sou · GWB33 · 2008-02-28 00:00:00 — För den som utsattes för angrepp med optisk apparatur bedömdes det huvudsakliga intresset bestå i att förhindra att den upptagna infor- mationen kom till skadlig användning och att få ersättning för liden skada. Från sistnämnda synpunkt kunde visserligen civilrättsliga regler framstå som naturliga. Emellertid tillgodosåg även ett straff- rättsligt utformat skydd sådana intressen. Straffrättsliga åtgärder hade också den fördelen att den skadelidande kunde utnyttja den statliga utredningsapparaten och få biträde av åklagare för att få rätt. Enligt kommittén var detta betydelsefullt, eftersom det fanns utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd anledning att tro att det i enskilda fall skulle vara förenat med svårigheter att i civilrättslig ordning visa att optisk apparatur hade missbrukats. Därutöver menade kommittén att missbruk av optisk apparatur till sin karaktär utgjorde en kränkning av den angripnes sinnesfrid som var att jämställa med sådana fridskränkningar som hade kunnat beivras på straffrättslig väg. Det framstod därför som en primär uppgift att komplettera detta hävdvunna rättsskydd så att det stod emot angreppsmetoder som blivit möjliga genom teknikens utveckling. När det gällde valet av straffrättsliga åtgärder ansåg kommittén att det inte var lämpligt att vid en straffrättslig reglering göra någon åtskillnad mellan öppna och dolda angrepp med optisk apparatur. Däremot fanns det skäl att göra skillnad mellan registrering och enbart observation med optisk apparatur, eftersom registrering innebar särskilda risker för den personliga integriteten. Straffrättsliga åtgärder borde enligt kommittén omfatta all otillbörlig optisk registrering, vare sig den skedde genom fotogra- fering, filmning eller på annat sätt. Däremot borde observation med optisk apparatur kriminaliseras endast när integritetsintresset gjorde sig starkt gällande och dessutom särskilda krav kunde ställas på den som utnyttjade apparaturen. Så var enligt kommittén fallet med observation med TV-apparatur och s.k. mörkerapparatur, var- för också sådana åtgärder borde kunna beivras straffrättsligt. Vad gällde valet av skyddsobjekt ansåg kommittén att straffrätts- liga regler på området borde begränsa rätten till såväl personfoto- grafering som övervakning av person med optisk apparatur. Däremot menade kommittén att det skulle föra alltför långt att rent allmänt låta föremål utgöra skyddsvärda objekt. Emellertid fanns det anledning att särskilt uppmärksamma angrepp mot hand- lingar. Enligt gällande rätt fordrades det att brev eller andra handlingar förvarades tillslutet för att man på straffrättslig väg skulle få ingripa mot fotografering av dem. En sådan avgränsning borde enligt kommittén gälla även i fortsättningen. Rättsskyddet för handlingar borde därför inte utvidgas i detta sammanhang. Det fanns vidare anledning att, såsom var fallet i flera länders lagstiftning, fästa avseende vid den plats på vilken en person befinner sig när han utsätts för angrepp med optisk apparatur. Kommittén bedömde det inte som möjligt att genom lagstiftning åstadkomma något skydd mot fotografering eller annat utnyttjande av optisk apparatur på offentliga platser eller i andra publika utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd Endast för den som befann sig i avskildhet syntes det möjligt att åstadkomma ett rättsskydd. Inte heller i sådant fall var det emellertid möjligt att under alla förhållanden tillhandahålla ett skydd. Väsentligt var att rättsordningen skyddade den som befann sig i sin bostad liksom enskilda som vistades för vård på anstalter av olika slag. Skyddsregler av detta slag borde enligt kommittén kompletteras med en mer allmän regel som beredde den enskilde skydd mot att optisk apparatur utnyttjades mot honom när han befann sig på en plats där han var skyddad för allmän insyn och det av omständigheterna uppenbart framgick att ett angrepp var kränkande för honom. I fråga om rättsreglernas utformning anförde kommittén att straffrättsliga regler mot missbruk av optisk apparatur hade sin naturliga plats bland fridsbrotten i 4 kap. . Reglerna borde delas upp på två paragrafer. Den ena skulle ge ett grund- läggande skydd i bostaden och vid vård på anstalter. Den andra borde på ett mer generellt sätt komplettera detta rättsskydd under förhållanden som beskrivits ovan. 2.2.3.2Kommitténs förslag rörande en lag om TV-övervakning I delbetänkande Fotografering och integritet (SOU 1974:85) före- slog kommittén också en ny lag om TV-övervakning i vilken skulle sammanföras regler i syfte att ytterligare förstärka individens skydd när det gällde annans utnyttjande av sådan TV-apparatur som används för övervakning. I denna del anförde kommittén att om apparatur för TV- övervakning får en sådan spridning att medborgarna mer allmänt blir föremål för någon form av övervakning ligger häri en särskild risk från integritetssynpunkt (a. bet. s. 85 f.) Med hänsyn till sådan apparaturs legitima bruk var det enligt kommittén dock inte möjligt att införa ett allmänt förbud mot att TV utnyttjades för personövervakning. Här liksom när det gällde ingripanden mot optisk apparatur måste en avvägning ske mellan olika berörda intressen. Enligt kommittén borde det i en allmän bestämmelse om TV- övervakning föreskrivas att kamera för TV-övervakning får brukas bara om upplysning lämnas om övervakningen. utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd När det gällde TV-övervakning på gator, torg och andra all- männa platser borde ett tillståndskrav införas. Härigenom blev det möjligt att vinna kontroll över omfattningen av TV-övervakning och över utformningen av olika övervakningsanläggningar i de fall när allmänheten berördes av övervakningen. Som utgångspunkt borde enligt kommittén gälla att medbor- garna inte skall övervakas med TV när de uppehåller sig på allmän plats. Vid tillståndsprövningen skulle undantag få göras när över- vakningsintresset var betydande i jämförelse med det intrång som kunde befaras i enskildas personliga integritet. De värderingar som rådde under skilda tider och på olika orter borde öva inflytande på intresseavvägningen. Kommittén ansåg att länsstyrelserna lämpligen borde ha hand om tillståndsprövningen. Prövningen borde emellertid ges lokal förankring på det sättet att den kommun som berördes av tilltänkt lokal TV-övervakning fick ha inflytande på om tillstånd skulle meddelas eller inte. De regler som erfordrades för TV-övervakning borde enligt kommittén ges i en särskild lag som skulle gälla oavsett om bruka- ren av apparaturen var en myndighet eller en enskild. 2.2.3.3En lag om TV-övervakning infördes, men inget förbud mot olovlig fotografering Kommitténs förslag att införa straffbestämmelser om olovlig res- pektive otillbörlig fotografering ledde inte till någon lagstiftning. I en proposition om TV-övervakning anförde föredragande stats- rådet att han delade flera remissinstansers uppfattning att en granskning av förslaget försvårades av den av kommittén valda uppläggningen med en uppdelning av utredningsuppdraget (prop. 1975/76:194 s. 6). Han ansåg att det var svårt att ta ställning till vilka åtgärder som behövde vidtas mot olovlig och otillbörlig foto- grafering som sådan, när det inte gick att överblicka om och i vad mån det var möjligt att ingripa mot spridning av fotografier och annan information om enskildas privata förhållanden. Därför talade övervägande skäl för att de bestämmelser i om förbud mot fotografering m.m. som hade föreslagits av kommittén borde prövas först när kommittén hade slutfört sitt arbete. Däremot infördes , i huvudsaklig överensstämmelse med kommitténs förslag, lagen (1977:20) om TV-övervakning (prop. utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd 1975/76:194, bet. JuU 1976/77: 14). Denna lag ersattes av lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. Sistnämnda lag ersattes i sin tur av lagen (1998:150) om allmän kamera- övervakning. En redogörelse för innehållet i denna lag finns i avsnitt 4.3.4. Kommittén avlämnade sitt tredje delbetänkande Reklam och integritet (SOU 1976:48). I betänkandet behandlade kommittén frågan om skydd för den enskilde mot att hans bild eller namn utan lov användes i reklam. Kommittén föreslog bl.a. att det skulle införas en ny straffrättslig bestämmelse i , 4 kap. 6 d §, mot olovlig reklam. I sina allmänna överväganden anförde kommittén att den enskil- des skydd mot att den egna bilden eller det egna namnet utan sam- tycke användes i reklam var mycket bristfälligt och att bestäm- melserna härom, där sådana över huvud taget förekom, fanns i olika lagar på helt skilda rättsområden (s. 41 f.). De förefintliga lag- reglerna täckte enligt kommittén inte de i praktiken vanligast före- kommande missbruken. I avsaknad av lagbestämmelser och domstolspraxis som tillfreds- ställande reglerade det ifrågavarande området var, enligt kom- mittén, effekten av de utomrättsliga normerna – närmast Interna- tionella Handelskammarens grundregler för reklam – av största intresse när det gällde att bedöma om det förelåg behov av förstärkt rättsskydd för den enskilde i reklamsammanhang. Om det kunde konstateras att näringslivets självsanerande verksamhet fungerade effektivt, torde det vara obehövligt att ingripa med andra åtgärder. Emellertid fann kommittén att den självsanerande verksamheten inte hade förmått hindra publicering av bilder som både stred mot god affärssed och kunde antas vara stötande för den allmänna rätts- känslan. Det framstod vidare som en allvarlig olägenhet att över- trädelser av de utomrättsliga normerna inte kunde medföra någon som helst sanktion. Det anförda talade för att den självsanering som förekom inom näringslivet inte på ett tillfredsställande sätt förmådde komplettera den sparsamma lagstiftningen på området. utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd Rättsskyddet för den vars bild eller namn olovligen användes i reklam behövde därför stärkas. Kommittén menade att ett straffrättsligt stadgande med förbud mot att använda annans bild eller namn i reklam borde införas. Därmed skulle reglerna om skadestånd och särskilda rättsverk- ningar komma att automatiskt anknyta till detta stadgande. Vidare blev bestämmelserna om förundersökning tillämpliga. Detta torde enligt kommittén kunna ses som en förmån för den enskilde målsäganden, som därigenom själv slapp stå för det ofta kostsamma införskaffandet av utredning. Kommittén framhöll att gärningen att använda annans bild eller namn i reklam kunde sägas ha i huvudsak karaktär av fridsbrott, fastän den också kränkte person- liga intressen av ekonomiskt slag. Det föreslagna stadgandet borde därför införas i 4 kap. BrB. Skyddet borde åstadkommas genom åtgärder som hindrade att den enskildes bild exploaterades i reklamsammanhang. Hur bilden tekniskt sett framställts borde inte ha avgörande betydelse. Av intresse var i stället om bilden hade sådan kvalitet att den kunde sägas föreställa viss person. Därutöver borde skyddet för den enskildes integritet avse namn, varigenom viss person utpekades. Enligt kommittén var det ange- läget att få till stånd en rimlig avgränsning av det straffbara området. Ett uppenbarlighetsrekvisit var därför påkallat beträffande möjligheten att identifiera den i reklamen angivna eller avbildade personen. Därmed kunde straff ådömas endast när det inte var tveksamt vem som verkligen avsågs. Skyddet borde vidare gälla personer av alla kategorier. I princip alla slags medier borde hänföras till det straffbara området. Enligt kommittén skulle dock endast kommersiell reklam kunna bli före- mål för ingripanden med stöd av den föreslagna lagstiftningen. En straffrättslig reglering av bild och namn även i icke-kommersiell reklam konstaterades kunna få konsekvenser i tryckfrihetsrättsligt hänseende, eftersom den kommersiella reklamen, men inte den icke kommersiella, ansågs falla utanför den tryckfrihetsrättsliga regle- ringen. Kommittén såg inte några skäl att begränsa begreppet reklam till att avse endast sådan som härrör från näringsidkare. Inte heller fanns skäl att göra undantag för reklam som riktade sig till andra än konsumenter. Det sökta reklambegreppet stämde väl överens med motsvarande begrepp i reklamskattelagen. Med reklam avsåg kom- mittén därmed meddelande som har till syfte att åstadkomma eller utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd främja avsättning i kommersiell verksamhet av vara, fastighet, nyttighet, rättighet eller tjänst. Beträffande påföljder för olovlig reklam menade kommittén att böter var tillräckligt. Enligt kommittén var vidare frågan om möjligheten att få ut skadestånd för lidande till följd av missbruk av annans identitet i reklam av sådan vikt att frågan inte gick att lämna helt öppen för framtida domstolstolkningar. Därför borde 1 kap. 3 § SkL kompletteras på så sätt att lagen uttryckligen hänvisade till den av kommittén föreslagna strafflagstiftningen. 2.2.4.2En lag om rätten till egen bild i reklam infördes På grundval av kommitténs förslag infördes lagen (1978:800) om namn och bild i reklam (prop. 1978/79:2, bet. LU 1978/79:6). Föredragande statsrådet framhöll i propositionen att svensk rätt saknade ett uttryckligt förbud mot att utan samtycke publicera enskild persons bild eller namn (s. 48 f.). Inte heller kunde man påvisa någon allmän rättsgrundsats av sådan innebörd. Det sagda gällde även när det var fråga om reklam. I vissa fall kunde emellertid den straff-, upphovs- eller näringsrättsliga lagstiftningen indirekt ge skydd för den enskilde. Rättsreglerna var dock fåtaliga och gav inte nämnvärt skydd annat än i speciella situationer. I övrigt var det främst bestämmelserna om ärekränkning i 5 kap. BrB som gav visst skydd. Föredragande statsrådet påpekade vidare att marknadsföringslagen endast i undantagsfall kunde ge integritets- skydd för en enskild person. Inom näringslivet förekom viss själv- sanerande verksamhet, men inte av sådan omfattning att den på ett tillfredsställande sätt kunde komplettera den sparsamma lagstift- ningen på området. Även statsrådet var därför av den uppfatt- ningen att man nu borde försöka tillskapa ett lagfäst skydd mot olovligt utnyttjande av annans namn eller bild i reklam. Föredragande statsrådet delade kommitténs uppfattning att en straffbestämmelse borde införas som förbjöd användningen av annans namn eller bild i reklam. Han var dock inte utan vidare beredd att tillstyrka att de nya bestämmelserna fick sin plats i . Kommittén tycktes, anmärkte statsrådet, till över- vägande del ha lagt vikt vid behovet av skydd mot den integritets- kränkning som sker i det fall en enskild person tvingas mot sin vilja figurera i reklamsammanhang. Man fick emellertid inte förbise att utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd skyddsregler av detta slag även fick en klar ekonomisk betydelse. För de grupper – t.ex. idrottsstjärnor och artister – som i och för sig inte hade något emot att medverka i reklam bara det skedde mot ersättning, fick ett skydd i föreslagen riktning främst den betydelse att den medförde en ensamrätt att bestämma om och på vilka villkor sådan medverkan skulle äga rum. Skyddsreglerna fick alltså ett markerat immaterialrättsligt inslag. Vidare anförde föredragande statsrådet att det från systematisk synpunkt tedde sig naturligare att införa bestämmelser om skydd för egen bild eller eget namn i en särskild lag än bland bestäm- melserna i 4 kap. BrB om brott mot frihet och frid. Detta gällde i synnerhet om man stannade för en ordning som innebar att straff- bestämmelsen endast riktade sig mot en på visst sätt avgränsad krets av personer. En särskild lag kunde dessutom bilda en naturlig utgångspunkt för en fortsatt utbyggnad av personskyddet på angränsande områden. I likhet med kommittén fann det föredragande statsrådet att den aktuella regleringen borde avse endast kommersiell reklam. Vad som gällde på tryckfrihetsrättens område lade inte hinder i vägen för en sådan reform. När det gällde utformningen av den nya lagen delade före- dragande statsrådet i stort kommitténs uppfattning. Identifieringen måste alltså kunna ske genom namn eller bild. Något uppenbar- hetsrekvisit borde emellertid inte införas, utan bestämmelsen borde formuleras så att den innefattade ett förbud att utnyttja annans bild eller namn utan dennes samtycke. Endast sådana reklamåtgärder som företogs av näringsidkare skulle omfattas av integritets- skyddet. Vidare borde bestämmelsen ta sikte på reklam för, som marknadsföringslagen uttryckte det, vara, tjänst eller annan nyttighet. Föredragande statsrådet delade kommitténs uppfattning att den straffrättsliga påföljden borde stanna vid böter. Han ansåg också att den som utnyttjas i reklam under alla omständigheter borde ha rätt till ersättning för sin medverkan. För en längre gående skade- ståndsskyldighet som omfattade ersättning även för personligt lidande och obehag borde krävas uppsåt eller vårdslöshet från näringsidkarens sida. Den sålunda föreslagna skadeståndsbestäm- melsen skulle komma att i allt väsentligt stämma överens med vad som gällde om ersättningsskyldighet enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk samt lagen utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd (1960:730) om rätt till fotografisk bild. beslutade i enlighet med regeringens förslag. Innehållet i lagen om namn och bild i reklam redovisas närmare i avsnitt 4.3.2. Kommittén avlämnade sitt slutbetänkande Privatlivets fred (SOU 1980:8). I betänkandet behandlades de problem som är förenade med intrång i privatlivet genom användning och spridning av integritetskränkande material. Kommittén påpekade inlednings- vis att flertalet av dessa privatlivsintrång sker genom att uppgifter av privat natur sprids av massmedierna press, radio och TV samt ställde sig frågan på vad sätt den i dåvarande 1 kap. 2 § tredje stycket RF införda målsättningen att värna den enskildes privatliv skulle uppfyllas. Det låg enligt kommittén i sakens natur att myndigheterna vid tillämpning av gällande lagar och förordningar skulle beakta den enskildes intresse av ett fredat privatliv. Kom- mittén kunde emellertid inte enas i frågan om det därutöver fordrades särskilda åtgärder från det allmännas sida, närmast i form av lagstiftning, och valde därför att vid sidan av varandra redovisa flera förslag till handlingslinjer. Av kommitténs åtta ledamöter ansåg fyra att den enskildes privatliv skyddades tillräckligt genom pressens egen självsanering. En ledamot stod för en liknande uppfattning men ville därutöver bereda den enskilde skydd genom möjlighet till ekonomisk ersätt- ning. Tre ledamöter förordade ett nytt straffstadgande i 5 kap. BrB om kränkning av privatlivets fred. De föreslog också att ett motsvarande stadgande infördes i tryckfrihetsförordningens s.k. brottskatalog. Kommitténs betänkande ledde i denna del inte till lagstiftning. Som närmare framgår av följande avsnitt överlämnades emellertid betänkandet året därpå till för att beaktas vid uppdragets fullgörande. I sina gemensamma allmänna överväganden framhöll kommittén att uppfattningen att enskildas personliga integritet borde skyddas låg i linje med den tanke på skydd för den enskildes frid som bar upp vissa av reglerna i 4 kap. BrB (a. bet. s. 69 f.). Också i andra sammanhang hade en sådan inställning kommit till uttryck i svensk rätt. utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd Kommittén påpekade att dess tidigare utredningsarbete främst hade varit inriktat på att förstärka den enskildes rättsskydd mot sådana integritetskränkningar som skedde med hjälp av den i direk- tiven omnämnda tekniska apparaturen. Informationsområdet hade således stått i blickpunkten och borde enligt kommittén göra det oavsett hur informationen upptagits. Även om själva upptagandet, genom t.ex. avlyssning eller fotografering, kunde upplevas som kränkande, torde rädslan för att materialet skulle spridas – liksom självfallet också själva spridningen – av de flesta upplevas som än mer kränkande. Som nämnts hade kommittén uppfattningen att flertalet privat- livsintrång skedde genom att uppgifter av privat natur spreds av massmedierna press, radio och TV. Även litteratur, film och teater kunde komma till användning för spridning. Intresset att skydda den enskildes privatliv kom därför ofta i konflikt med mass- mediernas intresse och uppgift att säkerställa ett fritt menings- utbyte och en allsidig upplysning i samhället. De kränkningar som det här var fråga om kunde ibland komma att bedömas i tryck- frihetsprocesser. I många fall rörde det sig emellertid om kränk- ningar som inte hade karaktär av ärekränkning men som ändock kränkte den enskildes integritet eller hans rätt att få vara ifred. Kommittén tycks härmed ha menat att frågan gällde om ett mer allmänt skydd för den enskildes privatsfär skulle tillskapas än vad tryckfrihetsförordningens s.k. brottskatalog kunde erbjuda. De ledamöter som förordade lagstiftningslinjen ansåg att den i 1 kap. 2 § RF införda målsättningen att värna den enskildes privat- liv var verkningslös om inte däri också låg att det allmänna slog vakt om den enskildes privatliv genom lagstiftning. Det kunde enligt dessa tre ledamöter, häribland ordföranden, inte vara tänkt eller ens möjligt att det allmänna på annat sätt än genom lagstift- ning skall garantera den enskildes rätt till ett skyddat privatliv. Dessa ledamöter menade att det var naturligt att också använd- ningen av material som anskaffats genom olovlig avlyssning eller olovlig fotografering kriminaliserades, eftersom publicering och spridning av sådant integritetskränkande material allmänt sett måste anses vara av allvarligare karaktär än anskaffandet. Ledamöterna framhöll att en kränkning av privatlivet liksom förtal i viss mån är irreparabel. På grund av detta borde tyngd- punkten i ett sanktionssystem ligga på den preventiva effekten. Enligt ledamöterna medförde kriminalisering större preventiv effekt än enbart ett civilrättsligt skadestånd. utredningar med uppgift att överväga ett generellt integritetsskydd lösning medförde också att reglerna om skadestånd och särskilda rättsverkningar automatiskt anknöts till straffstadgandet. Vidare kunde bestämmelserna om förundersökning bli tillämpliga. Av bl.a. nu anförda skäl stannade de tre ledamöterna för att föreslå att den enskildes privatliv gavs straffrättsligt skydd. Ett stadgande härom var enligt ledamöterna av sådan central betydelse att det borde ha sin plats i . För detta talade också sambandet med förtalsbrottet. Vidare ansåg ledamöterna det naturligt att en straffbestämmelse i om skydd för den enskildes privatliv gavs en mot- svarighet i tryckfrihetsförordningens brottskatalog. De framhöll att hänsynen till privatlivets fred var ett av de särskilt angivna intressen som enligt 2 kap. 13 § första stycket RF kunde medföra begränsning av yttrandefriheten. Grundlagstiftarna hade alltså berett möjlighet att införa den föreslagna lagstiftningen till skydd för privatlivets fred. Med denna bakgrund förordande de tre ledamöterna en ny bestämmelse i ärekränkningskapitel av följande lydelse: Den som om annans privata angelägenheter lämnar uppgift som är ägnad att medföra skada eller lidande för denne dömes, om gärningen ej är belagd med straff enligt 1 eller 2 §, för kränkning av privatlivets fred till böter eller fängelse . De ledamöter som förordade självsaneringslinjen anförde att de inte fann några skäl som talade för att statsmakterna skulle utforma ett nytt system för skadestånd vid sidan av domstolarna. En utvidg- ning av brottskatalogen i tryckfrihetsförordningen var ett ytterst allvarligt ingrepp i tryckfriheten som endast fick användas när mycket tunga skäl talade för det. Ledamöterna hänvisade också till den pågående självsaneringen på området.