak engelska, framhålls ofta den högre utbildningen och forskningsområden som teknik, medicin och naturvetenskap. Det finns naturligtvis många fler områden där man , eller , kan iaktta liknande ten- denser. är näringsliv och politik sådana områden. Det är därför, enligt min mening, angeläget att skapa förut- sättningar för ett medvetet, aktivt, kontinuerligt och i möjligaste mån samordnat arbete med terminologifrågor. För att termer ska vara användbara måste de vara enhetliga och ha en konsekvent och allmänt accepterad innebörd. Att skapa väl- fungerande termer är en komplicerad process som kräver samord- ning, bred kunskap och erfarenhet. För att så långt som möjligt säkerställa den termutveckling som är nödvändig för att värna svenskan bör myndigheter i språklagen åläggas ett särskilt ansvar för att svensk terminolog finns tillgänglig, används och utvecklas inom deras fackområde. till den process som krävs för att skapa enhetliga termer lär detta ansvar i praktiken medföra att det blir de centrala myndighetsfunktionerna inom olika sektorer som kommer att ha huvudansvaret för terminologiutvecklingen och att arbetet sker i samarbete med termutvecklingsorgan såsom Termi- nologicentrum TNC m.fl. När det gäller att använda svenska termer kommer det att vara ett ansvar för samtliga myndigheter. 12.13 Svenskan i internationella sammanhang Förslag: I språklagen ska anges att svenskan är officiella språk i internationella sammanhang. Ett språks ställning i ett land som landets officiella språk eller mot- svarande har naturligen betydelse även utanför landet och i inter- nationella relationer. Svenska språket har i praktiken haft ställning som officiella språk både inom landet och i internationella sammanhang. När avsikten nu är att svenska språkets ställning ska lagfästas har jag föreslagit att det i språklagen anges att svenskan är huvudspråk i . För fullständighetens skull bör en sådan bestämmelse kompletteras med en bestämmelse om att svenskan är officiella språk i internationella sammanhang. De internationella sammanhang som här avses är de där det all- männa uppträder, dvs. olika former för bilaterala och multilaterala förbindelser. Användningen av det svenska språket i internationella samman- hang är i mycket en praktisk fråga och styrs i stor utsträckning av sådana bruk och traditioner som har utvecklats inom respektive område. I de flesta sammanhang är svenskan ett av de mindre språken och de som representerar måste huvudsakligen använda något av de större språken, oftast engelska. Avsikten med den föreslagna regleringen är att uttrycka att när de deltagande ländernas officiella språk ska komma till användning, t.ex. i traktattexter, så är det för del svenska språket som ska användas. Huruvida svenskan är officiellt språk i olika inter- nationella organisationer är en annan sak; i andra sammanhang än EU är detta sällan eller aldrig fallet. Inte heller är avsikten att det svenska språket på ett annat sätt än systematiskt ska hävdas i det internationella samarbetet. Syftet med den föreslagna bestäm- melsen är att lagfästa det rådande svenska förhållningssättet när det gäller språkanvändningen i officiella internationella sammanhang. Som har nämnts i det föregående (avsnitt 11) är det främst i fråga om utformningen av internationella överenskommelser som det finns mer specifika riktlinjer om språkanvändning. 12.14 Språkanvändningen i EU-arbetet Förslag: Språklagen ska innehålla en bestämmelse om att svens- kans ställning som officiellt språk i EU ska värnas. Lagen ska också innehålla en bestämmelse om att den som företräder i EU ska använda svenska i sammanhang där tolkning erbjuds, om det inte av särskilda skäl är lämpligare att använda ett annat språk. 12.14.1Tänkbara effekter av en minskad användning av medlemsstaternas officiella EU-språk Arbetet inom EU:s olika verksamhetsgrenar präglas av att det sker i en mycket stor, politiskt styrd organisation. Det professionella arbetet som bedrivs av tjänstemän inom olika sakområden följs av ställningstaganden på politisk nivå, inte så sällan i kompromissens form. Vad det kan innebära för den enskilda medlemsstatens intressen att dessa tillvaratas av tjänstemän och ibland även politi- ker som arbetar på ett annat språk än det egna modersmålet är svårt att klarlägga och bedöma. I det följande ges dock några exempel, mer eller mindre uppenbara, på effekter av att arbetet inom EU i stor omfattning bedrivs på ett annat språk än svenska. För medborgarna i medlemsstaterna leder begränsningar i fråga om översättning och tolkning till försämrade förutsättningar att följa och påverka arbetet inom EU. Detta är en viktig demokratiaspekt och kan medföra risken att verksamhetens legitimitet ifrågasätts. Insyn i den nationella förvaltningen Om officiella handlingar (rapporter, granskningsdokument och liknande) som ställs till en medlemsstat översätts endast delvis eller inte alls är risken stor att allmänheten inte får tillfredsställande till- gång till innehållet. För svensk del är det också problematiskt med hänsyn till principen om allmänna handlingars offentlighet om in- komna handlingar av betydelse inte regelmässigt översätts. Tillvaratagande av nationella intressen Om det förväntas av företrädare för en medlemsstat att han eller hon bör klara av att utföra sina arbetsuppgifter på engelska kan det leda till problem i situationer där språkförmågan visar sig inte räcka till och därmed tolk- eller översättningstjänster behövs. En sak är att det kan vara svårt att bedöma den egna kapaciteten, men det kan också vara känsligt att tala om att man behöver tolkhjälp. Person- liga överväganden kan därmed komma att inverka på arbetets resultat på ett sätt som inte är önskvärt, vilket i slutändan kan be- faras få en negativ återverkan på möjligheterna att hävda de natio- nella intressena. Urvalet vid anställning och för politiska uppdrag Om arbete inom EU förutsätter goda kunskaper i engelska finns det en risk för att urvalet vid anställningar minskar och att därmed den på sakområdet skickligaste inte kommer att anställas. För politiker kan liknande effekter tänkas, där den bäst lämpade per- sonen på grund av bristande språkkunskaper kanske avstår från arbete inom EU. Intern EU-jargong och fackengelska Personer som arbetar nära varandra i en organisation eller inom ett sakområde utvecklar ofta inbördes termer och benämningar för olika förhållanden – ett slags internt fackspråk – som den som inte är initierad kan ha svårt att förstå. En liknande effekt kan uppstå när engelska används som gemensamt språk inom en grupp där medlemmarna har flera olika modersmål, något som ofta är fallet i internationella sammanhang. Engelskan kan då utvecklas internt med gruppens egna uttryckssätt och termer. Det kan innebära att personerna i gruppen sinsemellan talar engelska och förstår varandra väl medan engelskspråkiga utanför gruppen inte till fullo förstår denna fackengelska. Kompetens hos tolkar och översättare I vilken omfattning tolknings- och översättningstjänster utnyttjas får effekter för de yrkesverksamma tolkarnas och översättarnas förutsättningar att upprätthålla sin kompetens och kapacitet. För att dessa yrkesgrupper ska ha rimliga förutsättningar att bevara och utveckla skicklighet och kompetens, och därmed att utföra ett bra arbete, krävs kontinuitet i deras arbete och en medverkan under hela arbetsprocessen. Tillgång på tolkar och översättare () vid är ansvarigt för utbildningen av bl.a. konferenstolkar för EU-verk- samheten. Enligt TÖI har den kraftiga minskningen av tolkning till och från svenska som skett inneburit svårigheter för svenska konferenstolkar att uppnå full sysselsättning.