sou · GVB329 · 2008-01-01 00:00:00 — Sär- skilda bestämmelser finns rörande samfälld mark i 6 kapitlet fastig- hetsbildningslagen, servitut i 7 kapitlet fastighetsbildningslagen och klyvning i 11 kapitlet fastighetsbildningslagen. trädde en ändring av ersättningsbestämmelserna i fastighetsbildnings- lagen i kraft32. Ändringen innebar att ersättningsbestämmelserna i fastighetsbildningslagen numera i hög grad bygger på bestämmel- serna i expropriationslagen. Den huvudsakliga skillnaden är att reg- lerna i fastighetsbildningslagen är utformade så att det i vissa situ- ationer skall ske en fördelning mellan avträdande och tillträdande fastighet av den ekonomiska vinst som uppkommer vid fastighets- bildningsåtgärden. Enligt expropriationslagen begränsas ersätt- ningen till den ekonomiska skada som drabbar avträdande fastighet och dennes ägare, oberoende av eventuellt uppkommande vinst av expropriationen. Ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen är utformade för att kunna användas vid stora s.k. omarronderings- förrättningar som involverar ett stort antal jord- och skogsbruks- fastigheter men även överföring av mark eller servituts- och samfällighetsåtgärder med endast ett fåtal inblandade fastigheter. Det finns således i fastighetsbildningslagen ersättningsregler som kompletterar expropriationslagens marknadsvärdeprincip. I 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen återfinns – utöver en hänvisning till expropriationslagens bestämmelser om ersättning – även en s.k. vinstfördelningsregel. Denna specialregel, som innebär att bestäm- melsen om avdrag för företagsnytta och presumtionsregeln inte skall tillämpas (4 kap. 2 och 3 §§ expropriationslagen), gör det möjligt att i vissa fall besluta om ett högre ersättningsbelopp än som motsvarar skadan.33 Vidare gäller enligt regeln att vinsten av regleringen skall fördelas mellan de berörda fastigheterna – dvs. i princip mellan den som tillträder ett område och den som avträder det – på grundval av en likvidvärdering. Vinsten kan i många fall 1991/92:127. 1991/92:127 s. 44 f. och 68 f. bestämmas genom en s.k. direkt vinstdelning, som innebär att ersätt- ningen först beräknas enligt de tillämpliga reglerna i expropria- tionslagen och att man därefter beräknar och fördelar vinsten. Enligt motiven är det dock godtagbart att i vissa situationer göra en s.k. indirekt vinstdelning efter mera skönsmässiga grunder.34 Vinsten skall fördelas på ett skäligt sätt. Vad som är skäligt får enligt förarbetena avgöras från fall till fall med ledning av principen att vinsten skall fördelas på det sätt som skulle ha skett vid en normal frivillig överlåtelse. När det gäller ersättning vid över- föring av mark som skall ingå i fastighet för enskilt bebyggande rekommenderas dock att ersättningen som huvudregel bör be- stämmas enligt den s.k. genomsnittsvärdesprincipen, som innebär att man söker efter det totala marknadsvärdet för den ombildade fastigheten exklusive eventuell bebyggelse och fördelar detta lika per kvadratmeter.35 Värdering enligt 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen omfattar två olika regleringsfall. De s.k. expropriationsfallen regleras i 5 kap. 10 a § första och andra stycket fastighetsbildningslagen och om- fattar sådana fall då fråga är om värdering av egendom som kan tas i anspråk enligt 14 kap. 1 och 2 §§ eller som uppenbarligen skulle ha kunnat tas i anspråk genom expropriation eller något liknande tvångsförvärv. I 5 kap. 10 a § första och tredje stycket regleras de s.k. vinstdelningsfallen. Till vinstdelningsfallen hör de fall då regleringen avser egendom som inte kunnat tas i anspråk på sätt som gäller för expropriationsfallen. Det kan avse inlösen enligt 8 kapitlet fastighetsbildningslagen, dvs. överföring av mark i omarronderingssyfte enligt 8 kap. 1 § eller inlösen av mark som tillhör olika ägare och som enligt en fastighetsplan skall bilda en fastighet enligt 8 kap. 4 §. Inlösen enligt 8 kapitlet fastighets- bildningslagen kan beröra mark som kan tvångsförvärvas enligt andra lagregler (t.ex. allmän platsmark i detaljplan) och skall då hänföras till expropriationsfallen. Enligt huvudregeln i 16 kap. 14 § första stycket fastighetsbildnings- lagen kan fastighetsdomstolen, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, besluta att den part som förlorar målet skall ersätta motpartens rättegångskostnader. I mål om ersättning i de s.k. expropriationsfallen har den sak- ägare som avstår mark eller särskild rättighet en förstärkt rättsställ- ning. Enligt 16 kap. 14 § andra stycket fastighetsbildningslagen skall sådana sakägare oberoende av utgången i målet normalt få full ersättning för sina rättegångskostnader av motparten. Undantag från denna regel framgår av bestämmelserna i 16 kap. 14 § tredje stycket fastighetsbildningslagen som hänvisar till 15 kap. 6 § . Genom denna hänvisning får fastighetsdomstolen möjlig- het att förordna, att sakägare skall stå sina egna kostnader i fastig- hetsdomstolen när överklagandet skett utan att tillräckliga skäl förelegat. Undantagsvis – när överklagandet uppenbart skett utan skälig grund – skall fastighetsdomstolen också kunna förplikta sak- ägaren att ersätta motpartens rättegångskostnader. Även i hov- rätten och gäller enligt 17 kap. 3 § respektive 18 kap. 2 § fastighetsbildningslagen som huvudregel att domstolen får, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, för- ordna att sakägare som förlorat målet skall ersätta annan sakägare för rättegångskostnader. I mål om ersättning i expropriationsfall – eller om inlösenersättning – tillämpas liksom vid fastighetsdom- stolen en specialregel. I hovrätten och har regeln följande utformning. Den som har att betala ersättning för mark eller rättighet skall alltid själv bära sina kostnader samt kostnad som han eller hon orsakar motparten genom att själv överklaga. Detta gäller oavsett utgången i målet. Om det i stället är den som avstår mark eller rättighet som överklagat, får denne stå sina kost- nader om han förlorar målet. Vid motsatt utgång skall kostnaderna ersättas av förvärvaren. Enligt 1 § anläggningslagen (1973:1149) kan anläggning inrättas som är gemensam för flera fastigheter och tillgodoser ändamål av stadig- varande betydelse för dem (s.k. gemensamhetsanläggning). Frågor enligt anläggningslagen prövas av lantmäterimyndigheten vid För detta ändamål får mark eller annat utrymme tas i anspråk med servitutsrätt eller genom inlösen. Rätten till utrymme är samfälld för de fastigheter som deltar i anläggningen enligt 12 och 14 §§ anläggningslagen. I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen enligt 12 eller 12 a § anläggningslagen gäller ersättningsbestäm- melserna i 5 kap. 10–12 §§ fastighetsbildningslagen (13 § anlägg- ningslagen). Hänvisningen till fastighetsbildningslagens ersätt- ningsregler medför alltså att ersättning normalt skall bestämmas enligt expropriationslagens bestämmelser, men att också den i 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen angivna vinstfördelningsregeln skall tillämpas.36 Före bestämdes all ersättning enligt expropriationslagens regler. De s.k. expropriationsfall som blir aktuella vid tillämpningen av anläggningslagen torde i första hand vara de fall som regleras i 14 kap. 1 och 2 §§ plan- och bygglagen.37 Enligt 14 kap. 1 § föreligger lösenskyldighet för den som är huvudman för allmän plats. I de fall kommunen inte är huvudman, utan fastighetsägarna själva, blir det ofta fråga om att förvärva marken genom en anläggningsförrättning. För allmän platsmark gäller den särskilda värderingsregel i 4 kap. 3 a § expropriationslagen, enligt vilken marken skall värderas efter de planförhållanden som gällde närmast innan marken angavs som allmän plats. Ett annat exempel på fall, som ofta torde bli hanterat vid anläggningsförrättning, är gemensam trafikanläggning på kvartersmark som regleras i 14 kap. 2 § . Ytterligare en tänkbar situation då tvångs- förvärv är ett alternativ till anläggningslagen är den som avser upp- låtelse av vägservitut enligt 49 § anläggningslagen för att tillgodose ett allmänt utfartsbehov. Vinstfördelningsfall enligt 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen kan avse merparten av de anläggnings- och vägservitutsupplåtelser som sker utanför planlagt område samt andra anläggningar än väg inom detaljplan. En första förutsättning för vinstfördelning är att inrättandet av gemensamhetsanläggningen möjliggör en vinstgiv- ande markanvändning. Till följd av båtnadsvillkoret i 6 § anlägg- ningslagen, som är indispositivt, kan man dock normalt räkna med att värdeökningen för de som deltar i gemensamhetsanläggningen överstiger värdeminskningen till följd av intrånget.38 37Dahlsjö, a.a. s. 147 f. 38Dahlsjö, a.a. s. 148. Beträffande rättegångskostnader hänvisar 31 § anläggningslagen till bestämmelserna om rättegångskostnader i 16–18 kap. fastig- hetsbildningslagen. Enligt ledningsrättslagen (1973:1144) får utrymme inom fastighet tas i anspråk för allmännyttiga ledningar med tillbehör. Fråga om ledningsrätt prövas av lantmäterimyndigheten vid en förrättning. Ledningsrätt omfattar befogenhet att inom fastighet vidta de åt- gärder som behövs för att dra fram och begagna ledningen. Led- ningsrätt kan förklaras vara tillbehör till fastighet eller tomträtt som tillhör ledningsrättsinnehavaren. En ledningsrättsupplåtelse gäller . Den kan ändras eller upphöra enbart genom en ny förrättning (33 § ledningsrättslagen). I 2 § första stycket ledningsrättslagen räknas upp vilka olika typer av ledningar som kan dras fram med ledningsrätt. Stycket har följande lydelse. Lagen gäller för ledningar av följande slag, 1.ledning som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för all- mänt ändamål samt allmän svagströmsledning för signalering, fjärr- manövrering, dataöverföring eller liknande ändamål, 2.elektrisk starkströmsledning för vilken koncession fordras eller som behövs för sådana ledningar som avses i 1, 3.vatten- eller avloppsledning som a)ingår i allmän va-anläggning, b)förser samhälle med vatten eller därifrån bortför avloppsvatten eller annan orenlighet, c)gagnar näringsverksamhet eller kommunikationsanläggning av be- tydelse för riket eller viss ort eller d)medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan och inte till- godoser endast en enstaka fastighets husbehov, 4.ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas eller annan råvara eller produkt transporteras från produktionsställe, upplag eller lastplats och som a)tillgodoser ett allmänt behov, b)gagnar näringsverksamhet eller kommunikationsanläggning av betydelse för riket eller viss ort eller c)medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan. En anordning som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål men som inte utgör ledning skall vid tillämpningen av denna lag anses som ledning enligt första stycket 1. Som framgår kan alltså ledningsrätt endast upplåtas för ledningar av viss beskaffenhet som tjänar visst ändamål. Den som har erhållit ledningsrätt för elektrisk starkströmsledning för vilken koncession krävs eller ledningsrätt för elektrisk stark- strömsledning som ingår i allmän svagströmsledning har enligt 3 a § ledningsrättslagen rätt att utan nytt förrättningsförfarande ut- nyttja utrymmet för ytterligare ledningar. De ledningstyper som avses framgår av 2 § första stycket 1 ledningsrättslagen, dvs. led- ningar som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål, t.ex. fiberoptiska ledningar samt även allmän svagströms- ledning för signalering, fjärrmanövrering, dataöverföring eller lik- nande ändamål.39 Enligt 2 a § ledningsrättslagen gäller lagen även för tunnlar, kulvertar, rör och andra liknande anordningar, om anordningen skall användas för att senare dra fram en sådan ledning som anges i 2 § första stycket 1 eller 2 genom den. I 12 § ledningsrättslagen regleras skyldigheten att avstå mark eller annat utrymme på en fastighet. Bestämmelser om ersättning finns i 13–13 d §§ ledningsrättslagen. Enligt 13 § första stycket ledningsrättslagen skall ersättning för upplåtelse och inlösen bestämmas enligt reglerna i 4 kap. expropria- tionslagen. Ersättningsreglerna ger således inte utrymme för någon vinstfördelning och den s.k. presumtionsregeln skall tillämpas på värdeökning som inträffat före den dag då an- sökan om ledningsrättsförrättning gjordes. Beträffande rättegångskostnader tillämpas bestämmelserna i fastig- hetsbildningslagen enligt 29 a § ledningsrättslagen.40 (1998:808) trädde i kraft den 1 januari 1999.41 I balken har femton lagar arbetats samman. (Dessa är: naturresurslagen, naturvårdslagen, lagen om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter, miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen, vatten- lagen, lagen om skötsel av jordbruksmark, gentekniklagen, lagen 1999/2000:86 s. 131 f. 4016 kap. 14 § andra och tredje stycket, 17 kap. 3 § andra stycket och 18 kap. 2 § andra stycket fastighetsbildningslagen. 1997/98:45. om kemiska produkter, lagen om förhandsgranskning av biologiska bekämpningsmedel, lagen om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark, lagen om svavelhaltigt bränsle, renhållningslagen, lagen om förbud mot dumpning av avfall i vatten och miljöskadelagen.) innehåller en lång rad bestämmelser som på olika sätt innebär inskränkningar i användningen av fastigheter. I 2 kap. finns vissa allmänna hänsynsregler som ger uttryck för ett antal övergripande principer om hänsyn till miljön som skall bli avgörande när myndigheter prövar frågor enligt om en verksamhet skall tillåtas, angående villkoren för verksamheten och angående tillsyn i allmänhet. Hänsynsreglerna blir också aktuella när man prövar en verksamhet enligt annan lagstiftning, t.ex. väg- lagen eller lagen om byggande av järnväg. I ställs krav på tillstånd för att utföra vissa åtgärder. Enligt 11 kap. 9 § krävs t.ex. tillstånd för vattenverk- samhet. För åtgärder som inte kräver tillstånd gäller enligt 12 kap. 6 § en generell samrådsplikt om åtgärderna riskerar att väsentligt ändra naturmiljön. I 7 kap. finns bestämmelser om skydd av områden. De skyddsformer som omfattas är bl.a. nationalpark, naturreservat, natura 2000, kulturreservat, naturminne, biotopskyddsområde, djur- och växtskyddsområde, strandskyddsområde, miljöskyddsområde och vattenskyddsområde. Enligt 7 kap. 25 § skall både allmänna och enskilda intressen beaktas vid beslut om områdes- skydd. I de flesta fall innebär ett beslut om områdesskydd att fastig- hetsägarens äganderätt inte rubbas men att markanvändningen be- gränsas av t.ex. förbud mot bebyggelse, täktverksamhet, dikning och avverkning (jfr 7 kap. 5 och 9 §§ ). Det kan dock bli aktuellt att mark tas i anspråk för vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, skyltar m.m. (jfr 7 kap. 6, 9 och 22 §§ ) och vid särskilt kvalificerade intrång inlösen (31 kap. 8 § ). innehåller även bestämmelser om rätt att tvångsvis ta mark i anspråk för att utföra anläggningar eller åtgärder på en fastighet i syfte att genomföra ett vattenföretag (jfr 28 kap. 10 § ). I 31 kap. har naturvårdslagens och vattenlagens be- stämmelser om ersättning och inlösen vid vissa ingripanden av det allmänna förts ihop. Reglerna i 31 kap. 1 § avser frågor som avser ersättning för skador som har bestämts i samband med tillståndsprövning av vattenföretag eller enligt bestämmelserna om oförutsedd skada. Som huvudregel gäller att bestämmelserna i expropriationslagen skall gälla vid ersättning och inlösen, om inte balken innehåller avvikande bestämmelser (31 kap. 2 § ). Fastighetsägaren har rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras bl.a. vid beslut om naturreservat och kulturreservat, biotopskyddsområde och vatten- skyddsområden samt förelägganden och förbud enligt bestämmelsen i 12 kap. om anmälan för samråd (31 kap. 4 § miljö- balken). Ersättning som avses i 4 § skall minskas med ett belopp som motsvarar vad fastighetsägaren är skyldig att tåla utan ersättning (31 kap. 6 § ). Om det uppstår synnerliga olägenheter vid pågående användning av fastigheten har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst (31 kap. 8 § ). Den som med stöd av tillstånd till vattenverksamhet genom in- lösen eller på annat sätt tar i anspråk annans egendom eller vidtar en åtgärd som skadar annans egendom skall betala ersättning för detta (31 kap. 16 § ). Ersättning för omprövning av vattenverksamhet regleras i 31 kap. 20 och 21 §§ . Vid inlösen och ersättning skall som ovan angetts i huvudsak expropriationslagens ersättningsregler tillämpas. inne- håller en avvikande regel beträffande ersättningen i 22 kap. 22 § (jfr 16 kap. 11 § fastighetsbildningslagen). Där stadgas att när det anses att ersättning som parten har rätt till bör sättas högre än vad den sökande föreslagit, får miljödomstolen även för andra parter vidta sådana jämkningar i ersättningsbeloppen som kan behövas för att uppnå likformighet i uppskattningen. En annan från expropria- tionslagen avvikande ersättningsprincip finns i 31 kap. 9 § miljö- balken. Denna s.k. ackumuleringsregel innebär att vissa beslut skall läggas samman med det senaste beslutet när bedömningen görs om kvalifikationsgränsen för skadeersättning eller inlösen har överträtts. Enligt 31 kap. 2 § tillämpas beträffande rättegångs- kostnader bestämmelserna i expropriationslagen. melser finns i 25 kap. . Om en fastighetsägare väckt talan om ersättning för t.ex. skada som orsakats till följd av nationalpark, naturreservat, kulturreservat eller biotopskyddsområde så gäller bestämmelserna i expropriationslagen om rättegångskostnader. Om ett yrkande om inlösen i sådant fall ogillas av miljödomstolen, gäller däremot regler om rättegångskostnader. Huvudregeln, enligt , är att förlorande part skall ersätta den vinnande för samtliga rättegångskostnader. Skadestånd skall enligt 32 kap. 1 § första stycket utgå för personskada och sakskada samt ren förmögenhetsskada som verk- samhet på en fastighet orsakat sin omgivning. En ren förmögenhets- skada som inte orsakats genom brott ersätts bara om skadan är av någon betydelse (32 kap. 1 § andra stycket). Som förutsättning för skadestånd gäller att skadan skall ha or- sakats av någon i 32 kap. 3 § särskilt uppräknad störning. De stör- ningar som berättigar till ersättning är förorening av vattenområde, förorening av grundvatten, ändring av grundvattennivån, luftföro- rening, markförorening, buller, skakning eller liknande störning, s.k. immissioner. Enligt 32 kap. 1 § tredje stycket ersätts skada som inte orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet bara i den ut- sträckning den störning som orsakat skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna före- komst under jämförliga förhållanden. Vid bestämmande av skade- stånd tillämpas skadeståndslagen och således inte expropriations- lagen. Inlösen av fastighet kan bli aktuellt om en verksamhet medför att en fastighet helt eller delvis blir onyttig för ägaren eller att det uppstår synnerligt men vid användningen (32 kap. 11 § första stycket). I fråga om ersättning vid inlösen tillämpas expropriationslagens bestämmelser. Som angetts ovan tillämpas reglerna om rättegångskostnader i expropriationslagen. 2.3.6Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet I lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksam- het (LVV) finns bestämmelser om bl.a. rådighet över vatten, strömfall, markavvattning, bevattning och vattenreglering. Bestäm- melserna i LVV rör främst förhållandet mellan enskilda och kom- pletterar de bestämmelser om vattenverksamhet som finns i miljö- balken. Vattenverksamhet kräver ofta samverkan mellan fastigheter. För detta ändamål finns tvingande bestämmelser i . Markåtkomst- regler finns bl.a. rörande rätt att lägga upp massor (2 kap. 6 § LVV), rätt att lösa in strömfallsrätt (2 kap. 8 och 9 §§ LVV) samt inlösen m.m. till förmån för markavvattnings-, bevattnings- och vattenreg- leringssamfälligheter (3–5 kap. LVV). Beträffande ersättning hän- visar LVV till 31 kap. vilket innebär att ersättning skall bestämmas enligt reglerna i expropriationslagen. I väglagen (1971:948) finns bestämmelser om byggande och drift av allmän väg, nyttjande av mark för detta samt därmed samman- hängande frågor. Detta omfattar bl.a. reglering av ersättning till fastighetsägare och nyttjanderättshavare som berörs av vägen. Med allmän väg menas sådan väg som anlagts enligt väglagen eller äldre lag42, förändrats till allmän väg eller av ålder ansetts som allmän och är upplåten för allmän samfärdsel. Normalt är staten väghållare för allmänna vägar men för vissa vägar är i stället kommunen väg- hållare. Enligt 15 § väglagen skall för byggande av väg en arbetsplan upprättas. I denna skall anges den mark som behöver tas i anspråk för att genomföra vägbyggnadsprojektet. Planen skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning och de uppgifter i övrigt som behövs för projektets genomförande. för allmän väg upplåts med vägrätt. Vägrätt uppstår när mark tas i anspråk med stöd av en fast- ställd arbetsplan, alternativt upprättad arbetsplan och avtal med be- rörda sakägare eller när enskild väg övergår till allmän. I samtliga fall krävs att ianspråktagande av marken faktiskt skett för att väg- rätt skall ha uppkommit. Vägrätten innebär att väghållaren övertar ägarens rätt att bestämma över markens användning (30 och 31 §§ 42 Lagen (1943:431) om allmänna vägar. Detta medför att värdetidpunkt i mål om ersättning för vägrätt sammanfaller med tidpunkt för markens ianspråktagande och således alltid ligger i tiden före målets slutliga avgörande. Fastighetsägaren har i normalfallet rätt till ersättning av väghållaren för vägens byggande och begagnande. I vissa fall kan ha avtalats eller förutsatts att ersättning inte skall utgå. Rätt till ersättning före- ligger också för nyttjanderättshavare eller annan innehavare av särskild rätt till fastigheten, förutsatt att rättigheten upplåtits före vägrätten. Ersättning utgår normalt i form av intrångsersättning och ersättning för annan skada. Enligt 55 § väglagen gäller expropriationslagens regler i 4 kapitlet i tillämpliga delar. I normal- fallet utgår ersättning för marknadsvärdet som vid expropriation. Om vägrätt medför synnerliga men för fastighet eller del därav, kan ägaren begära att väghållaren skall lösa det aktuella området. Lösen- skyldighet och lösenrätt föreligger även i vissa andra fall. Även här gäller som huvudregel expropriationslagens regler i tillämpliga delar. Förutom regler för åtkomst av mark för allmän väg innehåller väg- lagen bestämmelser som berör intilliggande fastigheter på andra sätt, exempelvis genom olika former av rådighetsinskränkningar. Ersätt- ningsreglerna i merparten av dessa situationer hänvisar inte direkt till expropriationslagens ersättningsregler, även om det i vissa fall kan förutsättas att bedömningen skall ske på samma sätt. Beträffande rättegångskostnaderna skiljer sig reglerna åt mellan väglagen och expropriationslagen i några avseenden. I mål om ersättning enligt 55 § väglagen och inlösen enligt 56 § väglagen gäller samma regler som i expropriationslagen. I mål om ersättning enligt 58 och 63 §§ väglagen (dvs. bl.a. utfart och enskild vägs an- slutning till allmän väg) skall 15 kap. 6 § tillämpas när en fastighetsägare som inlett rättegång förlorat målet. När en väg anläggs och begagnas uppkommer ofta störningar på intilliggande fastighet. Ersättning för skada på grund av sådana störningar och som inte prövas enligt 4 kap. 2 § expropriations- lagen (dvs. berör den fastighet som tas i anspråk) regleras i 32 kap. . 2.3.8Lagen om byggande av järnväg Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg (LBJ) innehåller be- stämmelser om planering och genomförande vid byggande av järn- vägar. Järnvägsnätet ägs och förvaltas av staten (med vissa mindre Gällande rätt SOU 2007:29 Marken innehas med äganderätt av staten genom . Enligt 2 kap. 1 c § LBJ skall den som avser att bygga en järnväg upprätta en järnvägsplan. I denna skall den mark som behöver tas i anspråk redovisas.