sou · GWB376 · 2008-07-07 00:00:00 — Fall som lämnar rum för tolk- ning eller som är oklara kan genom förtroendeskyddet komma att avgöras till den skattskyldiges fördel. Detta förutsätter att betala- ren i god tro handlat i enlighet med myndigheternas praxis och anvisningar och att inte särskilda skäl föranleder annan bedömning. I lagen om förskottsuppbörd är lön primär i förhållande till arbets- ersättning och med lön avses 1.varje slag av lön, arvode, förmån och ersättning som fås i arbets- eller tjänsteförhållande, 2.mötesarvode, personligt föreläsnings- eller föredragsarvode, arvode för medlemskap i förvaltningsarvode, verkställande direk- törs arvode, lön som lyfts av en bolagsman i ett öppet bolag eller ett kommanditbolag samt ersättning för förtroendeuppdrag. Det finns ingen definition av begreppet arbetsförhållande i lagen om förskottsuppbörd. Det finns inte heller någon hänvisning till annan lagstiftning, varför det är fråga om ett självständigt skatte- rättsligt begrepp. I lagmotiven konstateras att begreppet arbets- förhållande har en nära motsvarighet i arbetslagstiftningens Vid bedömningen om det är fråga om ett arbets- förhållande beaktar man samma kriterier som behandlats i arbets- rättens tolkningar. Med ett arbetsförhållande avses i arbetsavtals- lagen ett sådant avtal genom vilket en arbetstagare eller arbetstagare tillsammans förbinder sig att personligen utföra arbete för en arbetsgivares räkning under dennes ledning och övervakning mot lön eller annat vederlag. Arbetsavtalslagen är tvingande. Precis som i beskattningen får parterna inte sinsemellan komma överens om att ett uppdragsförhållande inte ska betraktas som ett arbets- förhållande. Om de faktiska omständigheterna uppfyller känne- tecknen för ett arbetsavtal, är det fråga om ett i lagen om för- skottsuppbörd avsett arbetsförhållande även om parterna inte kommit överens om det. Parterna får inte heller komma överens om att en del av den ersättning som hänför sig till arbets- förhållandet betalas till arbetstagaren så att han behandlas som företagare. Vid beskattningen kan man betrakta en prestation som lön om parterna vill att arbetet utförs i avlöningsförhållande och de har ingått ett arbetsförhållande eller om de annars är eniga om exi- stensen av förhållandet arbetsgivare–löntagare. Innehållet i avtalet mellan parterna utgör utgångspunkten då man tolkar om det uppstått ett arbetsförhållande eller inte. Även parter- nas klart framförda uppfattning har betydelse om omständig- heterna och parternas handling stöder denna uppfattning. I sista hand avgör dock de faktiska arbetsförhållandena. När det övervägs om en ersättning har erhållits i arbets- förhållande beaktas inte sådana omständigheter som står utanför avtalsförhållandet mellan den som låter utföra arbetet och den som utför det och som inte kan iakttas av den som låter utföra arbetet. Sådana omständigheter kan vara t.ex. antalet uppdragsgivare och omfattningen av den övriga verksamhet som bedrivs. I praktiken kan ett litet företag inte ta hand om flera uppdrag . Detta får dock inte utgöra hinder för en beskattning som företagare. I motiven till lagen om förskottsuppbörd konstateras att avgörandet inte kan träffas på basis av att den som utför arbetet endast har en uppdragsgivare. Om uppdragsgivaren å andra sidan begränsar utförarens övriga verksamhet som riktas mot andra, tyder det på ett arbetsförhållande eftersom rätten att leda och övervaka arbetet endast tillkommer arbetsgivaren. Omständigheter som beaktas vid bedömningen av ett arbets- förhållande enligt arbetsavtalslagen: Arbetsgivarens rätt att leda och övervaka arbetet Rätten att leda och övervaka arbetet går inte förlorad enbart för att arbetet utförs hemma hos arbetstagaren eller på någon annan plats som han valt. I ett företagarförhållande arbetar däremot utföraren självständigt. Hur är vederlaget för prestationen bestämt Ersättning som baseras på tid utgör inte någon grund för att vederlaget för arbetsprestationen ska betraktas som lön men om den som beställt arbetet även betalar arvode för sjukdoms- eller semestertid till utföraren, utgör det ett starkt bevis för existen- sen av ett arbetsförhållande. Hur ersättningen bestäms kan å andra sidan peka på sådan ekonomisk risk som inte är känne- tecknande för en arbetstagarroll. Arbetsgivare måste arrangera det lagstadgade pensionsskyddet åt sina anställda. En företagare betalar däremot sitt försäkrings- skydd själv. Lönearbete utförs huvudsakligen med arbetsgivarens redskap och med material som han skaffar. Till företagsverksamhetens karaktär hör att företagaren använder sina egna redskap och sitt eget material. Kravet är dock inte absolut. Platsen där arbetet utförs En företagare har i allmänhet egna lokaler. kan dock arbetets natur förutsätta att arbetet utförs i uppdragsgivarens lokaler. Å andra sidan har det blivit vanligare med distansarbete. Tidpunkten då arbetet utförs Andra kostnader föranledda av arbetet Om det existerar ett arbetsförhållande mellan parterna förändras det inte till ett företagarförhållande bara genom t.ex. ett namn- byte. har besvarat frågorna genom att tillsända utredningen tre främst till allmänheten riktade vägledningar (Guide for Canadien Small Buisness, Employee or Self-Employed och The Buisness Number and Accounts). Utred- ningen har således på eget ansvar försökt sortera ut vad som i är relevant i förhållande till de av utredningen ställda frå- gorna om näringsverksamhet, självständighetskriteriet i närings- verksamhetsbegreppet och F-skattesystemet. Affärsverksamhet är en aktivitet som någon uträttar för ekonomisk . Det finns tre olika sätt att driva affärsverksamhet; som enskild näringsidkare (sole proprietor), när två eller flera fysiska eller juridiska personer är överens om att driva en verksamhet som ska ge ett ekonomiskt överskott (partnership) eller genom bolag. En arbetsgivare måste regelbundet göra avdrag från de anställdas löner. Arbetsgivare är den som betalar ut lön, bonus, semester- ersättning eller dricks till någon som utför ett arbete för arbets- givarens räkning. Avdrag ska göras för inkomstskatt, pension och en arbetslöshetsförsäkring. Dessa avdrag kallas gemensamt för pay- roll deductions. Anställd eller egen företagare Det är viktigt att ta reda på om den som utför ett arbete är att anse som anställd eller egen företagare. Anställda har t.ex. tillgång till en arbetslöshetsförsäkring. Det har också betydelse för hur man behandlas i pensionssystemet och lagen om inkomsttaxering. Bedömningen är en helhetsbedömning som bygger på omständig- heterna i det enskilda fallet. För anställda bär arbetsgivaren ett ansvar för att skatter och avgifter betalas in. En egen företagare anses däremot driva egen affärsverksamhet. För att avgöra om det rör sig om ett anställningsförhållande eller egen affärsverksamhet används ett tvåstegsförfarande som går ut på att kartlägga förhållandet mellan den som utför arbetet och den som utger ersättning för detta arbete. 1.Vilka avsikter hade den som utförde arbetet och den som utgav ersättning för uppdraget när arbetet påbörjades. Var det fråga om ett anställningsförhållande eller ett förhållande mellan två när- ingsidkare. 2.Därefter undersöks olika faktiska omständigheter såsom: -Vilka kontrollmöjligheter har utbetalaren i förhållande till den som utför arbetet. -Vem håller med verktyg och material. -Kan den som utför arbetet sätta annan i sitt ställe eller anlita en medhjälpare. -Vilken ekonomisk risk tar den som utför arbetet. -Vilket ansvar för investeringar och administration har uppdrags- tagaren. -Vilka möjligheter till ekonomisk vinst har uppdragstagaren. -Andra relevanta omständigheter t.ex. kontraktshandlingar. I har man ett system med Buisness Number (BN) för att underlätta kontakten mellan myndigheterna och ett skattesubjekt. Utgångspunkten är att en affärsverksamhet ska motsvaras av ett nummer. Även enskilda näringsidkare och ett partnership kan få ett BN. Det är genom detta nummer som inkomstskatt, import/ export, payroll deductions och mervärdesskatt redovisas. Är man en enskild näringsidkare eller driver ett partnership så behåller man sitt socialförsäkringsnummer (Number). Vid inkomsttaxeringen finns i tre olika typer av inkomster; 1.inkomst av anställning eller från egen rörelse och även som innehavare av eget hus eller annan egen bostad, 2.verklig avkastning från ett företag (substantial interest) och 3.inkomst från sparande och investeringar. Företags- och affärsinkomster taxeras i den första gruppen. I nederländsk skattelagstiftning finns det inte någon definition av vad som utgör inkomst av affärsverksamhet eller av företags- verksamhet. Lagstiftaren har uttryckligen förklarat att begreppet företag är något som överlämnats till rättspraxis att utforma eftersom det medger en större flexibilitet. Ett företag är enligt rättsvetenskapen en organisation som drivs varaktigt och med insatser av arbete och kapital i syfte att nå ett ekonomiskt över- skott. Precis som i dras gränsen mellan företagsinkomster och inkomst från anställning av praxis. Det är en individuell bedömning i varje enskilt fall men domstolen beaktar vissa omständigheter i större utsträckning än andra. Exempel på omständigheter som ofta finns med i bedömningen är affärsrisken och antalet kunder. I nederländsk inkomstbeskattning är begreppet entreprenör definierat. Detta är en skattskyldig som driver ett företag och som genom den rollen bär ett ansvar för företagets angelägenheter. Att vara entreprenör innebär också möjligheter till avdrag och kvitt- ning. För att nå information om vilken skattegrupp en skattskyldig till- hör kan den skattskyldige skaffa en declaration labour relation som kallas för VAR (Verklaring arbeidsrelatie). Den utfärdas av skattemyndigheten och är giltig . En VAR är ett slags för- handsbesked, vilket innebär att det är omständigheterna i det enskilda ärendet som avgör vilken VAR som ska utfärdas. Det finns fyra olika typer av VAR: 2.Inkomster från ett litet företag som den skattskyldige har ett stort inflytande i. 3.Inkomst av lön. 4.Inkomster av annat. Om den skattskyldige är innehavare av en VAR tillhörig grupp 1 eller 2 är arbetsgivaren oförhindrad att betala ut ersättningen utan avdrag för skatt och socialavgifter. Norsk skatterätt innehåller tre olika typer av skattepliktig intäkt; fördel vunnen genom arbete (arbetsinkomst), verksamhet (verk- samhetsinkomst) och kapital (kapitalinkomst). De tre inkomst- slagen är inte direkt definierade i skatteloven, men det uppställs exempel på typfall. Genom långvarig rättspraxis har det utvecklats en norm för vilka kriterier som ska var uppfyllda för att en ekonomisk aktivitet ska anses som näringsverksamhet. Det ska föreligga en intäktsgivande insats som -innebär aktivitet, -är av en viss varaktighet och en viss omfattning, -som är ägnad att ge ekonomisk vinst () och -som drivs för skattskyldigs räkning och risk. Näringsverksamhet avgränsas mot lönearbete (arbetsinkomst) och mot passiv kapitalplacering (kapitalinkomst). Om det föreligger näringsverksamhet beror på en konkret värdering i det enskilda fallet, men det finns likväl enskilda omständigheter som kan till- mättas särskild vikt vid bedömningen. Vid avgränsningen mellan arbetsinkomst och verksamhets- inkomst tyder följande omständigheter på att det föreligger intäk- ter från näringsverksamhet: -Den skattskyldige har flera uppdragsgivare eller efter varandra. -Den skattskyldige håller med material och dylikt. -Den skattskyldige har egna arbetsredskap. -Den skattskyldige har egna anställda. -Uppdraget omfattar bara ett bestämt arbete. -Den skattskyldige behöver inte utföra arbetet personligen utan har rätt att sätta annan i sitt ställe. -Uppdragsgivaren kan reklamera utfört arbete. -Uppdragsgivaren utövar inte tillsyn över hur arbete utförs. Skatteloven uppställer inte något uttryckligt självständighetskrav. Kriteriet att verksamheten ska drivas för den skattskyldiges räkning och risk, och flera av omständigheterna som tillmäts betydelse vid bedömningen om en intäkt avser arbete eller verksamhet, innebär likväl att den skattskyldige ska uppträda självständigt för att när- ingsverksamhet ska anses föreligga. Vid avgränsningen mellan näringsverksamhet och passiv kapi- talplacering, är den viktigaste omständigheten aktivitetens omfång. Vid denna bedömning läggs det vikt vid hur stor del av avkast- ningen som beror på den aktivitet som utövas och hur mycket kapitalinsats av egendomen som används. har inte något F-skattesystem med utfärdande av F-skatt- sedlar. En näringsidkare har likväl som regel en skyldighet att regi- strera sin verksamhet i ett eller flera offentliga register. En upp- dragsgivare som är tveksam om en uppdragstagare är självständig näringsidkare kan därför undersöka detta i aktuellt register. För övrigt kan också en kvittens för utfört uppdrag i de flesta fall god- tas som dokumentation på att det är uppdragstagaren som är skyl- dig att göra skatteavdrag och betala andra avgifter. Det är självklart en förutsättning att det är beräknat mervärdesskatt på de omsatta varorna och tjänsterna, såvida inte omsättningen uttryckligen är undantagen från mervärdesskatt. En skattskyldig som bedriver näringsverksamhet kan göra detta genom ett enkeltpersonforetak eller i annan företagsform. Enkeltpersonforetak som bedriver handel eller har fler än fem anställda är skyldiga att registrera sig i . Detsamma gäller aktiebolag och andra näringsdrivande företag. Enkelt- personforetaken som inte omfattas av registreringsplikten har lik- väl rätt att registrera sig. En näringsidkare som bedriver omsättning av varor och tjänster är skyldig att registrera sin verksamhet för mervärdesskatt. I fråga om inkomstbeskattning av fysiska personer i finns det två huvudsakliga inkomstkällor: inkomst eller avkastning på förmögenhet. I gruppen inkomst återfinns inkomster av arbete, kapital och näringsverksamhet. När det gäller inkomst av närings- verksamhet, vilket bl.a. omfattar fysiska personers inkomster av enskild näringsverksamhet, så finns en definition i bestämmelserna om inkomstbeskattning av fysiska personer som lyder enligt föl- jande: Sådana inkomster som avser eget arbete och/eller kapital som för den skattskyldige innebär att denne själv har ordnat med produktions- och arbetskraftsmedel för att kunna ägna sig åt produktion eller distribu- tion av varor och tjänster. Detta avser särskilt inkomster från utvinning, tillverkning, handel och tjänster, inklusive hantverk, jordbruk, skogsbruk, boskapsskötsel, fiske, byggnation, gruvor och utövning av fria och konstnärliga yrken och idrottsverksamhet. Med detta avses att om inkomsterna har erhållits genom att den skattskyldige har ordnat med en rad faktorer på ett sådant sätt att denne kan ägna sig åt produktion eller distribution av varor och tjänster så föreligger näringsverksamhet. Enligt denna definition skiljer sig inkomster från näringsverksamhet från inkomst av arbete, för i det senare fallet har den fysiska personen inte själv ordnat med några produktionsfaktorer, utan denne har helt enkelt bidragit med sitt arbete i någon annans näringsverksamhet. Inkomster av näringsverksamhet omfattar både företagarens och fria yrkesutövares inkomster. De skiljs åt beroende på typ av när- ingsverksamhet, även om det i båda fallen krävs att produktions- medel har ordnats. När det gäller skattsedel finns det i inget sådant villkor för att kunna ägna sig åt näringsverksamhet. En person som vill ägna sig åt näringsverksamhet måste anmäla sig på den skatteenhet som handlägger sådana frågor och ange vilken typ av närings- verksamhet det handlar om. Det finns en förteckning över vilka näringsverksamheter som omfattas av en skatt. Den skatten behöver inte fysiska personer betala. När näringsverksamheten är anmäld kan den inledas utan att den som ingår avtal med näringsidkaren behöver ta något ansvar för verksamheten, förutom i de fall då det ankommer på avtalsparten att verkställa ett skatteavdrag. Den som ägnar sig åt näringsverksamhet måste dessutom göra skatteavdrag då denne har avlönad personal, för vilken sådan skyl- dighet finns (skatteavdrag behöver inte göras för all typ av närings- verksamhet) eller annan typ av avdragsskyldig inkomst. Med andra ord betraktas en näringsidkare enligt skattebestämmelserna som skyldig att göra skatteavdrag för de inkomster för vilka sådana måste göras. Gjorda skatteavdrag ska naturligtvis betalas in till skattemyndigheten inom angiven tid. När det gäller sociala avgifter (socialförsäkring) är företagaren eller den fria yrkesutövaren skyldig att betala in dessa, inklusive socialförsäkringsavgiften, för sin avlönade personal. svar innehåller enbart två länkhänvisningar vilka leder till mer allmänt hållen information som olika myndigheter gett ut t.ex. money, tax and benefits. Någon information kring vad som utgör näringsverksamhet och om det finns ett krav på självständighet kan inte utredningen utläsa av dessa sidor. Vad som däremot framgår är skillnaden mellan att vara anställd (employed) och vara egen företagare (self-employed) och vilka faktorer som påverkar bedömningen av om en person tillhör den ena eller den andra gruppen. Anställd eller egen företagare Om man är anställd eller egen företagare beror i huvudsak på fak- torer och förhållanden i själva arbetet och inte på vad de enskilda parterna kommit överens om. I lagen är varken termen anställd eller egen företagare definierad utan begreppen har främst utfor- mats av rättspraxis. Det finns några grundläggande skillnader mellan att vara anställd och att vara egen företagare. Det är arbetsgivaren som bär ansvaret för att den anställdes skatt och avgifter till socialförsäkringen beta- las medan en egen företagare bär ett eget ansvar för inbetalningen av dessa. Vidare har en anställd tillgång till ett helt annat socialt skyddsnät än en egen företagare. När det gäller socialförsäkringen så har varje enskild försäk- ringstagare ett eget försäkringsnummer NI (number). Anställda och egna företagare följer olika tariffer efter- som försäkringsskyddet för en anställd är vidare än för en egen företagare. Detta motiveras med att en egen företagare tar helt andra ekonomiska risker än anställda och kan på egen hand till- godose sitt behov av skydd. Av bl.a. den anledningen är det av stor vikt att en anställd inte behandlas som en egen företagare i social- försäkringssammanhang. Huruvida man är anställd eller egen företagare är inget man förfogar över på egen hand. Det är i första hand uppdragsgivarens sak att ta reda på om det föreligger ett anställningsförhållande eller egen företagsverksamhet. Det är viktigt ur rättvisesynpunkt att två personer som i princip utför samma typ av arbete inte behandlas olika ur denna aspekt. Det är det verkliga förhållandet och de fak- tiska omständigheterna i det arbete som utförs som har betydelse för vilken grupp man tillhör (the reality of the relationship that matters). Vad som anges i avtalet är av underordnad betydelse. Domstolen har funnit att vissa omständigheter ger stöd åt ett anställningsförhållande medan andra stödjer att det rör sig om en egen företagare. Bedömningen är en helhets- bedömning i varje enskilt fall. Omständigheterna kan därför bero- ende på målets karaktär väga olika tungt. Är det så att omständig- heter väger jämnt kan emellertid partsavsikten vara den omständig- het som gör att det väger över åt det ena eller andra hållet. För ett anställningsförhållande talar följande: -Personlig arbetsskyldighet. -Kontroll och styrning av arbetet (inte nödvändigtvis att den utövas men att möjligheten finns). -Integrationen i organisationen (vara en väsentlig del av en orga- nisation). -När, var och hur arbetet ska utföras bestäms ytterst av arbets- givaren. -Att det är möjligt att bli flyttad från en arbetsuppgift till en annan. -Ersättning för arbetet utgår periodiskt , vecka eller månad. -Övertidstillägg eller bonus. -Avgångsvederlag, tillgång till företagets pensionsprogram, parkeringsplatser eller matbespisning. För egen företagare talar följande: -Eget bestämmande över när, var och hur arbetet ska utföras inom de ramar som gäller för ett specifikt uppdrag. -Möjlighet att ta in en medhjälpare eller sätta annan i sitt ställe. -Eget ekonomiskt risktagande t.ex. genom olika investeringar i företaget men också genom att lämna ett fast pris för ett upp- drag med risk att uppdraget inte bär sig. -Möjligheten till vinst. -Tillgång till egna verktyg och maskiner samt anskaffning av det material som behövs. -Arbete kan utföras åt flera uppdragsgivare . -Uppdragstagaren bär ett eget ansvar för fel i utförda arbeten. -Att den det rör i jämförelse med bolagets övriga anställda inte behandlas på riktigt samma sätt. T.ex. att om en anställd har till- gång till olika förmåner ska en egen företagare i brist på dessa förmåner bli kompenserad genom en högre ersättning. Att en person betalar skatt och avgifter till socialförsäkringen såsom anställd betyder inte att denne även i andra sammanhang, t.ex. inom arbetsrätten, är att anse som anställd. I de flesta fall beaktas dock ungefär samma omständigheter varför det sällan upp- står någon konflikt. Den tyska handelslagen (förkortad HGB) innehåller inte någon rättslig definition av näringsverksamhetsbegreppet. Det är rättskipningen som har utvecklat en definition med avseende på den tyska handelslagens syfte. Definitionen lyder: Närings- verksamhet är varje tillåten, självständig, utåt igenkännlig verksamhet. Den måste vara planmässig och vara utformad för . Den får inte bestå av ett fritt yrke. I existerar inte något enhetligt näringsverksamhets- begrepp. Beroende på lagens syfte (1 § HGB, 1 § GewO, 15 § EStG, 2 § GewStG) är definitionen en aning annorlunda eller har en annan tyngdpunkt. Därför är vinstsyftet det viktigaste känne- tecknet i skatterätten. Den nämnda definitionen innehåller följande centrala element, som även spelar en roll vid tolkningen av näringsverksamhets- begreppet i alla andra lagar. Tillåten är en verksamhet som inte strider mot de generella för- budslagarna eller mot god sed. Självständig betyder på eget ansvar (i eget namn) och för egen räkning vilket innebär ett eget risktagande. Planmässigt agerar den som har viljan att bedriva verksamheten som yrke. Hit hör ett koncept eller en affärsidé. Det är till och med tillräckligt om det rör sig om en biverksamhet. Man blir verksam om det föreligger en avsikt att genomföra ett flertal affärer. Så är t.ex. även fallet vid säsongs- mässiga affärer eller verksamhet begränsad till en bestämd tids- rymd. Att genomföra en enda affär räcker således inte. Vinstsyfte föreligger, om en direkt eller indirekt ekonomisk fördel av verksamheten ska uppnås. Detta uppkommer inte vid endast ett allmännyttigt handlande. 6.Inte ett fritt yrke Det får inte röra sig om ett fritt yrke. Till de fria yrkena räknas bl.a. ingenjörer, läkare, revisorer, advokater, arkitekter. Dessa verksamhetsområden är av hävd avgränsade, då man utgår från att de kräver en högre utbildning och att ett yrkesetos mot vinstsyftet står i förgrunden. De nämnda punkterna måste för tredje man vara utåt igenkänn- liga vilket innebär att verksamheten måste ha ett visst mått av utåtriktning. I tveksamma fall är det annars de allmänna syn- punkterna på affärsverksamhet som avgör om en verksamhet ska klassificeras som näring eller inte. Olika slag av näringar Enligt yrkesstadgan avgränsas olika slag av näringar. -icke-kringresande näring, -kringresande näring, och Den icke-kringresande näringen är allt som inte är kringresande näring eller marknadsnäring. Den kringresande näringen rör sig per definition om ett företag utanför en filial eller utan filial, som säljer eller köper in varor eller erbjuder underhåll. Under begreppet marknadsnäringar faller mässor, utställningar, stormarknader, veckomarknader, specialmarknader och årsmarknader. Marknads- näringen kännetecknas av mångfalden utställare och anbudsgivare. Enligt yrkesstadgan krävs i princip inte tillstånd för att idka en näring.