sou · GWB378 · 2008-09-02 00:00:00 — Av den anledningen har samordnaren i kommunen på förhand skickat ut en förfrågan till jaktledaren i jaktlaget för att samla in uppgift på vilka jakträttshavare inom jaktlaget som vill lämna eftersöksorgani- sationen tillåtelse till eftersök eller om jaktlaget självt vill ombe- sörja eftersök. I det sistnämnda fallet meddelar kontaktpersonen jaktledaren när vilt har påkörts inom jaktlagets område. Samordnaren har tillsammans med polisen det övergripande ansvaret för att organisationen fungerar enligt sina syften. Dit hör bl.a. att fortlöpande arbeta för att samtliga jakträttshavare är anslutna till organisationen, och att alla områden har kontaktper- soner. Vidare skall samordnaren administrera rapporter om vilt- olyckor och ersättning för eftersök samt utforma utbildning av medlemmar i organisationen. Till sin hjälp har samordnaren en biträdande samordnare som ansvarar för att för uppgiften lämpliga jägare med hund finns i erforderlig omfattning. Eftersök av trafikskadat vilt Kontaktpersonens uppgift är att meddela jakträttshavaren att en olycka med vilt har inträffat på dennes jaktområde. Om jakträtts- havaren på förhand gett eftersöksorganisationen tillstånd att göra eftersök på hans jaktområde, kan eftersöket därefter igångsättas. Om sådant tillstånd inte har lämnats, övergår ansvaret för eftersök till jakträttshavaren. Innan eftersöket kan påbörjas måste en viltolycksrapport upprättas av kontaktpersonen. Initialt lämnar polisen uppgifter om vilket vilt som har påkörts samt var och när det skedde. I rapporten anges vidare om jakträttshavaren har kunnat underrättas och om eftersök har begärts av denne eller beordrats av polis. Endast polisen kan beordra eftersök och det sker när det påkörda viltet tillhör staten och jakträttshavaren inte har kunnat nås eller när denne har förkla- rat sig inte kunna eller vilja ta hand om eftersöket. Uppgifterna i rapporten vidarebefordras därefter till jägaren med hund för att uppgift om när eftersöket påbörjades och avslu- tades samt resultatet av eftersöket skall kunna antecknas. Uppgif- terna ligger därefter till grund för anspråk på ersättning för de antal timmar och körda mil med bil eftersöket har fordrat. Viltolycks- rapporten tjänar som ett bevis på att jägaren har fått ett uppdrag att göra eftersök på annans mark och skall kunna uppvisas på anmodan av jakträttshavaren. Även den jakträttshavare som gör eftersök på egen hand upp- rättar en viltolycksrapport och lämnar den till kontaktpersonen som i sin tur lämnar rapporterna vidare till samordnaren i kommu- nen . De jägare som ingår i eftersöksorganisationen har valts ut för att de har ett stort praktiskt kunnande beträffande jakt på vilt och förande av hund men också för att de har insikt om att de vid efter- söket gör intrång på annans mark med vapen som de har rätt att använda. Rätten ges antingen av jakträttshavaren eller, när det påkörda viltet tillhör staten, av polis. Eftersök av trafikskadat vilt () är huvudman för det Nationella . Ansvarig vid RPS är kommissarie . Han har i brev till utredningen uppgivit bl.a. följande. Den vanligaste sammansättningen av ett eftersöksekipage är en jägare med hund när det gäller vilt upp till rådjurs storlek. Vid eftersök av större vilt såsom älg, hjort, vildsvin och de större rovdjuren är det oftast två jägare med hund. Eftersö- ket brukar pågå under tre–men tiden kan variera stort på grund av hur tydligt kollisionsplatsen har utmärkts eller det ska- dade djurets beteende. Vid de flesta eftersöken körs bil under tre– för att ta sig till och från kollisionsplatsen men sträckan kan variera stort med tanke på utmärkningen av kollisionsplatsen. De flesta eftersöken utförs av fler eftersöksjägare än av jakträttsha- vare. Kostnaden för eftersök består främst av kostnad för bil och hund, ammunition, telefon samt inköp och slitage av vapen. Vidare har anfört att när olyckan inträffar är det av största vikt att platsen för olyckan anges så bra som möjligt så att eventuella insatser för att rädda skadade människor kan inledas och eftersök av det skadade viltet påbörjas. Det kan av olika anled- ningar vara svårt att få en bra platsangivelse från den som har kolli- derat med vilt, exempelvis är det svårt att veta var man är om olyckan har inträffat på vägar i stora sammanhängande skogsområ- den utan hållpunkter. Är det dessutom mörkt försvåras möjlighe- ten att lämna en bra platsangivelse. Utöver detta är det en drama- tisk upplevelse att köra på och skada vilt vilket gör att lämnade uppgifter inte alltid stämmer. När eftersöksjägaren ska åka till platsen är det oftast svårt att hitta rätt, vilket innebär att han får åka onödigt långt. Är dessutom inte platsen utmärkt får han leta efter krossat glas, bromsspår eller blod på vägbanan som kan leda honom rätt. Det innebär att det tar onödigt innan eftersöket startas och viltet får lida i onödan. I de fall när det inte uppstår större skador på fordonet har oftast bilisten lämnat platsen. jaktvårdskrets har i brev till poli- sen i , , kommun och anfört följande. Eftersök efter trafikskadat vilt måste ofta göras vid mörker, dåliga väderförhållanden och under för- hållanden man själv inte råder över. måste eftersöket ske vid tillfällen då trafikintensiteten är hög med mycket folk på olycks- Eftersök av trafikskadat vilt blir eftersökspatrullen sist kvar i terrängen kring olycksplatsen. Ett skadat djur kan återvända till olyckplatsen. Det kan vara flera djur som rör sig kring olycksplatsen exempelvis en kalv där kon har blivit påkörd. Jägarna är ofta idealister och ställer upp frivilligt. Många jägare ser i detta även en möjlighet att bibehålla skickligheten hos sina eftersökshundar under icke jakttid. Detta rättfärdigar dock inte att jägarna ställer upp på eftersök utan att åtminstone få kostnadstäckning för nedlagda utgifter. 2.4Ersättning för kostnader för eftersök av trafikskadat vilt kostnader för att omhänderta djur ersätts med medel ur viltvårdsfonden. Detsamma gäller när myndigheten har haft särskilda kostnader för att spåra eller döda djur. Ersättning ur fonden kan lämnas även till den som har hjälpt polismyndigheten, dock inte till den som har skadskjutit djuret eller till deltagarna i det jaktlag denne tillhör. (Se 39 § första stycket jaktförordningen.) Enligt 39 § andra stycket jaktförordningen meddelar polismyn- digheten beslut om ersättning enligt paragrafens första stycke. meddelar efter samråd med föreskrifter om ersättning. Enligt 33, 34 och 35 §§ föreskrifter och all- männa råd (NFS 2002:18) skall ersättning för arbete och kostnader för eftersök av vilt som tillfaller staten lämnas enligt följande. 1.Per person och för varje påbörjad timme; . Avser efter- söket björn är motsvarande ersättning . 2.För kontaktperson som inte själv skall genomföra eftersöket utan vidarebefordrar uppdraget, för varje påbörjad timme. 3.Tillägg för varje eftersökshund ; . 4.Tillägg för terrängfordon (även traktor) ; . 5.Tillägg för bil; motsvarande skattefri del av statlig bilersättning. Om jakträttshavaren har varit delaktig i eftersök av älg och hjort som avlivats under fredningstid och har tagit hand om djuret, skall han eller hon själv svara för alla kostnader som är förenade med eftersöket och omhändertagandet av djuret. Har någon annan person än jakträttshavaren helt eller delvis genomfört eftersök av älg och hjort, skall jakträttshavaren ersätta den personen för Eftersök av trafikskadat vilt arbetet, om jakträttshavaren förklarat sig villig att ta hand om det döda djuret. Har någon helt eller delvis genomfört eftersök på uppdrag av polisen och älgen eller hjorten tillfaller staten, skall polisen ersätta honom eller henne för detta arbete. Ersättning läm- nas även om djuret inte har påträffats. Ersättning lämnas inte vid eftersök av rådjur, vildsvin eller mufflonfår även om eftersök har skett på uppmaning av polisen. Enligt ansöker få eftersöksjägare om ersättning eftersom de upplever det som krångligt. åberopar en utredning enligt vilken det lades ned i genomsnitt 1,5 timmes eftersöksarbete per viltolycka. Eftersökskostnaden för samhället beräknades genom att antalet olyckor summerades med två timmars arbete för älg och en timmes arbete för rådjur för efter- sökspatrullen med en timkostnad på . Timkostnaden inklu- derade jägarens utrustning, hund, bil samt milersättning. Antalet eftersök antogs minska respektive öka linjärt med antalet olyckor9. För att främja viltvården får regeringen meddela föreskrifter om skyldighet för den som jagar att betala en årlig avgift (viltvårdsav- gift) till viltvårdsfonden som efter regeringens bestämmande får användas för angivna ändamål, 41 § jaktlagen. Enligt 49 § jaktförordningen är den som jagar skyldig – med vissa undantag – att betala viltvårdsavgift. Avgiften är och gäller för ett jaktår. Fonden förvaltas av Kammarkollegiet. Vidare föreskrivs i 52 a § jaktförordningen att det för varje län finns en älgvårdsfond som bildas av de älgavgifter som jakträttsha- varen – med vissa undantag – skall betala för varje vuxen älg som fälls. Ur älgvårdsfonden får enligt föreskrifter som meddelas av (NFS 2002:19) lämna bidrag till kostnaderna för administration av jakten, däribland registerhållning som avser områden som registrerats för jakt efter älg, tilldelning av djur inom områden som registrerats för jakt efter älg, samt viltvård, information och utbildning i jaktliga frågor. 9 a. rapport s. 22. Eftersök av trafikskadat vilt betalas till viltvårdsfonden, varav från älgvårdsfonden. Regeringen beslutar om för- delning av medel ur fonden. fördelade regeringen ur fonden för att bidra till att mål för viltvård och viltförvaltning uppfylls. för sitt allmänna upp- drag att leda delar av viltvården och jakten, för rådgivning, utbildning och information i jakt- och viltfrågor, för vilt- och rovdjursforsk- ning samt för att driva jaktkorts- och jägarexa- mensregistren, för viltverk- samhet, undersökning av vilda djur, Polisen för att organisera eftersök och omhänder- tagande av statens vilt, för sina projekt att bevara pilgrimsfalk, havsörn och vitryggig hackspett, länsstyrelserna för bidrag till bildande av viltvårdsområden, samt Kammarkollegiet och Posten för förvaltning av fon- den och jaktkortsblanketter.10 Kammarkollegiet betalade ur viltvårdsfonden till polismyndigheter för de kostna- der som hade betalats för eftersök av statens vilt.11 11Kammarkollegiets redogörelse för viltvårdsfonden . I trafikskadelagen (1975:1410) finns bestämmelser om trafikförsäk- ring för motordrivet fordon och om ersättning (trafikskadeersätt- ning) från trafikförsäkring för skada i följd av trafik med motordri- vet fordon. Lagen trädde i kraft och ersatte då dels lagen (1916:312) om ansvarighet för skada i följd av automobil- trafik, dels lagen (1929:77) om trafikförsäkring å motorfordon. I den nya lagen sammanfördes bestämmelser om ersättning för tra- fikskador och regler om obligatorisk trafikförsäkring. Lagen bygger på nofault-principen, som innebär att trafikskador ersätts oavsett om de orsakats genom vållande eller på annat sätt; ersättning lämnas, alltså på strikt ansvarsgrund. En nyhet var att även skador som drabbar förare ersätts enligt principen om nofault. En annan viktig nyhet var att ersättningsansvaret ligger direkt på trafikförsäkringsgivarna och är frikopplat från allt personligt ska- deståndsansvar. Skadas förare eller passagerare i ett motordrivet fordon som är i trafik, ersätts skadan ur trafikförsäkringen för det fordonet, även om skadan har orsakats av ett annat fordon. I andra fall ersätts ska- dorna ur trafikförsäkringen för det skadeorsakande fordonet. Ersättningen bestäms enligt skadeståndsrättsliga principer. Ägaren till ett motordrivet fordon är skyldig att hålla fordonet trafikförsäkrat. Denna skyldighet motsvaras av en kontraherings- plikt för trafikförsäkringsbolagen, som är skyldiga att tillhandhålla trafikförsäkring mot skälig premie. Ersättning ska utges även om det orsakande fordonet är okänt eller saknar trafikförsäkring eller är utländskt och framförs i . I sådana fall betalas ersättningen av Trafikförsäkringsföre- ningen, som är en sammanslutning för alla trafikförsäkringsbolag. Det slutliga ansvaret för utbetalade trafikskadeersättningar regleras i ett återkravsförfarande mellan trafikförsäkringsbolagen. deltar i internationellt samarbete rörande ersättning för trafikskador, dels inom EU, dels inom en vidare krets av stater, det s.k. gröna kortsystemet. I lagen om vägtrafikdefinitioner (2001:559) definieras olika for- donsslag. Lagen är formellt inte tillämplig på trafikskadelagen, men den torde ändå ge upplysning om innebörden i vissa uttryck som används i den lagen.1 Med fordon avses enligt lagen om vägtrafikdefinitioner en anordning på hjul, band, medar eller liknande som är inrättad hu- vudsakligen för färd på marken och inte löper på skenor. Fordon delas in i olika kategorier, bl.a. motordrivet fordon, dvs. fordon som för framdrivande är försett med motor, dock inte eldrivna rullstolar eller cyklar. Motordrivna fordon delas i sin tur in i motorfordon, traktorer, motorredskap och terrängmotorfordon. Indelningen baseras dels på fordonens ändamål, dels på fordonens hastighet. Om ett motordrivet fordon är avsett att användas huvudsakligen på väg och är inrättat att användas självständigt för person- eller godsbeford- ran, är det ett motorfordon. Motorfordon delas in i bilar, motor- cyklar och mopeder. En traktor är ett motordrivet fordon som är inrättat för att dra annat fordon eller motorredskap. Ett motorred- skap är ett motordrivet fordon som är inrättat huvudsakligen som arbetsredskap. Om traktor och motorredskap kan köra i högre hastighet än är de att rubricera som motorfordon. Ett terrängmotorfordon är ett motordrivet fordon som är inrättat för person- och godsbefordran i terräng. I 1 § första stycket trafikskadelagen anges den lagens tillämpnings- område. Lagen gäller trafikförsäkring för motordrivet fordon och ersättning från trafikförsäkring för skada i följd av trafik med motordrivet fordon (trafikskadeersättning). 1 Jfr prop. 2000/01:95 s. 95. I paragrafen anges också genom uteslutningsmetoden vilka slags motordrivna fordon som lagen tillämpas på. Den tillämpas på motordrivna fordon som 1) inte är avsedda att föras av gående, 2) inte används för tävling, träning, övningskörning, uppvisning eller liknande ändamål inom inhägnat tävlingsområde, 3) inte är motor- redskap med en tjänstevikt av högst som är inrättat huvudsakligen som arbetsredskap och som varken är eller bör vara registrerat i vägtrafikregistret. Skador orsakade av fordon som trafikskadelagen inte tillämpas på bedöms enligt vanliga skadeståndsregler. Det innebär att den skadade i allmänhet måste bevisa att skadan orsakats av antingen vårdslöshet vid fordonets framförande eller bristfällighet hos for- donet. I följd av trafik Trafikskadelagens tillämpningsområde avgränsas i ett viktigt hänse- ende genom regeln att trafikskadeersättning lämnas endast om ska- dan har uppstått i följd av trafik med motordrivet fordon. Trafik- skadelagen ersatte tidigare bestämmelser om ansvar för trafikska- dor som vilade på culparegeln och som gjorde det nödvändigt att utreda vem som var vållande till en trafikolycka. Med den nya lagen blev det i stället avgörande om fordonet hade orsakat olyckan när det var i trafik. Uttrycket i följd av trafik är alltså centralt vid tillämpningen av trafikskadelagen och har gett upphov till en omfattande rättspraxis.2 Det behöver inte vara fråga om en kollision mellan två fordon. Om ett fordon kör ut på en huvudled utan att iaktta stopplikten och därmed orsakar att ett mötande motordrivet fordon väjer och kör ned i diket och skadas har den skadan inträffat i följd av trafik. Normalt är fordonet i rörelse när en skada uppkommer i följd av trafik, men det är fråga om skada i följd av trafik också när ett for- don har stannat och föraren öppnat bildörren så att en cyklist kör in i dörren. Ett annat exempel kan vara att fordonet har ställts upp på en plats på ett sådant sätt att det orsakar en olycka. förklarade i rättsfallet NJA 2007 s. 997 att skadan hade uppstått i följd av trafik när en bilförare, som hade stigit ur bilen för att skrapa bort is från vindrutorna, i samband därmed hade hal- kat omkull och skadat sig. 2 Se i 2008 s. 371 ff. att föraren skadades medan han utförde en förberedande åtgärd för att bilen därefter skulle kunna framföras på ett trafik- säkert sätt. Skadorna fick därför anses ha sådant samband med hur en bil normalt brukas att de skulle anses ha uppkommit i följd av trafik med bilen. Vidare kan anges som exempel på skada i följd av trafik att ett fordon används som murbräcka vid inbrott i affär eller att kopp- lingen till ett släpfordon går sönder och fordonet tar en annan väg än dragfordonet. En förutsättning är att det ska finnas ett adekvat orsakssamband mellan trafiken och skadan. Det är inte självklart att skadan kan anses ha uppstått i följd av trafik om en passagerare tappar en brin- nande cigarett i knäet så brand uppstår i kläderna. I 2 § första stycket trafikskadelagen föreskrivs vilka motordrivna fordon som är trafikförsäkringspliktiga. Trafikförsäkring ska finnas för motordrivet fordon som är registrerat i vägtrafikregistret och inte är avställt samt för annat motordrivet fordon som brukas i trafik här i landet. Enligt 12 § lagen (2001:558) om vägtrafikre- gister ska bl.a. bilar, motorcyklar, mopeder klass I, traktorer, motorredskap klass I och terrängmotorfordon vara registrerade för att få brukas. Vissa undantag från registreringsskyldigheten anges i 1 § och 13–16 §§ lagen om vägtrafikregister. I 3 och 4 §§ trafikska- delagen föreskrivs vissa undantag från skyldigheten att hålla tra- fikförsäkring, bl.a. för fordon som ägs av staten och fordon som ägs av annan stat eller som är hemmahörande i eller ska föras till annan stat. Det är fordonets ägare som ska teckna försäkring för fordonet, 2 § andra stycket trafikskadelagen. Vem som är ägare avgörs av civilrättliga regler. Skyldighet att meddela trafikförsäkring En försäkringsgivare som fått tillstånd att meddela trafikförsäkring har kontraheringsplikt; han är alltså skyldig att på begäran meddela trafikförsäkring. Ett tillstånd kan begränsas till att gälla försäkring åt personer som tillhör en viss yrkesgrupp eller intressegrupp eller som är bosatta inom ett visst område, 5 § trafikskadelagen. För personskada och sakskada som uppkommer i följd av trafik här i landet med motordrivet fordon utgår trafikskadeersättning, 8 § trafikskadelagen. Begreppen personskada och sakskada har samma innebörd i trafikskadelagen som i skadeståndslagen (1972:207). Till personskada räknas såväl kroppsliga som psykiska defekttillstånd, vare sig de har framkallats genom fysiska medel eller på annat sätt.3 Begreppet sakskada syftar i första hand på genom fysiska medel direkt tillfogad skada på fysiska föremål, vare sig dessa är fast egen- dom eller lösa saker.4 Trafikskadeersättning omfattar inte ren förmögenhetsskada enligt 1 kap. 2 § skadeståndslagen. I fråga om trafikskadeersättning tillämpas 5 kap. och 6 kap. 3 § skadeståndslagen samt lagen (1973:213) om ändring av skade- ståndslivräntor, 9 § trafikskadelagen. Enligt 5 kap. 1 § skade- ståndslagen omfattar skadestånd till den som har tillfogats per- sonskada ersättning för 1. sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, inbegripet skälig kompensation till den som står den skadelidande särskilt nära, 2. inkomstförlust, 3. fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter till följd av skadan. I 5 kap. 7 § skadeståndslagen anges vilka skadeföljder som ersätts vid sakskada, nämligen 1. sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, 2. annan kost- nad till följd av skadan, 3. inkomstförlust eller intrång i närings- verksamhet. Även om trafikskadeersättningen bestäms enligt skadestånds- rättsliga grunder utgör den formellt sett inte skadestånd. Trafik- skadeersättningen betalas nämligen direkt ur trafikförsäkringen. Trafikförsäkringsgivaren är således primärt ersättningsskyldig oav- sett vilken skyldighet att betala skadestånd som kan följa av andra regler. Som nämnts bestäms dock trafkskadeersättningens storlek med tillämpning av skadeståndslagens regler. 3Se m.fl., Skadeståndslagen, 2 uppl. 2006, s. 140 ff. 4Se m.fl., a.a. s. 319 ff. Att trafikskadeersättning lämnas utan att det krävs att någon varit vållande till trafikolyckan framgår av 10 § trafikskadelagen. Ersätt- ningen utges på objektiv grund, dvs. utan att någon behöver utpe- kas som skyldig till olyckan. Frågor om vållande har dock betydelse för inblandade försäkringsbolags inbördes ansvar. Graden av vål- lande fastställs av försäkringsbolagen i ett regressförfarande för att kostnaden för skadan slutligen ska debiteras det bolag vars försäk- ringstagare varit vållande, 22 § trafikskadelagen. Skadas förare eller passagerare i ett motordrivet fordon som är i trafik, utgår trafikskadeersättning från trafikförsäkringen för det fordonet, även om andra fordon har varit inblandade, 10 § trafik- skadelagen. Uppkommer i trafik med motordrivet fordon annan person- eller sakskada än som anges i 10 § (skadan tillfogas annan än förare eller passagerare), lämnas trafikskadeersättning från det påkörande fordonet, 11 § första stycket trafikskadelagen. Om flera trafikförsäkringar är ansvariga för en och samma skada, svarar de solidariskt för ersättningen, 13 § trafikskadelagen. Från ett fordons trafikförsäkring utgår trafikskadeersättning med anledning av en och samma händelse med högst , 14 § trafikskadelagen. Är flera fordon inblandade, står lika många begränsningsbelopp till förfogande vid en och samma trafikolycka som antal fordon. För svenska statens fordon behöver trafikförsäkring inte tecknas, 3 § trafikskadelagen. Motsvarande gäller i fråga om vissa fordon som tillhör en främmande stat. Trafikskadeersättning utges i dessa fall av svenska staten, 15 § trafikskadelagen. Motordrivna fordon från stater som är anslutna till det s.k. gröna-kort-systemet samt fordon från stater som är medlemmar i eller har ingått särskild överenskommelse på trafikförsäkringsom- rådet med EU har med stöd av 4 § 2 trafikskadelagen undantagits från trafikförsäkringsplikten. För skador som dessa fordon orsakar i svarar trafikförsäkringsbolagen solidariskt genom , 16 § första stycket trafikskadelagen. Trafik- skadeersättning till skadade förare och passagerare i utländska motorfordon lämnas av , som sedan vad gäller skadade passagerare kan återkräva ersättningen från den utländske försäkringsgivaren eller från Trafikförsäkringsförening- ens motsvarighet i motorfordonets hemland. Om den skadade föraren saknar egen förarplatsförsäkring, kan däremot inte återkräva ersättning som föreningen beta- lat till honom. Om ett motordrivet fordon trots försäkringsplikten saknar tra- fikförsäkring, får den skadade vända sig med sina krav på ersättning till , 16 § andra stycket trafikskadela- gen. Om ett motordrivet fordon som orsakar skada inte kan identi- fieras, t.ex. därför att föraren har smitit från olycksplatsen, lämnas trafikskadeersättning av , 16 § tredje stycket trafikskadelagen. I rättsfallet NJA 2006 s. 721 har uttalat sig om beviskravet i en sådan situation. För bifall till den skadelidandes talan krävs att det framstår som klart mer sannolikt att skadeorsaken varit den som den skadelidande uppgivit än att orsaken varit en annan. 3.6Skadestånd i stället för trafikskadeersättning Det är enligt 18 § trafikskadelagen möjligt för den skadelidande att –i stället för att kräva trafikskadeersättning från försäkringsbolaget –kräva skadestånd av den som har varit vållande till en skada. Tan- ken bakom trafikskadelagen är dock att det är trafikförsäkrings- kollektivet som ska bära kostnaderna för skador i följd av trafik. Denna regel motverkar detta syfte men ordningen återställs genom regeln om subrogation i 19 § trafikskadelagen.