sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Först anges det förhållandet att gärningen har orsakat synner- ligen stort lidande. Härmed avses i första hand situationer där offret genom gärningen har utsatts för kraftig långvarig smärta eller stor psykisk påfrestning. Det kan t.ex. röra sig om ett långt utdraget för- farande där misshandeln har skett på ett tortyrliknande sätt eller där offret har känt stark dödsångest. En annan omständighet som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av om brottet är synnerligen grovt är att gärningen har lett till bestående svåra kroppsskador. Exempel på sådana kroppsskador kan vara förlamning, förlust av syn eller en bestående hjärnskada. Det bör dock anmärkas att en förutsättning för att en skada ska kunna beaktas på detta sätt är att den har omfattats av gärnings- mannens uppsåt. Slutligen anges att det vid bedömningen av huruvida brottet är synnerligen grovt ska beaktas om gärningsmannen annars har visat synnerligen stor hänsynslöshet. Synnerligen stor hänsynslöshet kan föreligga exempelvis om gärningsmannen har utövat grovt våld mot en person som är särskilt utsatt, som t.ex. ett barn, en äldre person eller en person med funktionshinder, eller om gärningsmannen genom sitt handlande annars har visat särskild brutalitet. Ett annat exem- pel på synnerligen stor hänsynslöshet kan vara att flera personer tillsammans allvarligt misshandlar en ensam person, som därmed inte har någon möjlighet att försvara sig. att det ska vara fråga om en hänsynslöshet som går utöver vad som krävs för att rubricera ett misshandelsbrott som grovt, jämför be- greppet särskild hänsynslöshet i paragrafens första stycke. Uppräkningen i paragrafens andra stycke är exemplifierande, vilket innebär att även andra omständigheter än de särskilt angivna kan utgöra skäl för att tillämpa den särskilda straffskalan för synnerligen grova brott. Tillämpning av den kvalificerade straffskalan förutsätter dock att det först kan konstateras att rekvisiten för grov misshandel i paragrafens första stycke är uppfyllda och att det dessutom till- kommer ytterligare omständigheter av mycket graverande karaktär. Om gärningsmannen genom gärningen av oaktsamhet har orsakat annans död får, på samma sätt som har varit fallet, dömas för grov misshandel och vållande till annans död i brottskonkurrens. Detta gäller oavsett vilken straffskala den grova misshandeln anses hänförlig till. Det förhållandet att maximistraffet för grov misshandel som inte bedöms vara synnerligen grov har sänkts från till innebär inte att straffen för sådana brott ska sättas lägre än vad som har varit fallet. De båda straffskalorna för grov misshandel ska i stället ses som en löpande skala, från ett till , inom vilken samtliga fall av grov misshandel ska rymmas. Första stycket i paragrafen har ändrats endast i språkligt hänseende. Paragrafens andra stycke har ändrats på så sätt att minimistraffet för utpressning, grovt brott, har höjts från till . För utpressning som är att bedöma som grov döms således till fäng- else i lägst ett och högst . har angetts vilka omstän- digheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett utpress- ningsbrott är grovt. Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.4.2. Bedömningen av huruvida ett utpressningsbrott är att betrakta som grovt ska göras genom en allsidig bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. I paragrafens andra stycke anges dock ett antal omständigheter som ska beaktas särskilt vid bedöm- ningen. Först anges att gärningen har innefattat våld eller hot av mycket allvarligt slag. Härmed avses i första hand sådant våld eller hot som omfattas av bestämmelserna om grov misshandel eller olaga hot, grovt brott. Som exempel kan nämnas utpressningsbrott som har utövats under former som är att jämföra med grovt rån eller där gärningsmannen har hotat att utöva våld av allvarligt slag mot barn eller någon annan närstående till den tvungne. En särskild form av hot som kan vara att bedöma som mycket allvarligt är när gärnings- mannen utnyttjar sin anknytning till en sammanslutning eller ett nätverk av personer som av allmänheten förknippas med allvarlig brottslighet och uttryckligen eller underförstått låter förstå att hotet kan komma att förverkligas genom sammanslutningen eller nätverket. I övrigt anges att det särskilt ska beaktas om gärningsmannen annars har visat särskild hänsynslöshet. Härmed avses utpressnings- brott som visserligen inte har innefattat våld eller hot av allvarligt slag, men där omständigheterna på grund av gärningsmannens ager- ande vid brottet ändå bedöms som särskilt graverande. Som exem- pel kan nämnas att gärningsmannen vid utförandet av brottet har utnyttjat att den person mot vilken utpressningen riktats har haft en särskilt utsatt ställning, t.ex. genom att han eller hon har stått i beroendeställning till gärningsmannen, och att han eller hon därför har tagit hotelserna på särskilt stort allvar. Utöver de omständigheter som särskilt anges i paragrafen kan det vid bedömningen av huruvida brottet är grovt också finnas anledning att beakta att brottet har avsett ett betydande värde. Första stycket i paragrafen har ändrats endast i språkligt hänseende. Paragrafens andra stycke har ändrats dels genom att ordet sär- skilt har utgått ur den inledande meningen, dels genom att det har lagts till en mening, som föreskriver att det vid bedömningen av en gärnings straffvärde särskilt ska beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.3.1. Ordet särskilt i styckets inledande mening har tagits bort så- som överflödigt. Bestämmelsen tolkas som att upp- räkningen i andra stycket är uttömmande, varvid förutsätts att be- greppen skada, kränkning och fara ges en vidsträckt betydelse. Ändringen är således inte avsedd att medföra någon saklig ändring i förhållande till vad som gäller . Den tillkommande meningen i andra stycket syftar till att höja straffvärdet för sådana brott som innebär ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Med angrepp på liv eller hälsa avses direkta fysiska angrepp på person, medan angrepp på trygghet till person omfattar gärningar som skapar rädsla eller van- makt hos den som utsätts för dem. Att det ska röra sig om angrepp på någons trygghet till person markerar att bestämmelsen inte om- fattar brottslighet som innebär angrepp på någons ekonomiska trygg- het. Att gärningen ska utgöra ett allvarligt angrepp, innebär att det i första hand är sådana brott som har ett relativt högt straffvärde som omfattas. Avsikten är inte att sådan brottslighet som enligt nuvarande praxis i de flesta fall leder till icke frihetsberövande på- följder ska bedömas strängare än . Exempel på brott som kan utgöra allvarliga angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person är grov misshandel, grov frids- kränkning, grov kvinnofridskränkning, rån och grovt rån samt olaga tvång, olaga hot och utpressning som är att bedöma som grova brott. Det bör alltså vara fråga om brott som riktar sig direkt mot en person. Gärningen behöver inte rent faktiskt ha lett till en kropps- skada, även försöksbrott omfattas. Allmänfarliga brott, som visser- ligen kan utgöra en fara för människors liv och hälsa, men som riktar sig mot en mer obestämd krets av personer, är däremot inte av- sedda att omfattas av regleringen. Sådana brott anses för övrigt redan med dagens reglering som regel ha ett betydande straffvärde. Sammantaget innebär den nya meningen i andra stycket att all- varliga våldsbrott värderas upp i förhållande till annan brottslighet. Detta medför att den övre delen av straffskalan för sådana brott som utgör allvarliga angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person bör kunna utnyttjas i större utsträckning än vad som är fallet . bör förändringen kunna leda till att straff- mätningen i den nedre delen av straffskalan sker på ett mer nyan- serat sätt, och att det ges ett större utrymme att beakta såväl för- svårande som förmildrande omständigheter inom ramen för straff- skalan. Som vi närmare har utvecklat i avsnitt 7.4 och 8.3.1 medför dock det förhållandet att det begås fler mindre allvarliga brott än mer allvarliga brott att den nedre delen av straffskalan alltid kommer att utnyttjas i större utsträckning än den övre. Ändringen innebär inte någon förändring av detta grundläggande förhållande. Paragrafen har ändrats i två avseenden; dels har ett antal s.k. kvalificer- ande rekvisit tagits bort, dels har tillämpningsområdet för punkten 6 utvidgats. Ändringarna har behandlats i avsnitt 8.3.2. I punkterna 1, 3, 4 och 5 har de kvalificerande rekvisiten betydligt (punkten 1), särskilda (punkten 3), grovt (punkten 4) och all- varligt (punkten 5) utgått. I punkten 2 har ordet särskilt ersatts med stor. Avsikten med ändringarna är att sådana försvårande omständigheter som anges i paragrafen ska få större genomslag vid bedömningen av en gärnings straffvärde och att det därmed ska uppstå en större spännvidd vid straffmätningen. Genom ändring- arna klargörs att de uppräknade försvårande omständigheterna inte behöver ha nått upp till en nivå som är särskilt kvalificerad för att de ska kunna beaktas i höjande riktning vid straffvärdebedöm- ningen. De omständigheter som anges i paragrafen ska alltså alltid kunna tillmätas relevans. Om en viss omständighet föreligger endast i mycket begränsad omfattning kan detta dock medföra att omstän- digheten i praktiken inte får något genomslag vid bedömningen av straffvärdet. Begränsningen i paragrafens inledning, att de försvårande omstän- digheterna ska beaktas vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, innebär att det i den mån en försvårande omständighet redan har beaktats vid rubriceringen av brottet eller vid kvalifi- ceringen av detta till en viss svårighetsgrad måste krävas något utöver vad som är typiskt för brottet för att omständigheten även ska beaktas som försvårande vid straffvärdebedömningen. Som exempel kan nämnas att det i fall där det redan vid rubriceringen av ett misshandelsbrott som grovt har beaktats att gärningsmannen har visat särskild eller synnerlig hänsynslöshet, bör krävas en hän- synslöshet som går utöver vad som kan anses krävas vid avgörandet av vilken grad brottet ska hänföras till för att just hänsynslösheten också ska beaktas som försvårande vid straffvärdebedömningen. Ett annat exempel är brottet trolöshet mot huvudman, som för ansvar kräver att gärningsmannen har missbrukat sin förtroende- ställning. Vid ett sådant brott bör det krävas att gärningsmannen har missbrukat sitt förtroende på ett sätt som går utöver vad som är det vanliga för brottstypen för att just denna omständighet ska be- aktas som försvårande vid straffvärdebedömningen. Ändringen i punkten 6 innebär att det som en försvårande omstän- dighet vid bedömningen av ett brotts straffvärde ska beaktas om brottet har utgjort ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i organiserad form eller om brottet föregåtts av särskild planer- ing. Begreppet brottslighet som utövats systematiskt tar sikte på brottslighet där ett visst tillvägagångssätt upprepas ett flertal gånger, antingen av en och samma gärningsman eller av flera gärningsmän i samförstånd. Som exempel kan nämnas att någon skickar ut ett stort antal s.k. bluffakturor i syfte att mottagaren ska vilseledas att betala en icke-existerande skuld. Ett annat exempel kan vara att en ensam person eller flera personer tillsammans sätter i system att råna t.ex. butiker eller banker och därvid använder sig av liknande förfarings- sätt vid varje rån. Det tidigare använda begreppet brottslig verksam- het har ersatts av brottslighet. Avsikten är att markera att även brottslighet som inte syftar till ekonomisk kan omfattas av bestämmelsen. Som exempel kan nämnas när s.k. idrottshuliganer vid upprepade tillfällen gör sig skyldiga till i förhand planerade miss- handelsbrott. Med brottslighet som utövas i organiserad form avses brott som har begåtts inom ramen för en struktur där flera personer samverkar för att begå brott och där denna samverkan avser flera brott under en inte helt obetydlig tidsperiod. Ett exempel på sådan brottslighet kan vara när en grupp av personer i organiserad form tar sig till för att begå fickstölder. Ett annat kan vara sådan illegal indrivningsverksamhet som ibland utövas av medlemmar i s.k. mc-gäng. Det är alltså inte tillräckligt att brottet som sådant har skett i samverkan mellan flera personer, utan det ska finnas en sammanslutning eller ett nätverk av personer som har viss konti- nuitet och vars syfte att begå brott sträcker sig längre än till just det aktuella brottet. Straffskärpningsbestämmelsen är således bl.a. avsedd att tillämpas för brott som begås inom ramen för den verksamhet som bedrivs av kriminella nätverk eller ligor. Att brottet ska ha utgjort ett led i en brottslighet som utövas i organiserad form innebär att den ska ha ett naturligt samband med denna. Brottet behöver dock inte ha begåtts av någon av de per- soner som har organiserat brottsligheten. Ett exempel kan vara att några personer har slutit sig samman för att i större omfattning smuggla in alkoholhaltiga drycker till och därefter sälja varorna här. Såväl organisatörerna och säljarna som en anlitad trans- portör av varorna bör träffas av straffskärpningsregeln, förutsatt att transportörens uppsåt omfattar ett främjande av den samlade brotts- ligheten. Om samverkan mellan olika personer huvudsakligen har ett annat syfte än att begå brott, t.ex. att bedriva legal närings- verksamhet, bör emellertid inte det förhållandet att det finns brotts- liga inslag i verksamheten innebära att brottsligheten är att anse som organiserad. Är det däremot så att verksamheten som sådan bärs upp av en affärsidé som är illegal, och den legala verksamheten mer utgör en fasad, bör brott som sker inom ramen för verksam- heten anses ha bedrivits i organiserad form. Slutligen anges i punkten 6 såsom en försvårande omständighet att brottsligheten föregåtts av särskild planering. Avsikten är att träffa dels fall där planeringen innebär att brottsligheten är att anse som mer farlig än annars, dels fall där det förhållandet att gärningen föregåtts av planering innebär att gärningsmannen haft möjlighet att besinna sig. Ett exempel på det förstnämnda fallet kan vara ett avancerat bankbedrägeri där gärningsmannen genom en noggrann kartläggning har förmått uppdaga och utnyttja brister i säkerhets- rutinerna. Ett exempel på det senare fallet kan vara ett mord där gärningsmannen redan före brottet har planerat hur kroppen ska undanskaffas. Genom kravet på att det ska vara fråga om särskild planering utesluts sådan planering som är nödvändig för att ett visst brott överhuvudtaget ska kunna genomföras på ett sätt som är typiskt för den aktuella brottstypen, som t.ex. att en bankrånare skaffar fram vapen och maskering eller att en inbrottstjuv försäkrar sig om att ingen är hemma vid inbrottet. Första stycket i paragrafen har ändrats genom att ett antal s.k. kvalifi- cerande rekvisit har ändrats eller tagits bort. Ändringarna har behand- lats i avsnitt 8.3.3. Avsikten med ändringarna är att sådana förmildrande omstän- digheter som anges i paragrafen ska få större genomslag vid bedöm- ningen av en gärnings straffvärde och att det därmed ska uppstå en större spännvidd vid straffmätningen. Ändringarna innebär att de förmildrande omständigheterna inte behöver ha nått upp till en nivå som är särskilt kvalificerad för att de ska kunna beaktas i mildrande riktning vid straffvärdebedömningen. I punkten 1 har förstärkningsordet grovt ersatts av uppen- bart. Att ordet grovt har tagits bort innebär att det förhållandet att ett brott har föranletts av någon annans kränkande beteende ska beaktas som en förmildrande omständighet vid bedömningen av straffvärdet, oavsett graden av kränkning. Avsikten med ändringen är emellertid inte att varje form av provokation ska föranleda en sänkning av brottet straffvärde. får i stället sättas i proportion till omfattningen av den aktuella provokationen, vilket innebär att en i sammanhanget svag provoka- tion i vissa fall kan anses vara så försumbar att den inte får något genomslag vid bedömningen av straffvärdet för ett brott vars straff- värde typiskt sett är högt, medan å andra sidan en kraftig och om- fattande provokation kan sänka straffvärdet i större utsträckning. Rekvisitet uppenbart har införts för att markera att frågan om ett brott har föranletts av någon annans kränkande beteende ska be- dömas utifrån objektiva grunder, och inte mot bakgrund av vad gärningsmannen själv anser vara en kränkning. Det ska alltså objek- tivt framstå som klart att brottet har föranletts av någon annans kränkande beteende för att en påstådd provokation ska kunna be- aktas i mildrande riktning vid straffvärdebedömningen. Bedöm- ningen får göras utifrån vad som typiskt sett utgör ett kränkande beteende i det sammanhang där det aktuella beteendet har före- kommit, varvid givetvis sådana förhållanden som de inblandade per- sonernas bakgrund och relation till varandra måste kunna beaktas. Det bör också framhållas att beteendet för att utgöra en kränkning måste ha riktats mot gärningsmannen. Det är alltså inte tillräckligt att beteendet i sig uppfattas som kränkande. I punkten 2 har förstärkningsordet starkt utgått på två ställen. Nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt till följd av en allvarlig psykisk stör- ning respektive nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande till följd av en psykisk störning, sinnesrörelse eller annan orsak ska alltså påverka gärningens straffvärde i mildrande riktning oavsett i vilken grad förmågan är nedsatt. På samma sätt som har anförts beträffande ändringen i punkten 1 är avsikten emellertid att straff- värdet ska reduceras i förhållande till i hur hög grad den tilltalades störning eller i övrigt nedsatta förmåga har inverkat på hans eller hennes handlande. Ju större inverkan störningen eller nedsättningen har haft, i desto större utsträckning bör straffvärdet reduceras. I punkten 3 har förstärkningsordet uppenbart utgått, vilket innebär att ett handlande som har stått i samband med den till- talades bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga alltid ska beaktas i mildrande riktning vid straffvärdebedömningen, oav- sett hur stor bristfälligheten har varit. På samma sätt som har an- förts beträffande ändringarna i punkterna 1 och 2 är avsikten emeller- tid att straffvärdet ska reduceras i förhållande till i hur hög grad den tilltalades utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga har varit bristfällig. Om den tilltalades förmåga har varit i hög grad bristande bör det alltså göras en större reducering av straffvärdet än om hans eller hennes utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga endast i liten utsträckning har avvikit från vad som får anses vara normalt. Av betydelse är också graden av samband mellan den tilltalades brist- ande förmåga och hans eller hennes handlande vid gärningstillfället. När det gäller unga lagöverträdare kompletteras punkten 3 av bestämmelsen i 7 §, som föreskriver att den tilltalades ungdom alltid ska beaktas särskilt vid straffmätningen om han eller hon har begått brottet . Förekomsten av denna bestämmelse får anses innebära att bristande utveckling, erfarenhet och omdömes- förmåga ska bedömas i förhållande till vad som får anses vara det normala för en person i den tilltalades ålder. Först om den till- talades utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga kan sägas vara bristande i förhållande till andra personer i samma ålder kan det alltså bli aktuellt att tillämpa 29 kap. 3 § 3. Paragrafen har ändrats. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.5. Ändringen innebär att det förhållandet att den tilltalade tidigare har dömts för brott ska beaktas vid straffmätningen i något större utsträckning än vad som är fallet . Den tidigare begränsningen att återfall ska beaktas vid straffmätningen endast om förhållandet inte tillräckligt kan beaktas genom påföljdsvalet eller genom förverk- ande av villkorligt medgiven frihet har tagits bort. I stället har i första stycket som huvudregel föreskrivits att rätten i följande situa- tioner ska beakta att den tilltalade har dömts för brott. 1.Om den tilltalade tidigare vid upprepade tillfällen har dömts för likartad brottslighet. De fall som avses är när en person gång på gång återfaller i t.ex. förmögenhetsbrott, trafiknykterhetsbrott eller våldsbrott. Att det ska vara fråga om upprepade tidigare domar innebär att den tilltalade bör ha dömts vid i vart fall två för likartad brottslighet, eller något fler fall om brottsligheten inte är av allvarlig art. Detta innebär i praktiken att återfall ska ha skett i sådan utsträckning att den upptrappning av ingripandenivån som kan ske inom ramen för påföljdsvalet har passerats och att den tilltalade redan har dömts till fängelse vid minst ett tillfälle tidigare. Bestämmelsen kan emellertid också tillämpas för att skärpa straffet för den som vid upprepade tillfällen har dömts för bötesbrottslighet av likartad karaktär. 2.Om brottet utgör återfall i särskilt allvarlig brottslighet och den tidigare och den nya brottsligheten är likartade. Vad som avses med särskilt allvarlig brottslighet anges inte i paragrafen, men som ett riktvärde bör gälla att straffvärdet för brottet bör över- stiga fängelse . Exempel på brottstyper som därmed kan aktualiseras är grov misshandel, våldtäkt och rån. Både den tidigare och den nya brottsligheten ska vara att bedöma som särskilt allvarlig för att återfallet ska beaktas vid straffmätningen. För straffskärpning vid återfall i särskilt allvarlig brottslighet krävs inte, till skillnad från vad som föreskrivs i första punkten, att den tilltalade har dömts vid upprepade tillfällen. I båda de situationer som anges i första stycket förutsätts för återfallsskärpning att den tidigare och den nya brottsligheten är likartade. Vad som ska anses utgöra likartad brottslighet får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Det är alltså inte möjligt att generellt slå fast vilka typer av brott som är att anse som likartade. Som regel bör dock alla brott som har utgjort ett angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person anses likartade. När det gäller övriga brott bör det göras en bedömning av om det är fråga om samma typ av brottslighet, såsom t.ex. vid bedrägeri och stöld. Återfallsskärpning bör inte komma i fråga om den tidigare och den nya brottsligheten är riktade mot helt olika intressen, som t.ex. om den tilltalade har gjort sig skyldig till ett våldsbrott efter att tidigare ha dömts för ett skattebrott eller ett rent förmögenhets- brott. Av paragrafens andra stycke framgår först att rätten vid bedöm- ningen av huruvida återfallsskärpning ska ske, ska ta hänsyn till den tid som har förflutit mellan brotten. Om återfallet har skett efter det senaste brottet, kanske endast någon eller några månader, talar detta med större styrka för återfallsskärpning. Om så mycket som har förflutit sedan den tilltalade senast döm- des för brott, bör det å andra sidan normalt sett inte finnas anled- ning att beakta den tidigare brottsligheten vid straffmätningen. Tiden mellan brotten måste dock sättas i relation till brottens allvar. Är det fråga om återfall i mycket allvarlig brottslighet bör tidigare brottslighet kunna beaktas även om relativt har förflutit sedan det tidigare brottet. Detta gäller i synnerhet om den tilltalade under större delen av den tid som har förflutit sedan det tidigare brottet har varit föremål för straffverkställighet och därmed frihets- berövad. I andra stycket föreskrivs vidare att rätten vid tillämpning av första stycket ska se till att den samlade reaktionen för brottet inte blir oskäligt sträng i förhållande till brottets straffvärde. Denna be- stämmelse saknar motsvarighet i nuvarande reglering.