sou · GWB3112 · 2008-12-11 00:00:00 — Materialet över- lämnas därefter till beställaren som i detta fall är ett lärosäte där eventuell tillgodoräknande till högskolepoäng görs och förs in i materialet. Det är upp till beställaren om materialet, som består av en sammanställning i ett protokoll, ska lämnas ut till validanden. Det andra exemplet har högre precisionsgrad vad gäller underlag för bedömning av den enskilde individens kunskap och kompetens. Den utgår ifrån såväl dokument, strukturerat samtal som en eller flera autentiska uppgifter. Det finns i förväg uppställda kompe- tensområden som utgår ifrån de av PRIM- gruppen utarbetade kompetenser (se avsnitt 8.2). Dessa innehåller inga nivåer dvs. differentierade kvaliteter inom kompetensområdena. Utgångs- punkten för valideringen är ett undersökande förhållningssätt i linje med Valideringsdelegationens rekommendationer. Bedöm- ningen görs av en bedömare utsedd av partssammansatta regionala yrkesberedningsgrupper. Efter valideringen erhåller validanden ett dokument av intygskaraktär där det framgår dels meriter och arbetslivserfarenhet, dels en kort beskrivning av kunskap och kom- petenser inom de kompetensområden som utgör utgångspunkten för bedömningen. 9.6Validering, bedömningsfrågor inför lärarutbildning Det har vuxit fram olika sätt att validera reell kompe- tens i form av lärande i arbete i kombination med kurser i arbetsli- vet. Detta är särskilt till för individer som saknar relevanta högskolestudier (minst 90 högskolepoäng) eller motsvarande för att vara behörig till lärarutbildningens allmänna utbildningsområde med inriktning mot yrkesämnen. Dessa har på olika sätt relaterats till högskoleutbildningar och därefter värderats till att omfatta ett visst antal högskolepoäng. Valideringsdelegationen har i sitt arbete stött på ett återkommande problem i samband med validering, nämligen svårigheten att formulera icke-formellt och informellt lärande till hur formellt lärande formuleras. I de fall validering och tillgodoräknande görs, varierar antalet poäng som tillgodoräknas, det kan vara allt från några högskolepoäng upp till 90 högskolepoäng. är det möjligt att pröva/värdera och tillgodoräkna i rela- tion till befintliga kurser inom högskolan, men . Inom vissa yrkesprogram, framförallt de tekniskt – praktiska kan det vara svårt att finna en naturlig eftergymnasial utbildning som knyter an till individens yrkeskunnande. Utgångspunkten i betänkandet Höj ribban! (SOU 1994:101) var att yrkeskunskapen inte var tillräcklig utan att denna skulle kom- pletteras med ett ytterligare, och mer teoretiskt perspektiv på kun– skapsområden inom ramen för undervisningsämnena. kom till i då validering av yrkeskunnande och tillgodoräk- nande av sådan kunskap till högskolepoäng i princip inte existerade. De kompletterande studierna som är tanken i nuvarande system har istället blivit föremål för tillgodoräknande av yrkeskunnandet, vilket i praktiken innebär att det är fullt möjligt genom arbetslivs- erfarenhet att utveckla ett kunnande som motsvarar den nivå som krävs enligt examensordningen. I de flesta fall krävs dock kom– pletterande teoretisk utbildning. Det innebär också att den kompletterande högskoleutbildningen om 90 högskolepoäng inte behövs i de fall då individen kan få sitt yrkeskunnande till– godoräknat i denna omfattning. Den tänkta kompletterande teoretiska utbildningen och yrkeskunnandet kan på så sätt vara samma sak. Alla de sju lärosäten som utredningen träffat är på något sätt involverade i validering av yrkeskunskaper som tillgodoräknas till högskolepoäng. Det skiljer sig dock åt på vilket sätt man är invol- verad i att synliggöra yrkeskunnandet. Nästan hälften av de sju lärosätena använder sig av ett nätbaserade verktyg, som tillsammans med branschernas expertbedömningar, synliggör den sökandes yrkesbredd och yrkeskunskap. Andra lärosäten arbetar mer lokalt med branscher och tillgodoräknar själva till högskolepoäng medan ytterligare någon lämnar allt material till andra delar av högskolan för tillgodoräknande. Vid ett lärosäte är det en person som tillgo- doräknar alla utbildningar utifrån information från det webbaserade materialet som då inkluderar branschernas utlåtande. Lärosätena menar att man inte har kompetensen fullt ut att göra den här typen av valideringar och tillgodoräknande. Det finns en påtaglig skillnad i hur man förfar vid antagning till det allmänna utbildningsområdet inom Lärarutbildningen. Vid några lärosäten krävs att den sökande har grundläggande behörig- het, arbetslivserfarenhet omfattande tre till och en relevant högskoleutbildning om 90 högskolepoäng eller motsvarande utbildning. Andra lärosäten accepterar grundläggande behörighet, arbets– livserfarenhet omfattande tre till och 60 högskolepoäng. Det erbjuds därefter kurser inom högskolan så att individen kan få upp till 90 högskolepoäng i relevant högskoleutbildning. Mästarbrev valideras till 60 högskolepoäng vid någon högskola. Det finns olika tolkningar av vad som är relevant högskoleutbildning och någon menar att ex. engelska mycket väl kan vara relevant för sökande inom hotell- och restaurang med tanke på ett internationellt perspektiv. Ett annat exempel är frisörer som får utbildning i I de flesta fall sker tillgodoräknande i relation till befintliga kurser inom högskolan, men det sker också tillgodoräknande som inte har någon koppling till motsvarande kunskapsområde inom högskolan. Nedan anges några andra exem- pel på kurser med avsikt att skapa möjligheter för individer att erhålla relevant högskoleutbildning om 90 högskolepoäng. Dessa kurser ska ses som möjliga vägar att komplettera andra högskole- kurser alternativt komplettera validering och tillgodoräknande av yrkeskunnande. Yrkesutbildning och arbetsliv, 15 hp, Yrkesstudier med inriktning mot grundläggande yrkesutbild- ning, 15 hp, Ledarskap och lärande för lärare i yrkesinriktade karaktärsäm- nen, 15 hp, Matematik och yrkeslärarrollen, 15 hp, Kommunikation och media, 15 hp, Företagsekonomi för yrkeslärare, fyra kurser omfattande var- dera 7,5 hp, Lärande i yrkesämnen, Den egna yrkeskunskapen, 15 hp, Risk- och säkerhetsanalys i arbetslivet, 15 hp. När det gäller kravet på relevant yrkeserfarenhet kräver de flesta lärosäten mellan tre till arbetslivserfarenhet inom yrket. I vissa fall förekommer att individer som har högskoleutbildning kan ha kortare erfarenhet i yrket, exempelvis ingenjörer. Det kan också finnas skillnader mellan olika yrken vad som krävs i erfaren- het, för vissa kan det krävas än för andra. Flera lärosäten menar att detta är något som branscherna måste uttala sig om. Validering i sin nuvarande form anses omständlig och kan skrämma bort individer att söka till lärarutbildningen. I vissa fall har sökande tillräcklig utbildning men saknar arbetslivserfarenhet. Något lärosäte förde fram tanken om att eventuellt kunna ge arbetslivserfarenhet för delar som ingår i en KY-utbildning. Vid validering av yrkeskunskaper utan tillgodoräknande försvå- ras möjligheten för denna grupp att bli forskarbehöriga. Alla lärosäten är överens om att det är viktigt att det kommer fram fler forskare ur denna yrkesgrupp eftersom området är eftersatt. Alla studerande har dock inte ambitionen att bli forskare utan tänker bli det som är det huvudsakliga syftet med lärarutbildningen, nämligen att bli lärare. Det framkom tankar om det kan finnas mer än en väg inom lärarutbildningen där den ena leder direkt till läraryrket medan en annan även leder mot forskarbehörighet. Enligt representanter från lärosätena ses statusfrågan för yrkes- lärarna som ett problem. De har varken status ute i skolorna eller inne i högskolesystemet. Flera menar att högskolepoängen är ett viktigt medel för att öka statusen för denna grupp. Även bland arbetslivsrepresentanter har denna fråga lyfts fram som viktig dvs. att högskolepoäng i sig ger en ökad status för denna lärargrupp. Det finns dock en övervägande majoritet av arbetslivsrepresentan- terna som menar att det är den reella kunskapen och kompetensen i yrket som är avgörande och att statusfrågan får lösas på annat sätt. 9.6.1Arbetslivets roll i validering inför antagning till lärarutbildning De branscher och yrkesnämnder som jag mött under utredningen representeras av en heterogen grupp när det gäller inblick och engagemang i dagens gymnasiala yrkesutbildning. Det finns också stora skillnader i deras inblick gällande hur lärarutbildningen ser ut och hur validering av yrkeskompetens sker för individer som söker till lärarutbildningen. Några branscher är inte alls involverade i validering av individer som sökt till lärarutbildningen medan andra har en aktiv del i att bedöma yrkeskunnande och yrkeskompetens. Några av de branscher som jag mött under utredningen är involve- rade i expertutlåtande med utgångspunkt i ett webbaserat valide- ringsinstrument. Ett flertal lärosäten är involverade i samma valideringsinstrument. De arbetslivsrepresentanter som är invol– verade i detta arbete erhåller en sammanställning av individens erfarenheter inom yrkeslivet och anger utifrån detta vilka kun– skaper och kompetenser individen besitter. Bedömningen sker i relation till den enskildes nuvarande yrkesroll och inte i relation till de undervisningsämnen som kommer att ingå i individens kom– mande lärarroll. Det är utifrån dessa utsagor som lärosätena sedan tillgodoräknar högskolepoäng. Oavsett om branschen är aktivt involverad i validering eller inte så är alla jag mött positiva till att medverka i ett sådant arbete framöver. Alla uttrycker värdet av att få vara med och påverka den gymnasiala yrkesutbildningen. Valideringsdelegationen har i sitt arbete samarbetat med ett flertal branschorganisationer där det utvecklats modeller för valide- ring av branschspecifik kunskap och kompetens. Det finns modeller som utgår ifrån självskattning och det finns modeller som är av mer fördjupad karaktär och innehåller såväl utforskande samtal som rollspel. De olika branschernas påbörjade arbete med validering bör utvecklas och också inkludera validering av sökande till lärarutbildningen mot yrkesämnen. Det bör också finnas möj- ligheter för branscher att samverka och lära av varandra för att på så sätt ta till vara på erfarenheter och finna gemensamma vägar framåt. 9.7Bedömning av utbildningar från andra länder Det finns ingen naturlig instans som tar sig an och bedömer yrkes- utbildningar från andra länder som motsvarar en svensk yrkesut- bildning på den nivå som jag föreslår ska vara behörighetskrav till lärarutbildningen mot yrkesämnen. kommer EQF att kunna vara ett sådant verktyg men det kommer att ta innan detta kan fungera fullt ut i praktiken. 9.8Erkännande av yrkeskunnande – ett exempel från I finns möjlighet enligt lagstiftning att erhålla examina oberoende av hur yrkesskickligheten förvärvats. Denna rätt ingår i Lag om yrkesinriktad vuxenutbildning (631/1998). Möjligheten gäller fristående examina inom yrkesinriktad grundexamen, yrkes- examina och specialyrkesexamina. Det finns examenskommissioner som har till uppgift att fastställa kriterier som ligger till grund för bedömning. Dessa kommissioner består av nio personer som tillsätts för högst i sänder. Bland medlemmarna ska arbetsgi- vare, arbetstagare och lärare företrädas. Arbetsgivarna och arbetsta- garna ska ha lika många företrädare. Det kan också ingå permanenta sakkunniga vid mötena. I speciella fall kan även självständiga yrkesutövare ingå. Examenskommissionerna beslutar om vem som får ge fristående examina. De utför inte den inledande processen med att synliggöra och bedöma yrkeskunnande utan det utförs av dem som är exa- mensarrangörer. Examensarrangörernas uppgifter är bl.a. att till- sammans med branschrepresentanter planera och ordna examens– tillfällena. Det ingår också att svara för att sakkunniga bedömare skaffas, utbildas och introduceras för uppgiften. Dessa ger sedan ett utlåtande och förordar anhållan om erkännande av yrkeskun- nandet. Examenskommissionerna uppgifter är bl.a. att övervaka och besluta om godkända eller underkända examensprestationer. De ska också utfärda och underteckna examensbetyg. Kommissionerna verkar i anslutning till Utbildningsstyrelsen som har en övergripande funktion gällande bl.a. förslag till Under- visningsministeriet som utfärdar författningar om verksamheten. För de individer som anhållit om erkännande av icke dokumenterad yrkeserfarenhet synliggörs kunskapen exempelvis genom beskriv- ning av arbetsuppgifter kombinerat med en bedömningsdiskussion. Det finns inom ramen för erkännande tre olika alternativa vägar; att individen förberett sig och avlägger yrkesprov i alla examensdelar; att individen får vissa delar av examen erkända och avlägger yrkes- prov i övriga delar av examen; att individen får hela examen erkänd av bedömare och behöver då inte avlägga yrkesprov. 10 Bedömning av nuläget I kommittédirektiven framgår problemet med den stora bristen på yrkeslärare med lärarexamen tydligt. Där beskrivs problemet i form av statistik vilket är ett sätt att belysa det på. Ett annat sätt är att beskriva den kvalitetsbrist som det innebär för många av våra ung- domar i sitt vardagsarbete i skolan. Att lärare inte har utbildning i hur man tolkar och omsätter kursplaner till ett innehåll och samti- digt har tankar om hur undervisningen ska organiseras är olyckligt. Likaså är det ett problem om läraren inte har förståelse för och förmåga att omsätta läroplanens intentioner i ett undervisnings- sammanhang. Därtill kommer problematiken med bedömning och betygsättning som är ett avancerat arbete och kräver speciella kun- skaper inom området. De yrkesförberedande programmen omfattar cirka hälften av alla elever som finns på gymnasiet, vilket i realiteten innebär att det är strax under 200 000 elever som går något av dessa program. Att alla elever har rätt till lärare med utbildning för att bedriva undervisning i sina ämnen är en självklarhet. Statistiken från visar på att det kontinuer- ligt blir en försämring av förhållanden när det gäller procenten lärare med lärarexamen. Ett stort antal av våra elever på yrkesförbe- redande program har således inte tillgång till lärare med en garanterad kunskap och kompetens för att bedriva undervisning. Därtill kommer lärare med lärarexamen som undervisar i ämnen som de inte har tillräckliga ämneskunskaper i. I utredningen – en reformerad gymnasieskola (SOU 2008:27) framhäver utredaren att elevens rätt till god utbild- ning behöver stärkas. I utredningen är det framförallt en ökad tydlighet i regelverket och dess tillämpning som är lösningen. Jag har som utgångspunkt att lärarens kunskap och kompetens är en avgörande faktor för kvaliteten i skolarbetet och att en lärarexamen ska borga för att denna kunskap och kompetens finns hos varje lärare i skolsystemet. För verksamma lärare och skolledare är det i form av kompetensutveckling som uppdatering av förändringar sker. ansvarar skolhuvudmannen för den verksamme lärarens och skolledarens kompetens i sitt yrkesutövande, även om det görs ett antal statliga satsningar för att stödja detta arbete. Det är av stor vikt att yrkeslärarens kompetensutveckling sker kontinuerligt och är kopplad till de förändringar som sker inom lärarens undervis- ningsämnen som en konsekvens av förändringar i yrkeslivet. Det är även viktigt att lärarens kompetens gällande pedagogiska frågor ständigt utvecklas. Vid genomgång av struktur och innehåll i dagens gymnasiala yrkesutbildning i relation till den som föreslås i utredningen tidsvägen – en reformerad gymnasieskola (SOU 2008:27) kan jag inte se att det blir några drastiska förändringar som påverkar de ämnesmässiga kraven på lärare i yrkesämnen. De krav på föränd- ringar som eventuellt kan förekomma beror mer på förändringar i arbetslivet än som ett resultat av förslaget till en reformerad gym- nasieskola. Jag ser däremot förändringar i yrkesrollen för lärare då kravet på arbetslivskontakter ökar och att lärlingsutbildning får ett allt större genomslag i den gymnasiala yrkesutbildningen. Den nyutexaminerade läraren kommer troligen direkt från arbetslivet, eller åtminstone relativt , och har god inblick i arbetslivets kultur och organisation. Detta ger en god förutsättning för sam- verkan mellan skola och arbetsliv. Möjlighet för eleven att genomgå utbildning som lärling kan förändra kraven på yrkeslärarens kompetens. Denna kompetens bör i så fall utvecklas inom lärarut- bildningen. Jag menar att det är viktigt att en del av lärarutbild- ningens innehåll fokuserar på det allt större kravet på skolans sam- verkan med arbetslivet och att det blir en del i den blivande yrkeslärarens kompetens. Den blivande yrkesläraren kan också få rollen att handleda handledare på företag som i sin tur handleder elever. I en sådan yrkesroll är läraren inte den som direkt undervi- sar eleven utan har ett ansvar för att andra utbildar eleven i riktning mot de direktiv som anges i styrdokumenten. Detta är en specifik kompetens som kräver särskilt fokus i lärarutbildningen för att säkerställa en sådan utveckling. För verksamma lärare kan detta utgöra ett behov av kompetensutveckling. Det är också viktigt att handledare i arbetslivet får tillräckliga kunskaper för sitt uppdrag. I gymnasieutredningen föreslås fler högskoleförberedande program än vad som är fallet . Jag tänker då på det nuvarande Teknikprogrammet och Medieprogrammet där hela eller delar av programmen får en förändrad roll. Det har inte ingått i uppdraget men tanken faller klart på vilken kategori lärare som ska undervisa inom de inriktningar som ingår i det föreslagna Programmet för Samhällsvetenskap och Media. är Mediepro- grammet ett program som har lärare utan pedagogisk högskoleexamen. Även tekniska ämnen i gymnasieskolan har, enligt statistik för /08, låg andel () lärare med pedagogisk högskoleexamen. I direktiven till denna utredning ingår bl.a. att lämna förslag på hur krav på behörighet för tillträde till utbildningen som lärare i yrkesämnen på gymnasial nivå kan omfatta relevant yrkesutbild- ning och yrkeserfarenhet. Under utredningsarbetet har det varit nödvändigt för mig att ha en kritisk hållning till om det är möjligt att enbart utgå ifrån att yrkeserfarenhet kan vara tillräcklig grund för att antas till lärarutbildningen, en lärarutbildning som inte utvecklar kunskaper i ämnena överhuvudtaget. Om utredningsar- betet skulle visa att tillräckliga kunskaper inte kan utvecklas via arbetslivserfarenheter faller frågan om hur ett sådant system kan utformas. Det har framgått i samtal med avnämare, skolledare, lärare, representanter för lärosäten och andra intressenter att yrkeserfa- renhet kan utveckla tillräckliga kunskaper i de flesta av yrkesäm- nena som ingår i yrkesförberedande program. De valideringar och tillgodoräknanden som sker visar också på att det kan utvecklas både bredd och djup i såväl praktiska som teoretiska kun- skapsområden genom reflekterat förhållningssätt i den yrkes– verksamma vardagen. Att det framgår som möjligt att utveckla tillräckliga ämneskunskaper för att undervisa i yrkesämnen genom erfarenhet från yrkeslivet innebär inte att kompletterande hög– skoleutbildning med relevans för undervisningsämnena inte kan höja kvaliteten i undervisningen. Jag har i utredningsarbetet träffat lärare som har kompletterande högskoleutbildning och som vittnar om dess värde i relation till lärarprofessionen. Även om det inte behöver vara krav på sådan utbildning, så som det är , ser jag ändå en sådan kombination som önskvärd. Det har också framförts andra åsikter, men dessa har antingen berört ett fåtal kunskapsområden inom yrkesutbildningen i sin helhet eller att motivet handlat om statusfrågan eller möjligheten att gå vidare mot forskarstudier. De kunskapsområden som det finns synpunkter på att de inte kan utvecklas enbart genom arbets- livserfarenhet, förekommer företrädesvis inom Barn- och fritids- programmet, Omvårdnadsprogrammet och Naturbruksprogram- Delar av dessa programs ämnen präglas av mer teoretiska inslag än många andra yrkesförberedande program och har också ofta koppling till forskning och utveckling inom högskola och uni- versitet. Exempelvis har Barn- och fritid en koppling till ämnet Pedagogik som är en forskningsdisciplin inom universiteten. Det kan även finnas andra områden inom andra program där det krävs en mer teoretisk utbildning på eftergymnasial nivå, men det har inte ingått i mitt uppdrag att identifiera dessa. När det gäller synpunkten att statusen hos lärarna i yrkesämnen är beroende av om deras yrkeskunskap valideras och tillgodoräknas till högskolepoäng nervärderar den synpunkten indirekt yrkeskun- nandets eget värde. Jag vill också poängtera skillnaden mellan den del i valideringen som har till syfte att synliggöra individens kun- skap och kompetens och den del som tillgodoräknar högsko- lepoäng. Som jag ser det så behövs det inget tillgodoräknande till högskolepoäng utan jag menar att det icke-formella och informella lärandet som skett genom reflexivt förhållningssätt i exempelvis arbetslivet måste ha samma värde som kunskaper utvecklade genom formella studier. Det viktiga är inte platsen och formen för lärandet utan lärandets resultat dvs. den kunskap och kompetens individen besitter. Det som förenar en individ som utvecklat sina ämneskunskaper via formella studier och en individ som utvecklat sina ämneskunskaper genom reflexivt förhållningssätt i sin yrkes- verksamma vardag eller genom internutbildningar och fortbild- ningskurser etc., är att båda har nödvändiga ämneskunskaper att undervisa i skolämnen på gymnasial nivå. Båda behöver självfallet även en lärarutbildning som kompletterar de ämnesmässiga kun- skaperna med den pedagogiska kunskap som behövs för uppdraget. Utredningen hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109) före- slår en lärarexamen som omfattar 90 högskolepoäng för bl.a. lärare i yrkesämnen. I jämförelse med blir det en halvering av antalet högskolepoäng för denna lärarkategori. Det innebär att mina för- slag till särskilda behörighetskrav är den enda garanten för de ämnesmässiga kunskapsnivåerna för lärare i yrkesämnen som kommer att gå lärarutbildningen med de nya examenskraven. En sådan konstruktion öppnar upp möjligheten att ange behörighets- krav till lärarutbildningen utan tillgodoräknande som ger högsko- lepoäng. Jag ser positivt på detta eftersom de olikheter som råder gällande validering och tillgodoräknande är inte acceptabel utifrån nationell likvärdighet och individens rättssäkerhet. kan en individ söka till ett lärosäte och inte bli antagen, söker sedan till ett annat lärosäte och kan då bli antagen där. Det är tydligt att de lärosäten jag träffat har olika syn på valideringsfrågan och tillgo- doräknande av högskolepoäng gällande denna grupp och hanterar därför också problematiken olika. Mitt möte med branschföreträ- dare visar också på olikheter. Branscherna har kommit olika långt när det gäller valideringsfrågor, både i förståelse och i engagemang. Det finns också skiftande inblick i frågor kring den gymnasiala yrkesutbildningen och hur krav på en blivande lärare i yrkesämnen bör se ut. Enligt min uppfattning är det inte möjligt för lärosäten eller branscher att självständigt garantera en nationell likvärdighet och rättssäker hantering för valideringsfrågan av sökande till lärarutbildningen. Jag har också uppfattat att lärosätena gärna ser att validering sker på nationell nivå med gemensamt regel- system. För att säkerställa likvärdighet och ett rättssäkert system måste det finnas en central instans som kan skapa såväl legalitet som legi- timitet i dessa frågor. Denna instans ska då ansvara för kvalitet vid validering av icke-formellt och informellt lärande med koppling till behörighet för lärarutbildning i yrkesämnen. Jag ser det som nöd- vändigt att såväl arbetsliv som högskolor finns med i detta arbete. Validering i samband med yrkeskunnande har ofta varit förknippat med att en individ bedöms utifrån anställningsbarhet i ett yrke och då med koppling till gymnasieskolans kurser i yrkes- ämnen.