sou · GVB390 · 2008-01-01 00:00:00 — Arbetsgruppen hävdade å sin sida att principen om rättvisa och proportionalitet mellan brott och straff ska gälla vid straffmätning och påföljdsval samt att det inte bör göras några sidoblickar på brottslingens individuella behov av behandling. I rapporten uttalade sig arbetsgruppen också relativt utförligt om användningen av frihetsstraff och frihetsstraffens längd. Bl.a. anfördes följandeTPF1FPT. Frihetsstraff bör utnyttjas med stor restriktivitet och endast som påföljdssystemets yttersta medel. Antalet frihetsstraff och dessas längd bör begränsas så långt som möjligt. Syftet med fängelse skall vara att skydda vissa grundläggande och särskilt viktiga intressen. Därför bör fängelse tillgripas endast för brott som är så allvarliga att behovet av ett drastiskt och tydligt avståndstagande från den begångna gärningen är särskilt stort. Arbetsgruppen konstaterade att allmänna straffmaximum (fängelse ) användes ytterst sällan i praxis. Man fann dock att det i undantagsfall finns behov av att döma ut mycket långa straff och ansåg därför att ett allmänt straffmaximum borde behållas. Beträffande användningen av livstidsstraff anförde arbetsgruppen följandeTPF2FPT. Livstids fängelse återfinns i straffskalan för elva brott varav de flesta är mycket ovanliga och några över huvud taget inte förekommit i dom- stolarna . Straffet förändras så gott som undantagslöst genom nåd småningom till ett tidsbestämt straff varefter villkorlig frigivning kan ske. Detta betyder att livstidsstraffet i praktiken inte är livsvarigt. Det kan redan av den anledningen övervägas att avskaffa det helt. Till detta kommer de invändningar som kan riktas mot alla tidsobestämda straff. När det gäller faktiska livstidsstraff kan dess- utom den dömdes ålder och hälsa få stor betydelse för hur strängt straffet blir i praktiken. Detta är mindre lämpligt. Mot att avskaffa livstidsstraffet talar främst två skäl. För det första, om frihetsstraffens väsentligaste funktion ligger i deras symbolvärde, kan livstidsstraffet fylla en uppgift. Det utgör det yttersta av alla fördömanden samhället kan begagna. Straffet kan reserveras för ett fåtal gärningar och begagnas mycket sällan. ger blotta till- gången till detta straff ytterligare relief åt straffsystemet. Möjligheten att döma ut livstidsstraff kan kanske också i vissa lägen användas för att bemöta eventuella krav på att återinföra dödsstraffet. För det andra, om man regelmässigt benådar den som dömts till livstid, är inte olägen- 1TP PT 1977:7 s. 227. 2TP PT A.a. s. 265 f. heterna med detta straff nämnvärt större än de som uppträder vid mycket långa tidsbestämda straff. Det skulle därför inte innebära någon nämnvärd olägenhet att bibehålla möjligheten att låta livstids fängelse ingå i straffskalan för ett fåtal brott. Å andra sidan bygger detta resonemang på att det inte finns något reellt behov av livstids- straff, och det talar i sin tur för att det borde avskaffas. Det råder enighet inom gruppen om att det inte föreligger något behov av faktisktU U livstidsstraff. En sådan påföljd skulle också strida mot de grundläggande principer för sanktionssystemet som vi för- ordar. Frågan om den formellaU U möjligheten att döma ut livstidsstraff skall bibehållas eller ej beror därför på om dess symbolvärde anses inte kunna undvaras. Mot detta värde måste vägas olägenheterna med att behålla ett straff som enbart förekommer på papperet och inte i praktiken. Detta kan få negativa följder för straffsystemets trovärdig- het. Dessutom måste beaktas att det finns risk för att ett formellt livstidsstraff vid ändrade samhällsförhållanden också blir faktiskt. Inom gruppen finns de som anser att det formella livstidsstraffet bör finnas kvar, eventuellt förenat med garantier för att ett sådant straff alltid omprövas och förvandlas till ett tidsbestämt straff när verkställigheten pågått under . Andra av oss anser att livs- tidsstraffet bör avskaffas helt och hållet. Mot bakgrund av den debatt som uppstått kring Brå- rapportTPF3FPT tillsattes en kommitté med uppdrag att utreda vissa frågor om fängelse och kriminalvård i anstalt. Kommittén tog sig namnet . Enligt kommittédirektiven skulle företa en allsidig översyn av användningen av fängelsestraff. En utgångs- punkt för kommitténs arbete var att fängelsestraffet inte är ägnat att medföra några positiva effekter för den intagne själv utan tvärtom ofta har direkta skadeverkningar. De fem huvudfrågor som kommittén hade att överväga var minimitiden för fängelsestraff, reglerna om villkorlig frigivning, allmänna regler för påföljdsval och straffmätning, brottens straffskalor samt medborgarnas insyn och inflytande i Kriminalvårdens olika organ. huvudbetänkande, Påföljd för brott (SOU 1986:13–15) innehåller bl.a. kommitténs allmänna överväg- anden om straffsystemet, synen på fängelsestraffet, en översyn av straffskalorna samt överväganden rörande påföljdsbestämningen, dvs. påföljdsval och straffmätning. I inledningen av huvudbetänk- 3TP PT Se avsnitt 3.2.1. andet finns en redogörelse för de genomgående grundtankarna i de förslag som lämnas. En sådan grundtanke var en allmän strävan efter att sänka nivån på straffen totalt sett. Denna strävan innebar dock inte att kommittén föreslog att straffen för alla brott skulle sänkas, utan vissa brott värderades upp straffvärdemässigt. En genomgående trend vid straffvärdeöversynen var att förmögenhets- brotten värderades ned, medan bl.a. brotten mot person värderades upp. konstaterade att det från humanitär synpunkt fanns starka skäl som talade för en begränsad användning av fängelsestraffet, men att det inte inom överskådlig framtid skulle gå att avvara fängelse i påföljdssystemet. I betänk- andet anförs att ett ökat användande av fängelsestraff vare sig ur individualpreventiv eller allmänpreventiv synpunkt är ett verksamt medel när det gäller att minska brottsligheten eller ens att mot- verka en ökning av denna, samt att det inte finns något som tyder på att en måttlig minskning av användandet av fängelsestraff all- mänt sett har någon betydelse för brottslighetens omfattning. Det i direktiven uttalade önskemålet om en allmän begränsning av fängelsestraffets användning ansågs därför vara både önskvärt och möjligt att genomföra. Kommittén bedömde dock att begräns- ningen borde göras relativt försiktigt, då det är viktigt att människor i allmänhet upplever det som att de lever i ett rättssamhälle där de som begår brott utsätts för tillräckligt strängt ingripande från samhällets sida. Mot denna bakgrund hade kommittén vid översynen av brottens straffskalor som grundtanke att straffskalorna skulle utformas på ett sådant sätt ett användningen av fängelsestraffet begränsades. Generellt sett föreslogs därför sänkta straffskalor. Ett annat skäl att sänka straffskalorna var att kommittén föreslog att villkorlig frigiv- ning, som enligt dåvarande lagstiftning som huvudregel skulle ske när halva fängelsestraffet hade avtjänats, fortsättningsvis skulle ske efter två tredjedelar av strafftiden och att detta inte skulle leda till längre anstaltstider. övervägde ett avskaffande av livstids- straffet. Enligt kommittén kunde flera skäl anföras mot livstids- straffet, däribland dels att det kunde sägas innebära ett tomt hot, eftersom livstidsdömda enligt dåvarande nådepraxis blev benådade och släpptes ut efter i regel sju eller i anstalt, dels att tids- obestämdheten gör att livstidsstraffet strider mot grundläggande straffrättsliga principer om rättvisa och förutsebarhet samt att det därför framstår som inhumant. Trots detta stannade kommittén för att livstidsstraffet borde behållas. Som skäl härför anfördes att ett avskaffande av livstidsstraffet kan innebära en risk för att det ställs krav på betydligt högre straffmaximum för tidsbestämda fängelse- straff. Som exempel nämndes lagstiftningen i , där maximi- straffet höjdes till i samband med att livstidsstraffet avskaffa- des. Kommittén ansåg också att livstidsstraffet har ett inte obetyd- ligt symbolvärde, genom att det på ett tydligt sätt visar avstånds- tagande från de allra farligaste brotten. Slutligen framhölls att behovet av livstidsstraffet kan vara större vid krigstillstånd eller ockupation, samt att det kan vara en fördel när det gäller grovt spioneri och andra grova brott mot rikets säkerhet att regeringen i de allvarligaste fallen kan göra en bedömning av när tidpunkten för frigivning är lämplig med hänsyn till landets säkerhetsintressen. Enligt kommitténs bedömning borde dock livstidsstraffet tillämpas synnerligen restriktivt och utdömas endast i extrema undantagsfall. övervägde även det allmänna straff- maximum för fängelse . I det sammanhanget uttalades att fängelsestraff eller där omkring ytterst sällan döms ut och att ett så långt straff för ett enstaka brott i praktiken endast torde komma ifråga för mord. Enligt kommitténs bedömning borde det allmänna maximistraffet sättas så högt att det rymmer även de grövsta fallen av gärningar för vilka inte livstidsstraff är stadgat. Hur högt man behöver gå ansågs vara en värderingsfråga. Kom- mitténs utgångspunkt att begränsa bruket av fängelsestraff ansågs tala för en sänkning av det allmänna maximistraffet. Å andra sidan framhölls att vi inte bör hamna i en situation där har klart lägre maximistraff än våra grannländer för svåra brott med inter- nationell anknytning, såsom narkotikasmuggling och terrorist- brott. Kommittén uttalade också att man inte eftersträvade någon sänkning av straffen för allvarliga vålds- eller narkotikabrott. Sammanfattningsvis gjorde kommittén bedömningen att det all- männa maximum för tidsbestämda fängelsestraff borde ligga kvar . Vid översynen av straffskalorna gjorde kommittén bedömningen att straffvärdet för de rena förmögenhetsbrotten, med undantag för skadegörelsebrotten, var för högt och borde sättas lägre, medan straffvärdet för brotten mot den personliga integriteten, främst våldsbrotten, borde sättas högre. Strävan efter begränsad användning av fängelsestraff och kompensationen för den föreslagna förhöj- ningen av kvotdelen för villkorlig frigivning, innebar dock att kom- mittén föreslog sänkta straffskalor även för våldsbrott, om än inte i samma utsträckning som för förmögenhetsbrotten. För mord föreslogs straffskalan bli fängelse i lägst åtta och högst eller på livstid och för dråp fängelse i lägst fyra och högst . När det gäller straffskalan för mord anförde kommit- tén att utvecklingen efter införande hade blivit att man mycket sällan dömde till livstids fängelse samt att det för mord påfallande ofta dömdes till sluten psykiatrisk vård (numera rättspsykiatrisk vård). Då mord otvivelaktigt hör till de absolut allvarligaste brotten gjorde kommittén bedömningen att maximi- straffet alltjämt borde vara fängelse på livstid. Livstidsstraffet borde dock enligt kommitténs bedömning även fortsättningsvis tillämpas med försiktighet och utdömas endast i de fall då brottet framstår som särskilt hänsynslöst eller grovt. I övrigt ansågs minimistraffet för mord, fängelse , ligga på ungefär rätt nivå, men med hän- syn till förslaget om övergång till villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden i stället för efter halva tiden föreslogs en sänkning av minimistraffet till . lämnade också förslag till nya bestäm- melser om straffmätning och påföljdsval. Förslagen i denna del behandlades i regeringens proposition (1987/88:120) Om ändring i m.m. (straffmätning och påföljdsval) och låg till grund för nuvarande reglering i 29 och 30 kap. BrB, som trädde i kraft den 1 januari 1989TPF4FPT. Förslaget att villkorlig frigivning skulle ske efter två tredjedelar av strafftiden genomfördes genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 juli 1993TPF5FPT. Kommitténs förslag till sänk- ning av vissa straffskalor ledde emellertid inte till lagstiftning. gav ut debattskriften Med sikte – En debattskrift om framtidens kriminalvård. Enligt debattskriftens förord var syftet med skriften att initiera och stimulera en debatt kring Kriminalvårdens utvecklingsmöjligheter. Bland de ämnen som tas upp i skriften finns livstidsstraffet. Kriminal- vårdsstyrelsen anför härvid bl.a. följandeTPF6FPT. 4TP PT SFS 1988:942. 5TP PT SFS 1993:201. 6TP PT Med sikte – En debattskrift om framtidens kriminalvård, s. 82 f. Eftersom den som dömts till livstids fängelse får sväva i ovisshet om tidsbestämningen kan livstidsstraffet nu framstå som mer inhumant . Straffet kan också uppfattas som mer inkonsekvent mot grundläggande straffrättsliga principer om rättvisa och förutsebarhet. Det är svårt att förutse hur långt ett livstidsstraff i praktiken kommer att bli. Det innebär att det kan bli mycket stor skillnad mellan det längsta tidsbestämda straffet, som är för mord, och livstids fängelse. Det är därför betydligt svårare för domstolen, som skall bestämma fängelsestraffets längd efter brottets straffvärde, att kunna förutse hur långt frihetsberövande en livstidsdom kan komma att inne- bära. Detta strider mot de krav på förutsebarhet, rättvisa och klarhet som enligt de senaste reformerna bör ställas på ett straffsystem. Även för Kriminalvården innebär osäkerheten om hur länge den in- tagne ska vara frihetsberövad stora nackdelar när det gäller att planera en meningsfull straffverkställighet. Kriminalvårdslagstiftningen bygger helt på att den intagne skall friges. I all straffverk- ställighet är det därför viktigt att den utformas så att den intagnes möjligheter att leva ett laglydigt liv efter frigivningen ökar. Är då fri- givningsdagen mycket osäker är det svårt, för att inte säga omöjligt, att motivera den intagne att ta aktiv del i planeringen av straffverkställig- heten. Ett system med större förutsebarhet skulle påtagligt öka möjlig- heterna att göra verkställigheten av ett långt frihetsberövande mer meningsfull för den intagne. Det skulle då bli möjligt att planera för olika former av förberedelser inför den villkorliga frigiv- ningen. Sist men inte minst innebär det naturligtvis stora problem för den dömde själv att leva med en ovisshet om tidpunkten för frigivning. Det finns således kriminalvårdsspecifika faktorer som talar för att livstidsstraffet bör avskaffas. 3.2.4Utredningen om frigivningsprövning av livstidsdömda Som närmare framgår av avsnitt 2.6.2 infördes en möjlighet för den som har dömts till livstids fängelse att få straffet omvandlat till fängelse med stöd av lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid. Till grund för lagen låg betänkandet Frigivning från livstidsstraff (SOU 2002:26) från Utredningen om frigivningsprövning av livstidsdömda. Utredningen hade i uppdrag att utarbeta förslag till en ny ord- ning för prövning av frigivning av livstidsdömda, där en domstol, nämnd eller annat organ utifrån kriterier angivna i lag prövar om och när personer dömda till livstidsstraff ska friges. Enligt utred- ningens direktiv skulle den nya ordningen inte gå ut på att om- vandla livstidsstraffet till ett tidsbestämt straff av viss längd och inte heller inskränka regeringens benådningsrätt. I betänkandet uttalar utredningen att det kan ifrågasättas om livstidsstraffet uppfyller kraven på humanitet. Vidare konstateras att livstidsstraffet på grund av sin tidsobestämdhet passar dåligt in i dagens straffsystem. Även om det inte ingick i utredningens upp- drag att ta ställning till om livstidsstraffet ska finnas kvar eller inte, har man valt att göra några reflektioner i frågan om det finns andra och kanske bättre metoder än de som uppdraget avsett för att komma till rätta med de problem som är förknippade med livstids- straffet och verkställigheten av detta. Utredningen kommer till slutsatsen att det bör övervägas om inte straffskalan för mord bör utvidgas så att det blir möjligt att döma till längre tidsbestämda straff än , och uttalar härvid följande.TPF7FPT Självklart kan problemen kring livstidsstraffet lösas genom ett av- skaffande av detta straff. Så har skett i bland annat , där i stället den övre gränsen för tidsbestämda straff har satts till . Frågan om livstidsstraffets bestånd har behandlats tidigare i , och utredningen finner med hänsyn till omfattningen av uppdraget ingen anledning att nu upprepa argumenten för och emot straffet. Ut- redningen vill däremot peka på ett annat sätt att lösa många av pro- blemen kring detta straff. Samtliga som avtjänar livstidsstraff är dömda för mord eller försök till mord. Straffskalan för mord är fängelse eller på livstid. Praxis vid valet av om påföljden i mordfall skall bestämmas till fängelse eller på livstid är svårtolkad. Inte heller förarbetena ger någon egentlig ledning. framstår det som svårförklarligt varför en viss gärning medfört fängelse på livstid och en annan fängelse . Skillnaden i verkställighetstid för den som döms till fängelse på livstid och den som döms till fängelse är också i regel mycket betydande och kan vara svår att försvara. En så markant tröskeleffekt skulle man knappast acceptera i straffsystemet i övrigt. Även de gärningar som har medfört livstidsstraff kan avsevärt skilja sig åt i svårhet. På grund av utformningen av straffskalan är domstolarnas straffmätningsmöjligheter mycket be- gränsade. I är straffskalan för mord fängelse i åtta–eller på livstid. Praxis har där utvecklats på så sätt att livstidsstraff bara döms ut vid de allra allvarligaste gärningarna. Enligt utredningen borde man med hänsyn till det nu anförda överväga om det inte vore lämpligt att även i utvidga straffskalan för mord på så sätt att den om- fattar t.ex. fängelse i lägst tio och högst eller på livstid. Genom en sådan justering av straffskalan för mord skulle det bli möj- ligt att döma till längre tidsbestämda straff än och därmed åstad- 7TP PT SOU 2002:26 s. 120 f., hänvisningarna till andra avsnitt eller bilagor till betänkandet har lyfts ur citatet. komma en avsevärd nyansering av straffmätningen. Livstidsstraffet skulle då bli förbehållet de allra grövsta gärningarna och antalet livs- tidsstraff skulle komma att väsentligt begränsas. I detta sammanhang kan anmärkas att det för i princip samtliga andra brott som kan leda till fängelse på livstid finns vidare straffskalor för den tidsbestämda delen. Den straffskaleöversyn avseende andra brott som skulle behövas vid en reform av nu skisserat slag torde därför kunna bli mycket begränsad. En reform av nu angivet slag avseende straffskalan för mord skulle ha positiva effekter även på ett nytt system för frigivningsprövning av livstidsdömda. Utredningen återkommer efter hand med påpekanden härom. Redan här kan dock nämnas att kriterierna för frigivning från livstidsstraff då skulle kunna bli mer renodlade och mer lika de obligatoriska regler som gäller för frigivning från tidsbestämda straff. Om livstidsstraffet reserverades för de allra grövsta formerna av mord, framstår också behovet av ett särskilt system för frigivning från sådana straff som betydligt mindre; kanske skulle man då helt kunna avvara möjligheten att bli frigiven från straffet på annat sätt än genom nåd. Utredningens förslag innebar att frågan om frigivningsprövning av livstidsdömda skulle avgöras genom villkorlig frigivning. Enligt förslaget skulle pröva frågan om villkorlig fri- givning senast när den dömde har avtjänat av straffet. Vid beslut om villkorlig frigivning skulle tingsrätten fastställa en tid- punkt för frigivningen och annars skulle en ny prövning ske senast från det att beslutet vunnit laga kraft. Enligt förslaget skulle domstolen vid prövningen särskilt beakta den dömdes brottslighet, den tid av straffet som han eller hon har avtjänat och om det finns en påtaglig risk för att den dömde återfaller i brottslighet av all- varligt slag. Därutöver skulle beaktas den dömdes skötsamhet och utveckling , den dömdes frigivningsförhållanden samt andra särskilda omständigheter. Utredningens förslag behandlades av regeringen i propositionen (2005/06:35) Lag om omvandling av fängelse på livstid, och kom sedermera att resultera i lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid. Som framgår närmare av avsnitt 2.6.2 innebär lagen att personer som dömts till livstids fängelse och som har avtjänat av straffet har möjlighet att ansöka om att livstids- straffet ska omvandlas till fängelse . I propositionen ut- talar regeringen att det inte finns förutsättningar att överväga ett avskaffande av livstidsstraffet. uppdrog regeringen åt en särskild utredare att bl.a. se över den svenska straffrättsliga lagstiftningen när det gäller sådana s.k. internationella brott som enligt folkrätten ska föranleda individuellt straffrättsligt ansvar. Utredningen, som tog sig namnet Internationella straffrättsutredningen, överlämnade betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98). I betänkandet lägger utredningen fram förslag till en ny lag om internationella brott, som innefattar straffbestämmelser om bl.a. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Brottet krigsförbrytelse föreslås ersätta folkrättsbrottet, som regleras i 22 kap. 6 § BrB. Enligt utredningens förslag ska straffskalan för folkmord och brott mot mänskligheten vara fängelse i lägst fyra och högst eller på livstid. För krigsförbrytelse ska straffet vara fängelse i högst , om brottet inte är att bedöma som grovt. För grovt brott föreslås straffskalan vara fängelse i lägst fyra och högst eller på livstid. De brott som omfattas av den föreslagna lagen ska enligt utredningen undantas från preskription. Utredningen föreslår vidare att det i lagen om internationella brott förs in en särreglering i förhållande till bestämmelsen i 26 kap. 2 § BrB om förhöjt maximistraff vid flerfaldig brottslighet. Enligt utredningens förslag ska den som döms för flera gärningar som innefattar folkmord, brott mot mänskligheten eller krigs- förbrytelse kunna dömas till ett tidsbestämt fängelsestraff som överskrider det svåraste straffet som kan följa på något av brotten med upp till . En förutsättning för att särregleringen ska vara tillämplig är dock att gärningarna har utgjort led i en brottslig verksamhet som har varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade har spelat en betydande roll. Förslaget innebär att den som gör sig skyldig till flera fall av folkmord, brott mot mänskligheten eller grov krigsförbrytelse ska kunna dömas till ett tidsbegränsat fängelsestraff . Utredningen motiverar förslaget enligt följandeTPF8FPT. Enligt vad som sägs i 26 kap. 1 § BrB är det längsta tidsbestämda fängelsestraffet enligt svensk rätt eller med andra ord kortare än vad som gäller för . Med tanke på den restriktivitet som bör iakttas med att döma till livstids fängelse, och som också kan antas komma att iakttas av Internationella 8TP PT SOU 2002:98 s. 341 ff. brottmålsdomstolen, kan en sådan skillnad antas leda till betydande skillnader i de straffnivåer som svensk domstol och kommer att använda. I viss mån kan dock detta komma att motverkas av att straffet enligt svensk rätt kan höjas upp till när det är fråga om flerfaldig brottslighet och upp till om det dessutom är fråga om åter- fall. Återfallsregleringen torde dock endast helt undantagsvis kunna komma till användning vid de internationella brotten. Däremot torde allvarligare fall regelmässigt omfatta flera gärningar och detta ofta i en sådan omfattning att den i nuvarande lag medgivna straffskärpningen kommer att framstå som alltför begränsad. Vi föreslår mot den bak- grunden att det i lagen om internationella brott förs in en särreglering i förhållande till 26 kap. 2 § BrB enligt vilken fängelse vid flerfaldig brottslighet mot lagen får överskrida det svåraste straffet med upp till . En förutsättning för detta bör dock vara att gärn- ingarna utgjort led i en brottslig verksamhet som varit särskilt nog- grant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den till- talade spelat en betydande roll (jfr 29 kap. 2 § 6 BrB samt ingresserna till art. 7 och 8 i Romstadgan). Utredningens förslag har ännu inte lett till lagstiftning. 3.2.6Departementspromemorian (Ds 2007:31) Skärpt straff för vållande till annans död