sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Bl.a. krävs tydligare och landsomfattande lagstiftning som rör nationella minoriteter, tydligare ansvarstagande och aktiva åtgärder som främ- jar minoritetsspråkens fortlevnad. Enligt utredningen är dessa åt- gärder nödvändiga för att uppfylla åtagandena som rör de nationella minoriteterna och minoritetsspråken. Utredningen har även före- slagit att nuvarande minoritetsspråklagar ska ersättas med en lag om nationella minoriteter och minoritetsspråk. 8.3De fem nationella minoritetsspråken i Nedan följer en kort beskrivning av de nationella minoritetsspråken och bakgrunden till att de erkänts som nationella minoritetsspråk i . Uppgifterna är hämtade från minoritetsspråkskommitténs betänkande Steg mot en minoritetspolitik, konvention om historiska minoritetsspråk (SOU 1997:192), propositionen Nationella minoriteter i (prop. 1997/98:143) och från Språk- rådets webbsidor (http//). Samerna är ett urfolk och utgör en nationell minoritet. Urfolks- statusen medför att samerna har en särställning i förhållande till andra nationella minoriteter och att de även har rätt till en viss kulturell autonomi. Samerna har funnits i i åtminstone 2 . Av uppskattningsvis totalt 50 000–70 000 samer finns 15 000–20 000 i . Samisk befolkning finns även i , och . Det finns flera samiska riksorganisationer och det förekommer även ett samiskt samarbete över nations- gränserna. Samiskan har ett antal varieteter. har genom konven- tionen erkänt samiska som minoritetsspråk, vilket innebär att alla varieteter omfattas. De varieteter som särskilt nämns är sydsamiska, nordsamiska och lulesamiska. Skillnaderna mellan varieteterna kan vara stora. En sydsame och en nordsame kan knappast förstå varandra, medan lulesamiska och nordsamiska ligger mycket nära varandra. De samiska språken är närmast besläktade med de östersjöfinska språken som finska och estniska. Ursamiskan växte fram mellan år 1 och år . Samiskan har av tradition varit ett talat språk där kunskaper, färdigheter och kultur förmedlats muntligen. De första böckerna på samiska kom dock . Fram till början av 1800- talet dominerade samiskan som språk i stora delar av det tradi- bosättningsområdet. talade en stor del av bondebefolkningen i samiska i hemmen. Ny- byggare, myndighetspersoner och präster lärde sig samiska för att kunna kommunicera med samerna. Allteftersom nybyggarbefolk- ningen växte trängdes emellertid samiskan tillbaka och svenska kom att alltmer dominera både i skolan, kyrkan och i hemmen. Uppgifterna om hur många som talar samiska i sägs vara mycket osäkra. uppskattade siffran till cirka 9 000 (SOU 1997:192, s. 116). Det finns same- språkiga förskolor och grundskolor på olika platser och ett gym- nasieprogram med samisk inriktning. Vidare finns det en samisk radiokanal och ett samiskt nyhetsprogram på tv. Samiskan bedömdes av ha använts inom ungefär samma geografiska områden i och hade tillsammans med en gemensam kultur och historia förts vidare från generation till generation fram till våra dagar. Med denna förankring ansågs samiskan uppfylla konventionens krav på vad som anses vara ett minoritetsspråk. är en statlig förvaltningsmyndighet och ett samiskt folk- valt organ som ska verka för en levande samisk kultur. har som en av sina särskilda uppgifter, enligt 2 kap. 1 § sametings- lagen (1992:1433), att leda det samiska språkarbetet. Detta sker genom en språkenhet som inrättats av och genom det nordiska samiska språksamarbetet. Sametingen i , och har slutit avtal om ett gemensamt samiskt språkarbete, vilket sker i samarbete med samerna i . Samiska språk- nämnden ska tillvarata och utveckla det kulturarv som hör till den talade och skrivna samiskan och ska fungera som ett expertorgan samt samordna och verka som informationsled mellan de nationella samiska språkorganen. ska även verka för att samiska får samma officiella status inom hela Sápmi (Sameland). är representerad i språkråd, som är led- ningsgrupp för det nordiska språksamarbetet inom . För samerna finns en särskild sameskolorganisation som en del av det offentliga skolväsendet. Sameskolstyrelsen (SamS) ansvarar för sameskolan och under den finns sex sameskolor som har undervisning i förskoleklass och årskurs 1–6. Sameskolan har egen kursplan med en samisk inriktning och en särskild kursplan för samiska, men motsvarar i stort den vanliga . Det finns även en samisk folkhögskola i . Ett gemensamt nordiskt förslag till en nordisk samekonvention har utarbetats av en nordisk expertkommitté på uppdrag av regering- arna och sametingen i , och . Experternas ut- kast lades fram och bereds i . Samerna benämns i konventionsförslaget som urfolket i , och . I förslaget anges som konventionens ändamål att den ska bekräfta och stärka sådana rättigheter för det samiska folket att det kan bevara och utveckla sitt språk, sin kultur, sina näringar och sitt samhällsliv med minsta möjliga hinder över gränserna och att det är staterna som på ett effektivt sätt ska skapa förutsättningarna för detta. Enligt förslaget ska det samiska folket och enskilda samer tillförsäkras skydd mot all diskriminering. För att förverkliga samernas rättighet enligt konventionen ska stat- erna vidta särskilda positiva åtgärder avseende samerna. Konven- tionsförslaget innehåller ett särskilt kapitel om samiskt språk och kultur. Som samernas språkliga rättigheter anges att de ska ha rätt att använda, utveckla och till kommande generationer förmedla sitt språk och sina traditioner samt att verka för att kunskaper i det samiska språket sprids också till samer som endast ofullständigt eller inte alls behärskar detta språk. Den innehåller också reg- lering om rätt till personnamn och geografiska namn. Staterna har enligt förslaget till uppgift att göra det möjligt för samerna att bevara, utveckla och sprida det samiska språket. Det innehåller även bestämmelser om bl.a. utrymmet för samiska i medier och utbild- ning i det samiska språket. Finska har talats i . Hur många sverigefinnar det finns eller hur många som talar finska i finns det inga exakta uppgifter om, eftersom det inte förs någon officiell statistik. Utredningen om finska och sydsamiska språken uppskattade antalet sverigefinländare i till omkring 445 000 personer vid utgången av 2003. Av dessa kan 240 000–250 000 antas vara finsktalande, men det betonas att uppgiften endast är ett an- tagande (SOU 2005:40, s. 225 f.). Under ungefär , , var det geografiska område som utgör nuvarande en del av . tid förekom en rörlighet bland befolkningen så att finsktalande medborgare fanns i den västra rikshalvan, dvs. nuvarande , där svenska dominerade och svensktalande i den östra riks- halvan, dvs. nuvarande , där finska dominerade. Finskan fanns därför i den västra rikshalvan under hela det gemensamma svenskfinska rikets bestånd. Finskan användes av allmogen och som kyrko- och predikospråk, men även i vissa officiella samman- hang. talades finska i bl.a. Stockholms- området och . Ett tecken på den finskspråkiga närvaron i är den finska församlingen där som funnits . Majoriteten av de som talat finska genom tiderna inom det nu- varande gränser har till största delen varit ständigt nyan- ländande , till stor del genom arbetskraftsinflyttning. Undan- tagna detta är de s.k. skogsfinnarna eller svedjefinnarna, som bör- jade komma till , och tornedaling- arna. fann att finskan visserligen använts i sedan i vart fall men i olika delar av landet så att det inte gick att avgränsa något bestämt geo- grafiskt område utom där finskan använts kontinuerligt och fram till . När det gäller skogsfinnarna fann man att det inte fanns kvar ett så stort antal av den gruppen att det skulle motivera en regional tillämpning av konventionens regler i de områden som av tradition bebotts av skogsfinnarna. Till följd av att regeringen fann att meänkieli skulle betraktas som ett eget språk vid den svenska ratificeringen av konventionen ansågs att även finskan i skulle behandlas som ett territoriellt baserat språk, på grund av dels att meänkieli har sin grund i finskan, dels att det finska språket fyller en viktig funktion som skriftspråk, eftersom den skrivna formen av meänkieli är under utveckling. Vidare framhölls att finskan har stor betydelse för det pågående utbytet mellan svenska och finska , både språkligt, kulturellt, socialt och ekonomiskt, samt att finska också talas av den relativt stora andel finsktalande som bor i vissa delar av . Därmed kom finskan att betraktas som ett språk med historisk geografisk bas och omfattas av konventionens bestämmelser både i del II och del III. Tornedalingarnas språk kallades tidigare ofta tornedalsfinska men kallas numera också meänkieli, som i översättning betyder vårt språk. Det som gett meänkieli dess särprägel är att det är en gammal variant av finska språket, influerat av svenska. Förutom finskan är meänkieli även besläktad med estniska, karelska och kvänska. Den finsktalande bosättning, med en enhetlig kulturbygd och starka finska särdrag, som funnits kring älv sedan troligen före medeltiden, kom 1809 att delas mellan och . Genom statens ingripande påbörjades en för- svenskning av . Det skedde genom att Tornedals- kommunerna erbjöds statsfinansierade skolor med villkoret att det enda undervisningsspråket skulle vara svenska. Följden blev att skolväsendet i var helt försvenskat i början av 1920- talet. Det förekom att eleverna bestraffades om de talade finska på lektioner och raster. Genom – Tornionlaaksolaiset (STR-T) som bildades påbörjades ett organiserat arbete för att bevara och utveckla den tornedalska kulturen och språket. talas meänkieli främst i de fem nordligaste kommunerna i landet, dvs. , , , och . Antalet användare i dessa kommuner uppskattas till 25 000–40 000 och för hela uppskattas antalet till cirka 75 000. Tornedalingarnas historia skiljer sig från övriga finsktalandes historia i på det sättet att tornedalingarna alltid bott i samma geografiska område där finska talats från generation till generation. Inför anslutningen till minoritetsspråkskonventionen ansågs de kulturella och historiska särdragen hos den tornedalsfinska befolk- ningen och deras strävan att värna om det egna språkets särart och sin egen kultur vara skäl att betrakta meänkieli som ett eget terri- toriellt språk baserat i (prop. 1998/99:143, s. 34). Romernas språk kallas i officiella sammanhang ofta chib, romskt språk. chib är ett språk utan egen nation. I alla länder där språket talas är det ett minoritetsspråk. chib används som ett samlingsbegrepp för de många olika varieteter som finns. Dessa kan ligga mycket nära varandra eller ha liten ömsesidig förståelse. I talas, i vart fall, varie- teterna svensk , finsk , kelderash, kale, lovari, tjurari, sinto, arli, bugurji och gurbet. Sedan åtminstone har det bott romer i . Olika varieteter av har talats i . Det antal som talar någon form av chib i uppskattas till 40 000. Av de varieteter som talas i har svensk och finsk sina rötter i det språk som talades av de första romerna i . Med största sannolikhet finns det en kontinuitet mellan den tidigaste språkliga formen av svensk som an- vändes i och den som talas, medan det är mer ovisst i fråga om finsk . Inför anslutningen till minoritetsspråkskonventionen ansågs att chib skulle betraktas som ett språk för att på så sätt alla varieteterna skulle komma att omfattas av konventionens skydd. chib bedömdes således i samband med anslutningen till minoritetsspråkskonventionen vara ett territoriellt obundet språk som används av hävd i landet (prop. 1998/99:143, s. 35). Omkring 4 000 personer i talar och förstår jiddisch i olika utsträckning. För många av dem är jiddisch inte förstaspråk. Språket är däremot starkt förknippat med familjeliv och judisk kultur. Det används bland släkt och vänner och i samband med förenings- och kulturaktiviteter. Jiddisch har talats i och i den form som används i , då den judiska befolkningen i ökade avsevärt i antal. De som kom till kring använde i stor utsträckning jiddisch och kring 1900-talets början kan jiddisch antas ha använts i relativt stor utsträckning av judar i . Vid tiden före och efter kom åter jiddischtalare till . När det gäller de jiddischtalare som kom runt och de som kom i samband med har överför- ingen av språket till kommande generationer minskat för varje generation. De som aktivt använder språket är främst äldre personer som kom till efter och . Jiddisch bedömdes av vara det av de historiska minoritetsspråken som använts i . Det var först vid som det användes i någon större omfattning i landet. Överföringen av språket till nya generationer i bedömdes av kommittén ha varit svagare för jiddisch än för de andra språken eftersom jiddisch i viss mån i andra generationen upphört att vara ett talat språk (SOU 1997:192, s. 143 ff.). Som skäl för bedömningen att jiddisch uppfyllde kraven enligt konventionen anförde regeringen att jiddisch troligen inte funnits kontinuerligt i men till följd av tillräckligt stora återkommande nytillskott av jiddischtalare hade språket överlevt. Dessutom framhölls att språket minskat i omfatt- ning på ett onaturligt sätt bl.a. till följd av förintelsen av judar under och att om så inte skett skulle jiddisch troligen ha haft en helt annan utbredning i . Detta tillsammans med ett ökat intresse inom de judiska församlingarna för att medverka till att jiddisch även i fortsättningen talas i angavs som skäl för att jiddisch skulle erkännas som ett minoritets- språk i (prop. 1998/99:143, s. 35). Utredningen om finska och sydsamiska språken redogjorde i betänkandet Att återta mitt språk – Åtgärder för att stärka det samiska språket (SOU 2006:19) för effekterna för de erkända minoritets- språken efter anslutning till minoritetskonven- tionerna. Utredningen pekade på följande effekter. Erkännandet av de nationella minoriteterna har framför allt betytt en bekräftelse av att stärkandet av dessa gruppers språk och kulturer är ett nationellt intresse. Erkännandet har också inneburit ett ställningstagande för ett folkrättsligt ansvar för främjandet av minoritetsspråken och kulturerna. För de nationella minoriteterna har den psykologiska betydelsen av erkännandet varit stor. Er- kännandet har gett gruppernas krav större legitimitet i majoritets- samhället och det har stärkt deras vilja att värna det egna språket. Erkännandet och det nationella regelverk som tillkommit med an- ledning av erkännandet, har medfört att de nationella minoritets- språken fått en annan status i samhället, åtminstone regionalt. förändring som skett i märks således på sina håll inom förvaltningsområdena. På andra orter och framför allt utanför för- valtningsområdena är dock beslutsfattare, tjänstemän och majori- tetsbefolkningen fortfarande okunniga, dels om de nationella mino- riteterna och deras behov, dels om internationella åtaganden enligt konventioner. Mycket återstår att göra för att uppfylla åtagandena i minoritetskonventionerna, men erkännandet innebär en början på en förändringsprocess där målet bl.a. är att stödja de historiska minoritetsspråken så att de hålls levande. granskning och nationella uppföljning har visat att det ursprungliga svenska beslutet i fråga om de anpassningar och förändringar som behövde göras för att uppfylla konventionen var för snävt. Minoritetsgrupperna kan ännu inte fullt ut aktivt dra nytta av de möjligheter som öppnats därför att genomförandet har tagit och ambitionsnivån har varit för låg. Under arbetets gång har möten hållits med företrädare för de olika nationella minoritetsspråken samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch genom , Sverigefinländarnas delegation, – Tornionlaaksolaiset (STR-T), Delegationen för romska frågor, Judiska centralrådet, Sällskapet för jiddisch kultur, och SWEBLUL (). Det har vid kontakterna med minoritetsspråksorganisationerna tydligt framkommit att man inom samtliga språkgrupper ställer sig positiv till att svenska språkets ställning lagfästs. anser minoritetsspråkgrupperna att lagen också ska innehålla bestäm- melser om de nationella minoritetsspråken. Det man framför allt förväntar sig av en sådan lagreglering är att ett offentligt ställnings- tagande skulle ha betydelse i det fortsatta arbetet med att förbättra förutsättningarna för minoritetsspråkens fortlevnad. modersmålsundervisning och svenska för invandrare Det är svårt att få fram uppgifter om vilka språk som används i och hur länge de använts, eftersom det saknas statist- iska uppgifter om befolkningens etniska tillhörighet och språktill- hörighet. Det står dock klart att det till följd av invandring från andra länder talas många andra språk än svenska. Enligt uppgifter från uppskattas antalet modersmål som talas i till omkring 150. Med få undantag har dessa språk inte använts i före , vilket har att göra med att in- vandringen till var mycket begränsad. Enligt artikel 1 i minoritetsspråkskonventionen ska ett språk användas av hävd, det vill säga att det ska ha använts i landet och fortfarande användas där, för att anses vara ett minoritetsspråk. När ett språk övergår från att vara ett invandrarspråk till att vara ett språk som används av hävd anges inte närmare i konventionen. Ett språk som först är att anse som ett invandrarspråk i ett land anses dock kunna övergå till att anses använt av hävd. I fråga om språk som använts i först efter faller dessa, enligt uppfattning, utan- för minoritetsspråkskonventionens tillämpningsområde och får i stället betraktas som invandrarspråk (SOU 1997:192, s. 108 f.). Se även avsnitt 8.1.2. Som nämnts ovan är det svårt att hitta statistik som visar hur många och vilka språk som talas i . En viss illustration av hur språkfloran ser ut ger möjligen uppgiften om vilka som var de 20 vanligaste modersmålen inom sfi (svenska för invandrare) under /06. Enligt statistik från var dessa Invandrarspråk, modersmålsundervisning och svenska för invandrare albanska, arabiska, assyriska, bosniska/serbiska/kroatiska, engelska, franska, kinesiska, kurdiska/nordkurdiska, persiska, portugisiska, polska, ryska, somaliska, sydkurdiska, spanska, thailändska, tigrinska, turkiska, tyska och vietnamesiska (290, Utbild- ningsresultat – Riksnivå, officiella statistik om förskole- verksamhet, skolbarnomsorg, skola och vuxenutbildning, Del 1, 2007, tabell 8:2, s. 157). Enligt intar en tätposition när det gäller vuxnas läs- och skrivförmåga, men hör också till de länder där skillnaden är stor mellan den invandrade och den infödda befolk- ningen i fråga om förmåga att läsa och skriva. är kraven på läs- och skrivförmåga höga. En av de orsaker till invandrares arbets- marknadsproblem som brukar nämnas är bristande språkkunskaper. Dock finns det uppgifter som tyder på att invandrare i är väsentligt bättre på att läsa och skriva på sitt nya språk än in- vandrare i flera andra länder. De som invandrar till anses dock möta högre krav på språket än invandrare i de flesta andra länder, vilket skapar problem för många (SOU 2002:27, s. 362). 9.2Det språkpolitiska målet om allas rätt till språk Ett av de fyra nationella språkpolitiska mål som antagits av riks- dagen är att allas rätt till språk ska tillgodoses. Denna rättighet omfattar såväl rätt att tillägna sig och utveckla det svenska språket som rätt att utveckla och bruka det egna modersmålet och det nationella minoritetsspråket. Målet innefattar även en rätt att få möjlighet att lära sig främmande språk. Tankarna bakom detta språk- politiska mål redovisas dels i betänkande Mål i mun (SOU 2002:27), dels i den proposition där förslagen till de nationella språkpolitiska målen lades fram, Bästa språket (prop. 2005/06:2). De språkpolitiska målen antogs av 2005 (bet. 2005/06:KrU4, rskr. 2005/06:89). Se även kapitel 2. I propositionen framhålls att språkutvecklingen såväl i svenska språket som i modersmålet för många elever med utländsk bakgrund är en mycket viktig faktor för att eleverna ska få en lyckad skolgång. Goda kunskaper i svenska språket framhålls som en central och självklar förutsättning för att en elev med utländsk bakgrund ska lyckas i skolan och i förlängningen integreras i det svenska sam- hället. Vidare konstateras att i princip all nationell och internatio- nell forskning pekar på att även utvecklandet av modersmålet Invandrarspråk, modersmålsundervisning och svenska för invandrare har stor betydelse för elevernas skolgång, såväl för den kulturella identiteten som för språkinlärningen och lärandet i ett mer över- gripande perspektiv. Enligt statistik för /06 hade av det totala antalet elever utländsk bakgrund (dvs. elever födda utomlands och elever födda i med båda för- äldrarna födda utomlands). Av dessa var det som inte klarade mål medan motsvarande andel för elever med svensk bakgrund var . Av det totala antalet elever med utländsk bakgrund var det som inte fick slutbetyg. Motsvarande andel för elever med svensk bakgrund var . Var femte elev med utländsk bakgrund uppfyllde inte behörighets- kraven för att kunna tas emot på ett nationellt program i gymnasie- skolan, jämfört med var tionde elev totalt. Den nu redovisade stati- stiken motsvaras av vad fann i sin kartläggning, baserad på förhållandena /2000 (SOU 2002:27, s. 330 f.). Andelen som inte klarar mål är dock nu något högre. Elever med utländsk bakgrund är således fortfarande starkt över- representerade bland de elever som inte når mål. Samband mellan resultat och bristande språkkunskaper konstaterade att det finns skillnader i elevernas resultat i den svenska skolan som kan hänföras till om eleverna har utländsk bakgrund eller inte. Enligt kommittén är orsakerna till dessa skillnader många men en orsak är att fler elever med utländsk bakgrund har bristande kunskaper i svenska språket. Språkkom- mittén föreslog att kommunerna ytterligare borde uppmärksamma att skolresultaten för många elever med utländsk bakgrund är oroväckande och vidta åtgärder på ett brett plan i förskolan och skolan. Man betonade att skolan inte ensam kan ges hela ansvaret för dessa frågor; stat, landsting och kommuner måste alla medverka till de åtgärder som behövs i hela samhället (SOU 2002:27 s. 333 f.). påtalade även att språkets betydelse för skolfram- gång bör lyftas fram i uppföljnings- och utvärderings- Invandrarspråk, modersmålsundervisning och svenska för invandrare arbete och att verket i större utsträckning måste uppmärksamma frågor kring olika hinder för att alla ska få rätt till språk. För att elever med annat modersmål än svenska ska nå ökad framgång i skolan föreslog att i sitt arbete med dessa frågor borde samarbeta med bl.a. språkvården och språkforskningen vid universitet och högskolor. I detta samarbete borde även (numera ) och Nationellt centrum för sfi och svenska som andraspråk ingå. I propositionen Bästa språket framhölls att en utbildningssats- ning riktad till lärare i svenska som andraspråk gjorts liksom att insatser för att förbättra situationen för elever med utländsk bak- grund vidtagits. Det som framträdde tydligast i undersökningarna om modersmålsundervisningen och undervisningen i svenska som andraspråk, menade regeringen, var ämnenas låga status och bristen på behöriga lärare. Regeringen hänvisade till att i en undersökning av modersmålsundervisning (Flera språk – fler möjlig- heter, rapport 228, 2002) framhållit att det behövs ett antal åtgärder för att förstärka modersmålsundervisningen. Verket hade konsta- terat att omfattningen av modersmålsundervisningen hade minskat . I fråga om modersmålsstödet i förskolan var denna minskning mycket stor. 9.3Modersmål, andraspråk och främmande språk När det gäller inlärningsprocessen skiljer man ofta mellan första- och andraspråksinlärning. Med förstaspråksinlärning avses vanligt- vis barnets inlärning av sitt modersmål. Om inlärningen av ett andra språk påbörjas först efter att det första språket etablerats ordentligt, talar man om andraspråkinlärning, en process som ger upphov till successiv tvåspråkighet (, Modersmål, faders- mål och andra språk, artikel i 2/01, 2001). Modersmålet är en viktig identitetssymbol.