sou · GWB33 · 2008-02-28 00:00:00 — I vissa fall av hot skall dömas för andra brott, exempelvis hot mot tjänsteman och övergrepp i rättssak. Vid överträdelse av besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud skall emel- lertid även dömas för olaga hot, om rekvisiten för brottet är uppfyllda. Den enskildes hem och privatliv skyddas särskilt genom straff- bestämmelsen om hemfridsbrott i 4 kap. 6 § BrB. Med hemfrids- brott avses att någon olovligen tränger sig in eller stannar kvar där annan har sin bostad. Brottet olaga intrång i samma paragraf är subsidiärt till hemfridsbrott och omfattar ett olovligt intrång eller kvarstannande i kontor, fabrik, annan byggnad eller fartyg, på upplagsplats eller på annat liknande ställe. Straffet för hemfrids- brott och olaga intrång är i normalfallet böter. Om brottet är grovt döms till fängelse i högst . Hemfridsbrott syftar främst till att skydda bostadsfriden, dvs. den enskildes rätt att lämnas i fred i det egna hemmet eller en liknande skyddsvärd plats. Bestämmelsen omfattar förutom det uppenbara fallet att någon olovligen tränger sig in i bostaden också den situationen att någon olovligen smyger in och gömmer sig i bostaden. En kränkning av bostadsfriden anses alltså föreligga även om den utsatte är omedveten om att någon har trängt sig in. Den som kastar sten eller bultar på annans hus eller för oväsen utanför någons bostad kan dömas för ofredande enligt 4 kap. 7 § BrB. Även denna straffbestämmelse kan således i vissa fall utgöra ett skydd för bostadsfriden. Bestämmelsen behandlas mer utförligt nedan. Enligt 4 kap. 7 § BrB döms för ofredande den som handgripligen antastar eller genom skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende ofredar någon annan. Upprepade telefon- påringningar eller liknande trakasserier kan vara straffbara såsom ofredande. Straffet är böter eller fängelse i högst . Skyddet i svensk rätt Under detta straffstadgande faller således fridskränkningar som inte är att bedöma som olaga hot, hemfridsbrott eller olaga intrång. Bestämmelsen är subsidiär till dessa bestämmelser, vilket innebär att om en gärning också omfattar hemfridsbrott, skall dömas enbart för det brottet. Det straffbara området begränsas ytterligare av att om ett ofredande även faller under en annan straffbestäm- melse såsom ringa misshandel, förolämpning eller sexuellt ofredande, dömes till ansvar för brott mot denna bestämmelse (m.fl., – En kommentar, del I s. 4:30). För att gärningen skall vara brottslig måste den innebära en kännbar fridskränkning och dessutom kunna sägas vara uttryck för hänsynslöshet. Kravet på fridskränkning innebär att den utsatte verkligen skall ha blivit störd (Jareborg, Brotten I – Grundbegrepp: Brotten mot person s. 280, härefter Jareborg). Den brottsliga handlingen kan enligt lagtexten vara av två olika slag. Under den första formen av ofredande – att handgripligen antasta annan – faller exempelvis att någon uppsåtligen knuffar, tillfälligt håller fast eller spottar på någon annan eller rycker och sliter i dennes kläder. I denna del är således ofredande främst ett skydd för den fysiska integriteten. Den omfattar också ovälkomna närmanden såsom klappar och smekningar som inte är att bedöma som sexuellt ofredande. Kriminaliseringen av ofredande i det nu aktuella avseendet innebär att det inte krävs mera för straffansvar än att ett handlande, som objektivt sett uppfattas så att gärnings- mannen handgripligen antastar - - - annan, sker olovligen i förhållande till målsäganden. Att denne på grund av t.ex. sömn eller medvetslöshet inte förmår uppfatta angreppet utesluter sålunda inte att denne utsätts för en sådan fridskränkning som krimina- liseringen är avsedd att omfatta. Den andra formen av ofredande är att någon genom hänsynslöst beteende ofredar någon annan. Till skillnad mot den ovan nämnda formen av ofredande, krävs att det hänsynslösa beteendet har uppfattats av den angripne. Upprepade telefonpåringningar eller liknande trakasserier liksom stenkastning eller bultningar på annans hus eller framkallande av oväsen utanför någons bostad kan vara straffbara såsom ofredande. Även hänsynslös användning av hög- talare så att närboende störs kan vara att bedöma som ofredande. Att rikta kränkande uttalanden till en annan person är i princip straffbart som förolämpning, men kan också medföra ansvar för ofredande, nämligen då handlandet med hänsyn till omständig- heterna innefattat en kännbar fridskränkning (m.fl., Skyddet i svensk rätt – En kommentar, del I s. 4:32). I rättsfallet NJA 2000 s. 661 hade en man högljutt och med ett grovt språk använt kränkande uttryck om en kvinna och hennes barn, varvid han bl.a. anklagat kvinnan för att ha misskött sina barn. ansåg att varken mannens grova språk, anklagelserna han uttalade eller det faktum att han var högljudd kunde anses innefatta en sådan fridskränkning som bestämmelsen om ofredande förutsätter. I hovrättsfallet RH 2006:57 hade en student vid som ett led i ett projekt läst upp två berättelser med sexuellt innehåll för barn . Handlandet bedömdes som ofredan- de då studenten genom uppläsningen av en text med avancerat sexuellt innehåll betett sig hänsynslöst mot barnen. 4.2.3.4Brytande av post- eller telehemlighet m.m. Enligt 4 kap. 8 § BrB döms den som olovligen bereder sig tillgång till ett meddelande, som ett post- eller telebefordringsföretag förmedlar som postförsändelse eller telemeddelande, för brytande av post- eller telehemlighet till böter eller fängelse i högst . Rätten att fritt och utan obehörigt intrång använda de vanliga kommunikationsmedlen för offentliga och privata meddelanden har länge ansetts utgöra en viktig del av medborgarnas frihet (se t.ex. SOU 1941:20 s. 33 f.). Redan av 2 kap. 6 § RF framgår att medborgarna gentemot det allmänna skall vara skyddade från sådana intrång. Skyddsobjektet i bestämmelsen är det meddelande som förmedlas. Gärningsbeskrivningen omfattar både sådana fall då ett meddelande helt berövas adressaten (oavsett om gärnings- mannen tar del av innehållet eller inte) och de fall då gärnings- mannen bara tar del av meddelandet och sedan skickar det vidare. Straffbestämmelsen om intrång i förvar (4 kap. 9 § BrB) är subsidiär till stadgandet om brytande av post- eller telehemlighet. Genom bestämmelsen straffbeläggs dels att någon olovligen bryter brev eller telegram och dels att någon i annat fall bereder sig tillgång till något som förvaras förseglat eller under lås eller på annat sätt tillslutet. Straffet för intrång i förvar är böter eller fängelse i högst . Inte bara meddelanden skyddas av bestämmelsen. Dock anses det skyddsvärda objektet med nödvändighet behöva vara en sak som förmedlar ett föreställningsinnehåll (Jareborg s. 283). En förutsättning för straffbarhet är att handlingen förvaras tillsluten. Skyddet i svensk rätt Det innebär att genomsökning av en olåst skrivbordslåda eller läsning av ett redan öppnat brev inte omfattas av straffbestäm- melsen. En handling, som ligger på ett bord eller i en olåst låda, skyddas bara om den ändå kan anses vara tillsluten, t.ex. om den förvaras i ett förseglat kuvert eller om dörren till lokalen är låst. För straffbarhet krävs inte att gärningsmannen handlat till nytta för sig själv eller till skada för någon annan. Olovlig avlyssning, dvs. vad som i dagligt tal även kallas buggning, regleras i 4 kap. 9 a § BrB. Enligt denna bestämmelse kan den dömas som i annat fall än som sägs i 4 kap. 8 § BrB olovligen med tekniskt hjälpmedel för återgivning av ljud, i hemlighet avlyssnar eller upptar tal i enrum, i samtal mellan andra eller i förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst, vartill allmänheten inte äger tillträde och som han själv inte deltar i eller som han obehörigen berett sig tillträde till. Påföljden för olovlig avlyssning är böter eller fängelse i högst . Avlyssning är bara otillåten om den sker med ett tekniskt hjälpmedel, vilket innebär att lagrummet inte är tillämpligt om avlyssning sker med blotta örat. Det är inte heller straffbart att använda sig av på den egna kroppen eller i de egna kläderna placerade mikrofoner till att, utan andras vetskap, spela in ett samtal som man själv deltar i. Bestämmelsen är inte tillämplig vid avlyssning av telefonsamtal (eftersom detta straffas enligt 4 kap. 8 § BrB) och omfattar inte heller radiobefordrade meddelanden; i för- arbetena nämns samtal i en walkie-talkie eller annan radiosändare som exempel. Enligt en särskild bestämmelse i 4 kap. 9 b § BrB döms den som anbringar tekniskt hjälpmedel med uppsåt att utföra olovlig avlyss- ning (och för övrigt även brytande av telehemlighet) för förbere- delse till sådant brott. Avsikten har varit att det inte skall ha någon betydelse om exempelvis en dold bandspelare rent faktiskt funge- rade eller inte. Bestämmelserna om medverkan till brott är tillämpliga i fråga om olovlig avlyssning. Om någon förmår en person som deltar i ett sammanträde att ha med sig exempelvis en dold fickbandspelare och sedan avlyssnar bandet, blir emellertid inte ansvar enligt Skyddet i svensk rätt bestämmelsen aktuellt eftersom inspelningen inte innefattar något brott. Den som i andra fall än de som träffas av bestämmelserna om brytande av telehemlighet eller olovlig avlyssning utan lov bereder sig tillgång till upptagning för automatisk databehandling eller olovligen ändrar eller utplånar eller i register för in sådan upptag- ning döms för dataintrång (4 kap. 9 c § BrB). Påföljden för brottet är böter eller fängelse i högst . Bestämmelsen överfördes utan ändring i sak till i samband med att datalagen (1973:287) ersattes av personuppgifts- lagen. En förutsättning för straffstadgandets tillämplighet är att informationen endast är läsbar med ADB-teknik (prop. 1973:33 s. 15). Även uppgifter som är under befordran på elektronisk väg omfattas, vilket innebär att s.k. wiretapping faller under straff- stadgandet. Förfarandet är straffbart så snart någon bereder sig tillgång till upptagningen. Det förutsätts således varken något visst syfte eller att åtgärden medför någon särskild effekt. Bestämmelsen torde närmast vara avsedd att verka som en paraplybestämmelse som kriminaliserar sådana olovliga datarelaterade gärningar som inte är straffbelagda enligt andra bestämmelser. Bestämmelsen om dataintrång har betydelse för den personliga integriteten genom att den kriminaliserar en rad olika förfaranden varigenom någon bereder sig tillgång till information som en person har antingen i sin egen dator eller som finns i elektroniska meddelanden som denne skickar till andra. På så sätt motverkas anskaffning av information som kan användas för att kränka någon om den sprids. I ett rättsfall från en hovrätt hade några ungdomar berett sig tillgång till en kamrats hemsida och ändrat de uppgifter som hon hade lagt in om sig själv. Bland annat ändrades beskriv- ningen av henne själv på ett sätt som framstod som kränkande för henne. Hovrätten fann att de ändrade uppgifterna inte kunde anses på så sätt nedsättande att de utgjorde förtal men dömde de inblandade för dataintrång. Skyddet i svensk rätt Enligt 5 kap. 1 § BrB döms den som utpekar någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, för förtal till böter. Straffbarhet för förtal förutsätter att det är fråga om uttalanden som innebär att någon lämnar en uppgift till annan. Det skall således vara frågan om en uppgift som förmedlar ett sakinnehåll och inte enbart värdeomdömen. När ett värdeomdöme anspelar på en preciserad verklig uppgift anses det dock utgöra lämnande av en uppgift (Axberger, Tryckfrihetens gränser s. 231). I praxis har även visning av bilder ansetts utgöra lämnande av uppgift (NJA 1992 s. 594). För att ett förtalsbrott skall föreligga måste gärnings- mannen lämna sina uppgifter till någon annan än den som angrips. Det krävs inte att gärningsmannen riktar sig direkt till någon utomstående, utan det är tillräckligt att den utomstående är när- varande. Brottet är att anse som fullbordat så snart uppgiften har kommit till tredje mans kännedom. En uppgift anses vara lämnad även om den bara sprids vidare. Det krävs vidare att uppgiften verkligen är nedsättande och att den är ägnad att utsätta den beskyllde för andras missaktning. Uppgiften skall genom sitt innehåll vara ägnad att hos mottagaren framkalla en föreställning om att den utpekade är på ett visst sätt, har viss egenskap eller har utfört en gärning eller betett sig på ett sätt som t.ex. är brottsligt eller klandervärt. Det räcker således inte med att den utpekade själv upplever sig kränkt, utan för straff- barhet krävs att andra människors uppfattning om personen i fråga riskerar att förändras i negativ riktning på grund av uttalandena. Däremot krävs det inte någon bevisning om att beskyllningen faktiskt har medfört andras missaktning. Den påstådda brottslig- heten eller det klandervärda levnadssättet måste vara av någorlunda allvarlig beskaffenhet. Det är emellertid tillräckligt att uppgiften betraktas som nedsättande i den särskilda krets som den angripne tillhör, även om uppgiften inte uppfattas så i samhället i övrigt. Frågan om en uppgift är att betrakta som nedsättande har i praxis orsakat åtskilliga tillämpningsproblem. Det finns ingen allmän rätt att sprida nedsättande uppgifter även om de är sanningsenliga. Också den som sprider helt korrekta uppgifter om någon annan kan alltså dömas för förtal. Frågan om sanningshalten i uppgifterna kan däremot på annat sätt ha betydelse för straffbarheten. Förutsatt att gärningsmannen kan visa att Skyddet i svensk rätt uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den, skall han inte dömas till ansvar om han var skyldig att uttala sig eller det annars med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken. Frågan om det var försvarligt att lämna uppgiften måste avgöras utifrån en avvägning mellan intresset av att ge skydd mot kränkande yttranden och andra skyddsvärda intressen, exem- pelvis yttrandefriheten. I förarbetena till förtalsbestämmelsen angavs att det kan vara försvarligt att lämna ärekränkande uppgifter vid exempelvis avgivande av tjänstevitsord (under förutsättning att dessa är sanningsenliga) eller i övrigt när uppgifter lämnas för att tillgodose ett berättigat allmänt eller enskilt intresse. Också i den yrkesmässiga nyhetsförmedlingen, liksom i den offentliga diskus- sionen i såväl tal som skrift, medför värdet av yttrandefriheten att det måste finnas utrymme för att ventilera olika frågor även om därigenom enskilda personer i viss mån angrips (prop. B 144). För grovt förtal döms enligt 5 kap. 2 § BrB till böter eller fängelse i högst . Som vägledande exempel på omständigheter som kan föranleda att förtal skall bedömas som grovt anges i lagtexten att en uppgift genom sitt innehåll eller den omfattning i vilken den blivit spridd eller eljest varit ägnad att medföra allvarlig skada. I förarbetena till bestämmelsen har framhållits att brottet bör bedömas som grovt om det är uppenbart att gärningsmannen insåg att den lämnade uppgiften var osann eller ogrundad eller att hans motiv var att skada den förtalade. I det nedan nämnda rätts- fallet NJA 1992 s. 594 ansågs gärningen, som bestod i visning av en videofilm av en kvinna som hade samlag med en man, vara att bedöma som grovt förtal. Brottet förtal av avliden (5 kap. 4 § BrB) förutsätter att rekvisi- ten för förtal enligt 5 kap. 1 § eller 2 § BrB är uppfyllda. Därutöver krävs att gärningen är sårande för de efterlevande eller att den eljest, särskilt med beaktande av den tid som förflutit sedan den förtalade dog, kan anses kränka den frid som bör tillkomma denne. De spörsmål som oftast varit föremål för diskussion i rättstillämpningen är frågan om den aktuella informationen utgjort en uppgift samt frågan om en uppgift kunnat anses vara nedsättande. I det s.k. Videomålet (NJA 1992 s. 594) hade en man filmat när han hade samlag med en kvinna, utan att hon var medveten om filmningen. Mannen hade senare utan kvinnans medgivande visat filmen för ett antal personer. En fråga i målet var om visandet av filmen kunde anses innebära att en uppgift hade lämnats och en Skyddet i svensk rätt annan om den i så fall kunde anses nedsättande. ansåg att en uppgift visserligen hade lämnats men att denna uppgift (att kvinnan haft sexuellt umgänge med sin pojkvän) inte kunde anses vara nedsättande för henne. Däremot kunde de som såg filmen lätt tro att kvinnan hade vetskap om att hon var filmad och därmed inte hade något emot att den visades för andra. Detta kunde anses nedsättande för henne och antas leda till andras miss- aktning, varför mannen dömdes för grovt förtal. I det s.k. Hustler-målet (NJA 1994 s. 637) hade en tidning publicerat ett fotomontage där vissa kända personers ansikten hade fogats samman med bilder av andra personers kroppar i sexuella situationer. Hovrätten ansåg i detta fall att det inte hade lämnats några uppgifter om personerna, varför förtal inte kunde anses föreligga, utan att det istället var fråga om förolämpning. Med hänvisning till videomålet tonade emellertid ned kravet på uppgiftslämnandet och framhöll i stället betydelsen av vad själva framställningssättet förmedlar. Bedömningen koncentre- rades därmed mer till frågan om förfarandet varit ägnat att utsätta någon för andras missaktning än till frågan om uppgiftens innehåll. fann att det i och för sig lätt kunde konstateras att bilderna inte var autentiska men att bilderna, tillsammans med den tillhörande texten, kunde förmedla intrycket av att måls- ägandena var sexuellt lössläppta eller perversa. Bilderna måste därför anses ägnade att utsätta målsägandena för andras miss- aktning och dömde utgivaren för grovt förtal. I det s.k. som avgjordes i (dom i mål B 8-13-89) och som inte överklagades, hade tidningen på sin löpsedel infört texten Mitt ljuva liv med och kokain. Tjejen som visste för mycket. Tidningen innehöll en artikel och intervju med tidigare sambo som han låg i vårdnadstvist med. Tingsrätten uttalade att den kritik som en offentlig person måste anses få tåla, skall hänföra sig till den offentliga insats personen ifråga gör. Artikeln handlade dock varken om tenniskarriär eller om hans affärsverk- samhet. På grund av uppgifternas kränkande karaktär samt den stora spridningen ansågs publiceringen utgöra grovt förtal. Skyddet i svensk rätt Enligt 5 kap. 3 § BrB skall den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom dömas, om gärningen inte utgör förtalsbrott, för förolämpning till böter. Om brottet är grovt, döms till böter eller fängelse . Förolämpning är en fridskränk- ning i form av ett angrepp på den utsattes självkänsla. Angreppet måste riktas direkt mot den det gäller. Om angreppet är avsett att nå också andra personer är i stället förtalsbestämmelserna ofta tillämpliga. Att uttalandet har kommit tredje man till del är emel- lertid inget hinder för att brottet förolämpning skall föreligga. Utöver skällsord, skymfliga hotelser eller dito beskyllningar, kan även sådana handlingar som skymfliga åtbörder eller fram- ställningar i bild utgöra förolämpning, om gärningsmannen där- igenom smädar den som utsätts för handlingen. Med smädelse avses att handlingen är ägnad att såra annans ärekänsla eller att kränka annans personliga integritet. Ofta handlar det om skällsord som riktas direkt till den angripne personen, medan angrepp på dennes kropp (t.ex. genom spottande) oftast utgör ofredande. I rättsfallet NJA 2004 s. 331 ansågs skällsord yttrade till polisman i en ingripandesituation inte utgöra förolämpning eftersom det måste ha stått klart att de uttalade orden (bl.a. gris och svin) främst begagnades som ett uttryck för den gripnes ilska och missnöje och inte för att smäda poliserna. Förolämpningsstadgandet är subsidiärt till förtalsbestämmelsen. I fall då rekvisiten för förtal inte är uppfyllda, exempelvis då det som sagts inte kan anses vara en uppgift utan ett värdeomdöme eller när uppgifter inte är direkt nedsättande men likväl kränkande, kan således i stället dömas för förolämpning (se Axberger/Ström- berg, Yttrandefrihet s. 79). I det nämnda Hustler-målet ansåg hovrätten, till skillnad från , att bildmontaget och texten om kändisarna i tidningen inte var en uppgift ägnad att utsätta målsägandena för andras missaktning. Som en följd härav ansåg hovrätten förtal uteslutet och dömde istället för grov förolämpning. Skyddet i svensk rätt 4.2.4Andra bestämmelser i av betydelse för skyddet för den personliga integriteten 4.2.4.1Barnpornografi och olaga våldsskildring I 16 kap. 10 § a – c BrB finns straffbestämmelser som syftar till att förhindra spridning av bilder och annat material där innehållet skildrar barn i pornografiska situationer eller grovt våld mot människor och djur. Bestämmelserna innebär således att spridning av vissa grovt integritetskränkande bilder är straffbelagda. Straff- bestämmelserna är inordnade under kapitlet om brott mot allmän ordning. Sådana brott har i normalfallet inte någon målsägande, förutom staten. Om brottet riktat sig mera uttalat mot en eller flera individualiserade och identifierbara personer kan emellertid även sådana brott medföra rätt till skadestånd. Motivet för kriminaliseringen av barnpornografi (16 kap. 10 a § BrB) var i huvudsak den integritetsskada som uppkommer för ett barn som medverkar vid tillkomsten av en pornografisk bild och att all befattning med ett barnpornografiskt alster är kränkande för det avbildade barnet liksom för barn i allmänhet. Det kan alltså hävdas att straffbestämmelsen har barnets integritet som skyddsobjekt. Trots detta är barnets ställning som målsägande vid barnporno- grafibrott oklar och möjligheterna att få kränkningsersättning är små om den åtalade inte framställt bilderna. Denna fråga har behandlats i betänkandet Barnet i fokus – En skärpt lagstiftning mot barnpornografi (SOU 2007:54). Utredningen före- slår att barn skall behandlas som målsägande och ha rätt till skade- stånd oavsett vilken gärningsform brottsligheten avser. Kriminaliseringen i 16 kap. 10 b § BrB av våldsskildringar i rörliga bilder (s.k. videovåld) har motiverats med den risk för allvarliga skadeverkningar som sådana framställningar kan medföra, medan kriminaliseringen av pornografiska stillbilder i huvudsak har motiverats med att dessa kan vara människokränkande och mot- verka strävandena att uppnå jämställdhet mellan könen. Den som vid myndighetsutövning genom handling eller under- låtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften döms enligt 20 kap. 1 § BrB för tjänstefel till böter eller fängelse . Den som är ledamot av en beslutande statlig eller Skyddet i svensk rätt församling är inte underkastad tjänsteansvar, och ansvar skall inte heller dömas ut om gärningen kan anses vara ringa. Om gärnings- mannen allvarligt har missbrukat sin ställning eller om gärningen för någon enskild eller det allmänna har medfört allvarligt förfång eller otillbörlig förmån som är betydande, skall brottet bedömas som grovt. Bestämmelsen om tjänstefel är subsidiär till andra straffbestäm- melser. Förhållandet mellan tjänstefelsbestämmelsen och andra bestämmelser kan illustreras med följande exempel. Om en tjänste- man har utfört en husrannsakan i strid med gällande bestämmelser, kan ansvar för hemfridsbrott bli aktuellt. För att en olaglig husrannsakan skall kunna straffas enligt 4 kap. 6 § BrB förutsätts dock inte bara att åtgärden varit olaglig och skett olovligen (dvs. mot den kränktes vilja), utan även att båda dessa omständigheter omfattades av gärningsmannens uppsåt. Om så inte har varit fallet kan i stället ansvar för tjänstefel komma i fråga. Ansvar för tjänstefel kan komma ifråga även om det begångna felet inte strider mot lag eller annan författning. Det är tillräckligt att tjänstemannen har åsidosatt vad som gäller för uppgiften.