sou · GVB322 · 2008-01-01 00:00:00 — Diskussionen upphörde inte ens trots att förre utrikesministern , förre Säpo-chefen och andra personer i ansvarig ställ- ning då hade bekräftat att de ursprungliga avslöjandena var i stort sett korrekta. Punkt sattes egentligen först då Säkerhets- tjänstkommissionen lade fram resultatet av sitt arbete. Kommis- sionens slutsatser om vidden av Säpos olagliga åsiktsregistrering, om domstolarnas slentrianmässiga godkännande av tvångsmedels- användning och om sammanblandningen av roller inom det social- demokratiska partiet skulle under tidigare decennier ha ansetts som direkt sensationella, men förändrade debattsituation bemöttes de närmast med en axelryckning. På den litterära och konstnärliga scenen väckte bok (1974) Monismanien 1995 och film (1975) med samma namn en intensiv och delvis förbittrad debatt. Boken och filmen, som sågs av miljoner svenskar, skildrar i orwellsk anda ett socialistiskt fram- tidsland där medborgarnas frihet är starkt beskuren. En av rollerna i filmen innehas av personundersökaren, en annan av någon i tjänst hos Allmänna själstjänsten. Filmen väckte på sina håll kri- tik för att utgöra en svartmålning av det svenska samhället. För vedersakarna blev saken inte bättre av att lånade titeln när hon i lät publicera Sagan om Pomperipossa i Monismanien, en artikel som av många ansågs ha bidragit till regeringsskiftet . En något stillsammare men inte mindre kritisk betraktelse av ett samhälle där individen alltmer tvingas underordna sig systemet gav i (1978). under decen- niet hade Strömholm formulerat en egen integritetskränknings- katalog och från konservativa utgångspunkter provocerat sin samtid med . hade engels- mannen i (1971) beskrivit som förebilden för Huxleys och dysto- pier: En verkligt effektiv totalitär stat måste vara en sådan där de politiska pamparnas allsmäktiga exekutiv och dess armé av funktio- närer kontrollerar en befolkning av slavar, som inte behöver tvingas emedan de älskar sin träldom och kysser sina bojor. – Fobalt, Metropolit och I skuggan av 1984 Den relativa stiltje som rådde i integritetsskyddsdebatten åren närmast före och efter 1980 bröts kring . Medierna började då överbjuda varandra i att framkalla hotbilder av det annalkande 1984. serverade sina läsare en daglig nedräkning inför detta orwellska skräckår. Till de många debattämnena hörde avslöjanden om en planerad samkörning av register i avsikt att kartlägga inemot 20 000 svenskars ekonomiska vanor och några fackförbunds liknande planer som syftade till att få underlag för ett kollektivt sakförsäkringssystem. Även landstingens centrala regi- strering och lagring av patientuppgifter oroade, särskilt sedan det avslöjats att chefer inom den offentliga sektorn hade fått tillgång till journaluppgifter för långtidssjukskrivna anställda. Mest uppståndelse orsakade SCB:s planer på en ny typ av folk- och bostadsräkning, benämnd Fobalt. Systemet byggde på samkörning av redan existerande statliga personregister och inne- bar att medborgarna fortsättningsvis skulle slippa fylla i de tidigare så förargelseväckande blanketterna. På köpet skulle staten tjäna mångmiljonbelopp på inbesparade förvaltningskostnader. Data- inspektionen anslöt sig till kritiken och stod SCB i det när- maste ensam i sitt försvar av reformen. Det hjälpte inte att dess chef, generaldirektör , anklagade kritikerna för att bedriva en folkfördumningskampanj. Läget blev ohållbart och regeringen tvingades sent skjuta Fobalt på fram- tiden. Fobaltstriden blev också inledningen till en förtroendeklyfta mellan Datainspektionen och de statistikberoende myndigheterna, vilken satte sin prägel debatt på dataskyddsområdet. En spegelbild av den integritetsskyddsdebatt som fördes i medierna ges i de ärenden som behandlades i . Som ett slumpvis valt exempel kan nämnas att betänkande 1984/1985:7 behandlade motioner om åtgärder mot samkörning av register, användning av personnummer, krav på restriktivitet i myndigheternas uppgiftslämnande, statliga myndigheters försälj- ningsverksamhet av datauppgifter (ett ständigt återkommande motionsämne), krav på förstärkning av Datainspektionens tillsyn av den privata sektorns databehandling, krav på personlig signatur på alla körningar av datoriserade personregister samt rätt för sjuk- vårdspatienter att förbjuda att uppgifter om dem överförs till data- register. Utskottet ansåg flertalet av dessa motioner besvarade med hänvisning till att regeringen hade tillsatt en parlamen- tarisk utredning med uppgift att granska om användningen av per- sonnummer kunde medföra otillbörligt intrång i den personliga integriteten. Data- och offentlighetskommittén avleder kritiken Den utredning som avsåg var Data- och offentlighetskommittén, som skulle komma att presentera fem betänkanden om i samhällsdebatten mer eller mindre brännande frågor. Till de mer aktuella hörde tillgänglig- heten av patientuppgifter inom sjukvården, förekomsten av person- registrering, försäljning av personuppgifter och utvidgad folkbok- föringssekretess. föreslog kommittén en begränsad grundlagsreglering avseende dataregistrering. I kommitténs sista betänkande som kom 1988 behandlades samspelet mellan offent- lighetsprincipen och informationsteknologin. Striden om Fobalt 1983 visade sig vara endast ett blekt förebud om vad som skulle inträffa . Ingen enskild integritets- skyddsfråga har vare sig förr eller senare diskuterats i sådan omfattning och med så stor intensitet som det sociologiska forsk- ningsprojektet . Projektet byggde på stora mängder insamlade persondata, triviala såväl som känsliga, avseende perso- ner födda i och hade pågått sedan mitten av 1960- talet. Det hade sedermera bedrivits med Datainspektionens med- givande och blivit omskrivet , men debatten tog fart först sedan på sin första sida slog upp rubriken – Forskare vet allt om 15 000 svenskar. Av undertexten framgick att Intelligens- tester, sjukdomar, arbetslöshet, kriminalitet, drogproblem och uppgifter om maka och barn har matats in i datorerna. kom Metropolitfrågan att dominera nyhets- flödet i alla rikstäckande medier. Huvudbudskapet var att registre- ringen hade försiggått i hemlighet och berört de inblandade mycket illa. Chockade, gråtande och ursinniga belägrade Metropolit- barnen sociologiska institutionen och datainspektionens telefoner. DN fick ta emot hundratals upprörda telefonsamtal. - - - Otroligt. Jag mår illa (DN 11/2/1986). Riksarkivarien vill bevara både och abortregistret, eftersom säker- heten är god (Rapport 12/2/1986). Det som inte fick ske – en total kränkning av den personliga integriteten genom en fullständig samkörning av samtliga befintliga register är nu ett faktum (SvD 15/3/1986). En av de registrerade, poeten och författaren beskrev sig själv som en av 15 000 råttor instuvad i de goda avsikternas marängviss och anklagade projektledaren, profes- , för att ha dränerat hennes livsvatten (DN 17/2/1986). I de fyra stora stockholmbaserade tidningarna förekom 133 artiklar om Metropolit, varav 24 på ledar- sidorna. Ett stort antal forskare, politiker och tjänstemän gjorde uttalanden i pressen och etermedierna. Ett axplock bland rubri- kerna ger en antydan om upprördheten: De gör människor till kaniner i burar (Expr 10/2) Det finns tusentals forskningsregister (AB 12/2) Förre dataministern/Register har hamnat i kris (DN 15/2) Adelsohn skriver brev till /Våra privatliv måste skyddas i grundlagen (DN 15/2) Öppet gräl i datainspektionens styrelse/Metropolits datauppgifter ska förstöras (DN 28/2) Så lurade professorn sina försökskaniner (Expr 5/3) Metropolit fortfarande hemligt (AB 22/3) Tre statsråd i möte om Metropolit (SvD 30/3) När forskarvärlden försökte göra sin röst hörd i det enstämmiga bruset av fördömanden skedde det genom ett Upprop till stöd för empirisk forskning med datorn som hjälpmedel. Uppropet togs in i form av en av SCB betald annons. Uppropet var undertecknat av rektorerna för de sex stora universiteten och och framhöll att den typ av datorbaserad forskning som angrips syftar till att förbättra kun- skapen om sådant som sjukdomars utbredning och orsaker, arbetsmiljörisker, skolarnas funktionssätt, social utslagning, olik- behandling av medborgare vid olika samhällsorgan, demokratins funktionssätt, vilka inslag som kan bidra till en positiv utveckling hos barn etc. Så laddad var frågan ännu efter avslöjandet att fors- karvärldens upprop blev föremål för kritiska kommentarer påföl- jande dag i Dagens Nyheters, Svenska Dagbladets och huvudledare. avgick de ledande personerna i Datainspektion. Dess generaldirektör skrev en starkt polemisk minnes- och debattbok, Den maktfullkomliga oförmågan (1987) och regeringen tillsatte en forskningsetisk utredning. Efter- hand mattades intresset för . I medierna var frågan i slutet av decenniet i stort sett bortglömd eller i varje fall undanträngd av andra då mer brännande spörsmål. Ett sådant gällde den så kallade Leanderaffären. Med början inleddes en långvarig debatt om det svenska personalkontroll- systemet. Den utlösande faktorn var uppgifter om att snickaren hade förvägrats en anställning vid marinmuséet i sedan lämnat ut registeruppgifter om honom till försvarsstaben. hade i ärendet gjort bedömningen att hade en ledande ställning inom SKP (f.d. KFML) baserat på registeruppgifter om honom . Fallet väckte upprörda känslor, och i medierna och i det politiska livet spekulerades i hur många fler medborgare som hade råkat illa ut på grund av att deras politiska åsikter hade registrerats i strid mot grundlagens åsikts- registreringsförbud. Leanderfallet kopplades ihop med annan kritik mot Säpos verk- samhet samt med 1970-talets avslöjanden om IB och sjukhus- affären och föranledde regeringen att 1987 uppdra åt en särskild utredare att genomlysa Säpos verksamhet. Parallellt härmed fick JK året därpå i uppdrag att utreda om hade ägnat sig åt otillåten åsiktsregistrering. JK kom fram till att någon förbjuden åsiktsregi- strering, dvs. en registrering enbart på grund av politisk uppfatt- ning, inte hade förekommit. Trots att 1987 fann att inte hade överträtt bestämmelser i och trots att JK sålunda försäkrade att inte hade ägnat sig åt olag- lig åsiktsregistrering fortsatte samhällsdebatten på temat den enskilde medborgarens utsatthet i ett där ett maktfull- komligt och hemlighetsfullt parti- och myndighetsetablissemangs göranden och låtanden aldrig riktigt hade synats i dagsljus. Kritiken fortgick också under 1990- talet och bidrog till att regeringen efter norsk förebild tillkallade en så kallad (). roll som garant för den personliga integri- teten var i sig ett tvisteämne. Domstolen hade i ett principiellt vik- tigt avgörande 1978 slagit fast att telefonavlyssning får användas för att motverka spioneri och terrorism bara under förutsättning att det finns en effektiv kontroll av att systemet inte missbrukas. Vidare hade domstolen i en rad avgöranden, bland annat 1982 i och mot , kritiserat den dåtida frånvaron i av en möjlighet till rättsprövning. Särskilt i socialdemo- kratin närstående kretsar väckte domstolens aktivism ont blod och uppfattades som ett hot mot rätt att självständigt få reglera skyddet för medborgarnas privatliv. Mycket omdiskuterat blev ett yttrande som i dags- och kvällspressen tillskrevs statsminister av innehåll att höll på att bli en lekstuga för regeringsrådet i och med att denne, som det påstods, bidrog till att bestorma domstolen med relativt oväsentliga mål. Yttrandet dementerades visserligen offi- ciellt i ett frågesvar i , men debatten kom att befästa bil- den av socialdemokraterna som motståndare till ett starkt integ- ritetsskydd för medborgarna gentemot staten. Krav på generell lagstiftning avvisas på nytt Frågan om en generell lagreglering hade som nämnts utretts av integritetsskyddskommitté och resulterat i slutbetänkandet Privatlivets fred där kommittén inte förmådde ena sig kring förslag till centrala straffbestämmelser i vanlig lag till skydd för den personliga integriteten. Under remissbehandlingen av betänkandet visade det sig att remissinstanserna var lika splitt- rade som kommittén i frågan om lagstiftning borde tillgripas. Spörsmålet var emellertid inte därmed slutdiskuterat utan hölls vid liv genom att regeringen påföljande år överlämnade betänkandet jämte remissyttrandena till yttrandefrihetsutredning. Åtgärden kan i och för sig ha framstått som naturlig med tanke på att en väsentlig del av de integritetskränkningar som enskilda kan råka ut för består av publicitetsskador samt med tanke på att mediernas självsanerande verksamhet i Privatlivets fred hade framställts som ett alternativ till lagstiftning på det yttrandefrihets- rättsliga området. I sitt 1983 framlagda slutbetänkande yttrandefriheten av- rådde under ordförandeskap av chef- redaktören från en generell förstärkning av integri- tetsskyddet genom lagstiftning: De fina nyanseringar som krävs vid avvägningen mellan yttrandefrihetsintresset och integritets- skyddsintresset gör att ämnesområdet lämpar sig bättre för en självsanering än för en lagstiftning, som nödvändigtvis skulle bli trubbig och trög i fråga om såväl normer som tillämpning. Utred- ningen hänvisade också till den starka opinion som fanns mot en sådan inskränkning av yttrandefriheten som skulle bli följden av en lagstiftning. Utredningen nöjde sig därför med att föreslå en mer beskedlig integritetsskyddsförstärkning i form av en ökad åtalsplikt för ärekränkningsbrott. Fobalt, , och annat till trots framstår det i efterhand som klart att var den företeelse som domi- nerade integritetsdebatten . Diskussionen fick för många en särskild laddning genom att den inträffade i nära anslut- ning till det orwellska . En liknande kuslig stämning av att storebrorssamhället var på väg att kväva den lilla människans frihet och integritet har härefter knappast infunnit sig i vårt land. Händelserna kring satte avtryck även i idé- debatten och litteraturen. Konstnärligt mest övertygande gestaltad blev kanske stämningen i land (1987), en roman om framtiden men också en satir över det samtida , där utövandet av den centrala Makten hade gjort tillvaron tung för den tänkande människan. – Nygammal personnummerdebatt, PuL och krav på Personnummerdebatten blossar upp och slocknar Den aldrig helt avsomnade personnummerdebatten väcktes till nytt liv . hade Data- och offentlighets- kommittén föreslagit en särskild lag om begränsning av använd- ningen av personnummer. Den socialdemokratiska regeringen föredrog emellertid en mindre radikal reform som inte innebar mycket mer än att Datainspektionens övervakande roll skulle tyd- liggöras. I uttalade sig en minoritet i konstitutions- utskottet (m, fp och c) för den mer ingripande lagstiftningslinjen. Sedan den borgerliga regeringen tillträtt blev en av dess första åtgärder att utarbeta direktiv till en utredning med syfte att påtagligt begränsa användningen av personnummer. Det när- mast ansvariga statsrådet, , engagerade sig livligt för frågan, som regeringen ansåg vara mycket viktig från integri- tetsskyddssynpunkt. Att regeringen hyste denna uppfattning bekräftas av följande uttalande i utredningsdirektiven: Den kanske största nackdelen är att personnumret kan komma att användas på ett sätt som medför otillbörligt intrång i den personliga integri- teten, t.ex. genom att personnumret på ett enkelt sätt kan användas som kopplingsnyckel för samkörning av flera personregister, vilket skapar möjlighet för kontroll av den enskilde individen i olika hän- seenden. Redan blotta möjligheten till detta vållar oro hos många människor. Den enskilde kan också uppfatta det som en nackdel att personnumret är informationsbärande, t.ex. att ålder framgår av personnumret. presenterade en särskild utredare ett lagförslag som innehöll ett generellt och straffsanktionerat förbud mot använd- ning av personnummer. Förbudet kompletterades med en allmänt tillämplig regel om sekretess för uppgift om personnummer. Användning av personnummer skulle vara tillåten endast i fall av uttryckligt lagstöd samt i några andra situationer, bland annat när det gällde användning för personligt bruk. Utredningsförslagen möttes med skepsis redan från början, och flertalet av utredningens experter tog offentligt avstånd från utredarens restriktiva men direktivtrogna syn på personnummeranvändningen. Det fanns emellertid också de som försvarade förslaget. Under utredningsarbetets gång hade chefen för , gene- raldirektör , i en debattartikel i bladet hävdat att personnumret utgjorde ett allvarligt hot mot den personliga integriteten och säkerheten. Hon använde därvid bilden av samhällets massiva bruk av personnummer som en supertanker som måste vändas. Datainspektionen och i realiteten också Justi- tiedepartementet kom härigenom allt mer på kontrakurs med stora delar av näringslivet, inklusive bank- och försäkringsbranschen, och även mot skattemyndigheterna, vars företrädare i debattartiklar kritiserade utredningens och Datainspektionens restriktiva syn på personnummeranvändningen. var självt kluvet i synen på hur integritetskänsligt respektive samhällsnyttigt syste- met med personnummer var. Skarpt formulerad kritik mot utredningen framfördes på av publicisten och kanslichefen för , . Han menade att förslaget om en kraftig begränsning av personnummeranvändningen i själva verket utgjorde ett angrepp på offentlighetsprincipen och på med- borgarnas möjligheter att kontrollera hur myndigheterna sköter sina uppdrag. anklagade för att ha lånat sig till en av utredningen beställd opinionsundersökning med förutbestämt resultat: Med frågan Har det hänt att Du tyckt att det varit obehagligt att lämna Ditt personnummer? lyckas SCB mobili- sera en 31-procentig opinion mot personnummer. - - Huruvida de som känt obehag likväl vill behålla person- numren därför att de har stora fördelar – det vill SCB inte veta. Jag åtar mig att hitta en närmast 100-procentig uppslutning bakom per- sonnumren genom att ställa frågorna med motsatt vinkling: Känner Du något obehag vid tanken på att förväxlas med brottslingar och prostituerade som har samma namn som Du? En av alla dem som däremot instämde i regeringens och Data- inspektionens kritik mot personnummeranvändningen var publi- cisten . I ett öppet brev till SJ:s generaldirektör gick han till rasande angrepp mot SJ:s krav på att den som ville köpa ett så kallat Reslustkort måste ange sitt personnummer: Avskaffa tvånget att fylla i personnummer för att köpa ett Reslustkort! Skrota de lagrade personnumren för de över 400.000 resenärer som redan köpt ert rabattkort! - - Agera , ! Den ditintills så livliga debatten om personnumrens negativa inverkan på skyddet för den personliga integriteten kom alldeles av sig när de borgerliga partierna förlorade valet . getpropositionen hösten förklarade den tillträdande soci- aldemokratiska regeringen att det inte var aktuellt att införa någon förändrad lagstiftning om användningen av personnummer. Frågan återkom inte, förmodligen delvis beroende på att förfinade metoder utvecklades som gjorde att personnumren successivt förlorade sin egenskap av unika nycklar till registren. Under återstoden av decenniet kom i stället andra frågor att dominera integritets- skyddsdebatten. Integritet i arbetslivet – resultatlösa LO-protester En sådan fråga var i vad mån det var försvarligt att utsätta arbets- tagare för olika former av integritetskränkande tester eller under- sökningar. hade en berusad lokförare utsatt 800 pendel- tågsresenärer för stor fara, och krav restes på obligatorisk alkohol- testning av lokförarna. I debatten hävdade SJ att detta skulle utgöra ett alltför stort ingrepp i förarnas personliga integritet. införde ett antal kommuner drogtester på arbetssökande, något som LO var starkt emot. Regeringen kritiserades för att den inte tog ansvar för frågan. Från bland annat ledarsideplats hävdades att integritetsfrågor av detta slag var statsmakternas ansvar och inte arbetsmarknadens parters. Kritiken resulterade slutligen i ett kommittédirektiv om den personliga integriteten i arbetslivet. Till utredare utsågs , som tidigare i egenskap av statsråd hade verkat för en begränsning av person- nummeranvändningen. I egenskap av utredare avvisade hon tanken på en ökad drogtestanvändning, och härefter synes debatten i just denna fråga ha gått på sparlåga, även om den då och då flammar upp igen. I ett speciellt avseende visade sig emellertid trycket från allmän- heten på ökad kontroll av de anställda vara tillräckligt stort för att åstadkomma resultat. Det gällde frågan om registerkontroll av skolpersonal, en fråga som blev brännhet sedan det visat sig att för- skolebarn i flera fall hade utsatts för sexuella övergrepp av manlig personal. I några av fallen hade förövarna redan tidigare dömts för liknande brott (detta gällde dock inte den uppmärksammade så kallade Örebropedofilen, vars namn och bild åtföljd av mordiska kommentarer strax publicerades anonymt på Internet). Ledande LO-företrädare framhöll förgäves i debattartiklar att skyddet för de anställdas personliga integritet på arbetsplatserna snarare borde stärkas än försvagas. En utredning snabbtillsattes om lämplighets- prövning av personal inom förskoleverksamhet, skola och barn- omsorg och resulterade i en ny lag om register- kontroll av bland annat förskolepersonal. Ett tecken på att frågan in i det sista gav upphov till meningsmotsättningar tvärs över de gängse frontlinjerna är att moderata samlingspartiet under riks- dagsbehandlingen avstyrkte lagstiftningen såsom stridande mot centrala rättsprinciper. Härigenom kom partiet att göra gemensam sak med LO som i sitt remissvar av integritetsskyddshänsyn hade avstyrkt en lag om registerkontroll. En fråga där en motsättning mellan rätten till personlig integritet och jämställdhet i arbetslivet kom till uttryck med närmast omvända förtecken, orsakade i slutet av decenniet häftig debatt. För att öka jämställdheten ville regeringen genom lagstiftning tvinga arbetsgivarna att till facket lämna uppgifter om arbetstagar- nas löneförmåner för att på så sätt synliggöra löneskillnaderna mellan män och kvinnor (prop. 1999/2000:143). Facket skulle här- igenom få upplysningar också om oorganiserade arbetstagares löneförmåner. Arbetsgivarorganisationerna satte sig bestämt emot en sådan skyldighet, främst med motivering att förslaget skulle kränka de anställdas rätt till personlig integritet. Förslaget kom emellertid till genomförande, om än i något modifierad form (se 12 § i jämställdhetslagen). Ett skifte i fackets och framför allt LO:s syn på hur arbetstagar- nas integritet och andra grundrättigheter skulle säkras på arbets- platserna, kunde förmärkas . Den dittill- svarande inställningen, att dessa rättigheter bäst garanteras av starka fackföreningar i kombination med ett lagfäst skydd för före- ningsrätten och fackets möjligheter att verka, började då ersättas med en mer positiv inställning till lagstiftning som ett instrument för att skydda arbetstagarnas personliga integritet. Fackets föränd- rade uppfattning i frågan kom till uttryck i debattartiklar och bekräftades genom den vid 2000 presenterade rap- porten Frihet tillsammans, vari konstaterades att såväl det rätts- liga som det faktiska skyddet mot kränkningar av den personliga integriteten trots alla ansträngningar hade förblivit avsevärt mycket svagare i arbetslivet än i samhället i övrigt. På det stora hela var 1990-talets integritetsskyddsdebatt dock lug- nare än de närmast föregående decenniernas. folk- och bostadsräkning orsakade visserligen en hel del protester, men genom att regeringen avstod från att söka godkännande för de folk- och bostadsräkningar som hade planerats uteblev nya folkstormar liknande dem som hade före- kommit tidigare. Ett mått på den lägre debattintensiteten är ett något sjunkande antal motioner, interpellationer och enkla frågor i rörande skyddet för den personliga integriteten, ett annat de mätningar angående allmänhetens förtroende för SCB, som byrån fortlöpande har företagit under en lång följd av år.