sou · GVB396 · 2008-01-01 00:00:00 — Det finns inte någon fastslagen långsiktigt restriktion för hur stor den totala stat- liga verksamheten får vara och därför behöver inte något utgå för att det ska vara möjligt att göra nya satsningar. Det kan gälla ny verksamhet som finansieras med avgifter, befintlig verksamhet som börjar avgiftsbeläggas eller att regeringen får disponera en intäkt som tidigare tagits upp i statsbudgeten. Ett exempel på detta är beslutet att polisen fick disponera avgiftsintäkterna för pass, vilket ökade myndighetens resurser utan att anslaget ökade. Om det i något fall finns skäl att genomföra förändringar av budgetering och redovisning som innebär att utgifter tas upp på annat sätt än som anslag, är det viktigt att motsvarande justeringar görs av utgiftstaket. Då rubbas inte förtroendet för budgetdiscipli- nen även om överblicken försämras. Borttagandet av vissa avgifter för registrering och kontroller inom jordbruksområdet (prop. 2007/08:1 UO 23 s. 68) visar att det även har förekommit föränd- ringar som innebär att avgiftsfinansiering ersatts med anslagsfinan- siering utan att utgiftstaket justerats. ekonomiska vårproposition pekade regeringen också på att avsteg från bruttoprincipen kan få konsekvenser för utgifts- takets trovärdighet och styrka som verktyg för att kontrollera sta- tens samlade utgifter. Regeringen underströk därför betydelsen av att tekniskt justera utgiftstaket i de fall avsteg från bruttoprincipen görs, så att det utgör en lika stram begränsning av utgifterna efter justeringen som före de förändringar som föranledde justeringen (prop. 2006/07:100 s. 92 och 93). 7Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter 7.1Uppdraget i denna del Enligt direktiven syftar mitt uppdrag främst till att klargöra vissa frågor som gäller gränsdragningen mellan offentligrättsliga avgifter och andra avgifter av liknande karaktär som staten tar ut. Oklarhe- terna gäller bl.a. var gränsen ska dras mellan s.k. tvingande avgifter och frivilliga sådana. Jag ska också bedöma behovet av ändringar i avgiftsförord- ningen och även lämna de övriga förslag till åtgärder som över- synen ger anledning till. Det ingår dock inte i uppdraget att lämna förslag till ändring av grundlag eller andra författningar som rör konstitutionella ämnen. Behovet av ändringar i avgiftsförordningen behandlar jag i avsnitt 10. Redovisningen i avsnitt 5.4 visar att det finns oklarheter beträf- fande flera riksdagsbemyndiganden som lämnats i annan form än lag. Kartläggningen visar också att flera bemyndiganden i lagform inte är tillräckligt preciserade, vilket leder till en osäkerhet kring grunden för avgiftsuttaget och en risk för alltför extensiva tolk- ningar av lämnade bemyndiganden. I avsnitt 7.4 tar jag upp vissa av de oklarheter som kartlägg- ningen har visat på. Även de oklarheter pekat på berörs. I avsnitt 7.5–7.8 lämnar jag vissa rekommendationer om åtgärder som jag anser skulle bidra till bättre ordning och reda på avgiftsområdet. Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter 7.2Bemyndiganden som lämnats i lag Bemyndiganden av beträffande belastande avgifter ges i lag eller i annan form. Kartläggningen visar att lagformen är helt dominerande. Det är lättare att hitta bemyndiganden som lämnats i lag än de som lämnats i annan form. Trots det kan det ändå vara svårt att avgöra med stöd av vilket bemyndigande en avgift tas ut eller om det finns ett bemyndigande över huvud taget. Ett skäl till detta är att bemyndiganden i en del fall inte har läm- nats i anslutning till de lagar som materiellt reglerar verksamheten i vilken avgiften tas ut, utan finns i en särskild bemyndigandelag, t.ex. lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer eller lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. Det främsta skälet till att det är svårt att avgöra vilket bemyndi- gande som ligger till grund för en avgift – trots att det har lämnats i lag – är dock att bemyndigandena ibland är allt för generella. Frå- gan om hur bemyndiganden skulle vara utformade behandlades i förarbetena till regeringsformen (RF); detaljerings- graden borde avgöras från fall till fall (se avsnitt 9.2). Ju större ett regelkomplex är desto mer generella tenderar bemyndigandena att bli. Detta är särskilt tydligt i de fall lagen har karaktären av ramlag och på områden med inslag av EG-rättslig reglering. Som exempel på stora regelkomplex med omfattande inslag av EG-rättslig reglering kan nämnas foder-, livsmedels- och djurlag- stiftningen. På dessa områden gäller och rådets förordning (EG) nr 882/2004 om offentlig kontroll för att säker- ställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstift- ningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd. Enligt förordningen ska medlemsstaterna utforma finansieringen av kon- trollen så att tillräckliga finansiella resurser finns tillgängliga för offentlig kontroll. Om en medlemsstat väljer att avgiftsfinansiera kontrollen lägger förordningen fast ett antal principer som ska ligga till grund för det nationella avgiftssystemet. För vissa specifi- cerade delar av kontrollen är det obligatoriskt för medlemsstaterna att ta ut avgift. har på de angivna områdena delegerat rätten att föreskriva om avgifter. Enligt exempelvis 28 § livsmedelslagen (2006:804) får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om skyldighet att betala avgift för Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter bl.a. offentlig kontroll enligt lagen, de föreskrifter som har medde- lats med stöd av lagen eller de EG-bestämmelser som kompletteras av lagen. Vidare får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om beräkningen av de avgifter som tas ut av statliga myndigheter och av kontrollorgan. Enligt 5 § livsmedelslagen åligger det regeringen att i svensk författningssam- ling tillkännage vilka EG-bestämmelser som därmed avses. Av regeringens tillkännagivande (2007:601) om de EG-bestämmelser som kompletteras av livsmedelslagen (2006:804) framgår att det är 13 förordningar som i sin helhet kompletteras av lagen och ett drygt trettiotal förordningar som i olika delar kompletteras av lagen. Regeringen har med stöd av bemyndigande i sin tur i stor utsträckning överlåtit åt att föreskriva om avgifter. Kartläggningen tar upp 15 avgiftsposter som grundas på bemyndigandet i 28 § livsmedelslagen (nr 213–224 och 227– 229). Ett system som det beskrivna är svårt att överblicka. Samti- digt måste konstateras att det torde vara svårt att hitta en enklare ordning. Utöver bemyndigandet i 28 § livsmedelslagen har Riksrevision- en som exempel på allmänt hållna bemyndiganden också nämnt bemyndigandena i 6 kap. 13 § luftfartslagen (1957:297) och 6 § utsädeslagen (1976:298)1. Enligt det nämnda bemyndigandet i luft- fartslagen får regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer meddela föreskrifter om avgifter för användning av allmänna flygplatser eller andra allmänna anläggningar eller tjänster för luft- farten. Av bemyndigandet i 6 § utsädeslagen framgår att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva om avgifter i ärenden enligt utsädeslagen eller enligt föreskrifter som meddelas med stöd av lagen. 7.3Bemyndiganden av som lämnats i annan form än lag Avgiftsbemyndiganden som inte har lämnats i lag är svårare att identifiera än sådana som har lämnats i lag. Uppdraget till Ekono- mistyrningsverket (ESV) omfattade inte sökning i förarbeten. Kartläggningen gör således inte anspråk på att utvisa alla avgifts- 1 RiR 2004:17 s. 22 Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter bemyndiganden i annan form än lag. Den upptar ändå några sådana exempel. har i två generella bemyndiganden överlåtit åt reger- ingen att meddela föreskrifter om ansöknings- och expeditions- avgifter, dels för domstolar och inskrivningsmyndigheter, dels för statliga förvaltningsmyndigheter. Därutöver har regeringen be- myndigats att meddela föreskrifter om avgifter för vissa närlig- gande verksamheter, nämligen för kungörande i konkurs- och ackordsärenden som handläggs av domstolarna. Genom en reform samlades expeditionsavgifter till statliga myndigheter i expeditionskungörelsen (1964:618), som beslutades av regeringen. utgick expeditionsavgifter i två olika former, dels som stämpelavgift enligt stämpelförordning, dels som expeditionslösen enligt lösenförordning (prop. 1964:75 s. 306). Inför reformen bereddes tillfälle att yttra sig över huvudprinciperna för avgiftspliktens omfattning och av- gifternas storlek. Vid införandet av expeditionskungörelsen bibe- hölls avgiftsplikten i princip även för avskrifter, registerutdrag och dylikt som utfärdats endast på begäran (prop. 1964:75 s. 311, BeU 1964: 42 s. 35, rskr. Inför ikraftträdandet av RF bemyndigades regeringen att – på samma sätt som gällt tidigare – föreskriva om avgift för expedition som utfärdas av statlig myndighet (prop. 1974:171, SkU 1974:61, rskr. Härefter har antagit nya ekonomiska riktlinjer för de allmänna domstolarnas verksamhet. Enligt riktlinjerna bör vid tingsrätternas målenheter schablon- mässigt bestämda avgifter tas ut, vilka fastställs av regeringen med den begränsningen att avgifterna inte får sättas högre än kostnaden (prop. 1981/82:31 s. 10). godkände också att kostnaden för verksamheten vid inskrivningsmyndigheterna i princip helt borde täckas av avgiftsintäkter och att regeringen inom totalramen full kostnadstäckning bestämmer avgifterna för olika ärendetyper (a. prop. s. 11 f., SkU 1981/82:15, rskr. 1981/82:62). Ansöknings- och expeditionsavgifterna vid de allmänna dom- stolarna och inskrivningsmyndigheterna bröts därefter ut från expeditionskungörelsen genom förordningen (1987:452) om av- gifter vid de allmänna domstolarna. Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter begärt godkännande för att ta ut enhetliga kungö- randeavgifter i konkurs- och ackordsärenden samt för att slopa den återstående skyldigheten att lösa ut domar, beslut och vissa bevis som utfärdades av de allmänna domstolarna (prop. 1986/87:26, JuU 1986/87:13, rskr. 1986/87:89). reglerades expeditionsavgifter vid de statliga förvalt- ningsmyndigheterna i expeditionskungörelsen. års reform som bl.a. innebar en övergång från expeditions- till ansök- ningsavgifter inhämtades godkännande av riktlinjer för avgiftsuttag och ett nytt bemyndigande som vilar på de godkända riktlinjerna. Departmentschefen uttalade att regeringen i princip hade fått bemyndigande att själv besluta om expedi- tionsavgifter (prop. 1974:171, SkU 1974:61, rskr. 1974:361), men att den nu aktuella reformen innebar sådana förändringar att regeringen borde inhämta godkännande av de föreslagna riktlinjerna och ett nytt bemyndigande på grund av godkännandet (prop. 1989/90:138 s. 4). Riktlinjerna innebär i huvudsak följande beträffande tillstånds- ärenden och registerutdrag. I princip ska full kostnadstäckning gälla som ekonomiskt mål för verksamheten inom det område där avgiften tas ut. Avgifterna ska bestämmas med utgångspunkt i en schablonmässigt beräknad kostnad för handläggningen av ett ärende. Den framräknade kostnadsschablonen bildar underlag för en saktaxa, vilket innebär att avgifterna bestäms så att de i princip motsvarar den handläggarkostnad som ett normalärende av respek- tive ärendeslag föranleder. I stället för expeditionsavgifter ska avgifter i tillståndsärenden tas ut som ansökningsavgifter (a. prop. 4–9 och 12 f.). De av godkända riktlinjerna beträffande avgifter för kopior innebär att avgifterna ska vara i princip kostnadstäckande för beställningar på tio sidor och däröver (a. prop. s. 11). I sammanhanget uttalade departementschefen att avgifter enligt det föreslagna systemet för tillståndsärenden inte skulle tas ut i en verksamhet som redan är finansierad genom andra avgifter än expeditionsavgifter. Med detta avsåg han myndigheter med regle- rande verksamhet som finansierades enligt s.k. uppdragsmodell. Den avgiftsbelagda verksamheten var då knuten till statsbudgeten Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter SOU 2007:96 genom s.k. 1 000-kronorsanslag. Som exempel på sådana myndig- heter nämndes dåvarande bankinspektionen, dåvarande försäk- ringsinspektionen, dåvarande läkemedelsavdelning och dåvarande sprängämnesinspektionen. I den mån ärenden hos dessa myndigheter borde beläggas med avgifter kunde detta ske genom tillägg till de redan förekommande avgiftsbestämmelserna. Dessa avgifter disponerades av myndigheterna (a. prop. s. 6). bemyndigade regeringen att i överensstämmelse med de anförda riktlinjerna meddela föreskrifter om ansöknings- och expeditionsavgifter vid statliga myndigheter (1989/90:FiU38, rskr. 1989/90:289). Trots uttalandet i propositionen att bemyndigandet inte omfat- tade vissa avgiftsuttag synes flertalet av de avgifter som Finansin- spektionen tar ut med stöd av förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos grunda sig på det generella bemyndigandet för ansöknings- och expeditionsavgifter (se kartläggningen (3–12, ev. 15, 17–21, 23, 25–32, ev. 33, ev. 35 och ev. 60). bildades genom en sammanslagning av dåvarande bankinspektionen och dåvarande försäkringsinspektionen. Inför /93 infördes en ny anslagsform, ramanslag, för . Bytet av anslags- form förutsatte att de avgifter som finansierade inspektionens verksamhet redovisades mot inkomsttitel på statsbudgeten (prop. 1991/92:100 bil. 8E3 s. 64 och 66, 1991/92:NU19 s. 6, rskr. 1991/92:184). När avgiftsförordningen trädde i kraft den 1 1 000-kronorsanslag utan av ett ordinärt sättningar som gällde då departementschefen uttalade sig i proposi- tionen var alltså inte längre för handen. Även får således ursprungligen anses ha omfattats av det generella be- myndigandet för ansöknings- och expeditionsavgifter. Därefter har dock på nytt gett rätt att disponera avgiftsintäkter avseende tillstånd och anmälningar (prop. 2003/04:1 UO 2 s. 11, bet. 2003/04:FiU2 och rskr. 2003/04:126). har pekat på oklarheter kring räckvidden av detta riksdagsbemyndigande2. Enligt är det oklart om be- myndigandet enbart avser sådana avgifter som reglerades i expedi- tionskungörelsen eller om det är vidare och avser samtliga ansök- nings- och expeditionsavgifter. Det är vidare oklart om bemyndi- 2 RiR 2004:17 s. 23 f. Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter gandet ska tolkas som att regeringen enbart har rätt att besluta om avgiftsnivåer för befintliga avgifter eller om det också ger reger- ingen rätt att införa nya ansöknings- och expeditionsavgifter. Enligt har regeringen tillämpat den snävare tolk- ningen och begärt bemyndiganden för att ta ut nya avgifter. Om avsikten med bemyndigandet varit en rätt för regeringen att också införa nya ansöknings- och expeditionsavgifter hade regeringen enligt i så fall inte behövt vända sig till för att få rätt att ta ut de avgifterna. Vidare skulle regeringen inte heller behöva vända sig till för att få bemyndigande att ta ut avgifter så länge de kan klassas som ansöknings- eller expeditionsavgifter. har i olika omgångar godkänt av regeringen förordade principer för finansieringen av förrättningsverksamheten inom lantmäteriet (prop. 1971:170, CU 1971:32, rskr. 1971:322, prop. 1994/95:166, bet. 1994/95:BoU17, rskr. 1994/95:313). Besluten utgår från principen att kostnaderna för förrättningsverksamheten i dess helhet ska täckas med avgifter. godkände principen att avgifterna för de enskilda förrättningarna skulle anpassas till den nytta förrättningen medförde för fastigheten, vilket skulle åstadkommas genom att myndigheten i större utsträckning än tidigare skulle ta ut enhetliga avgifter. godkände att huvudprincipen för för- rättningsavgifterna skulle vara en tidsersättning, med möjlighet för sakägare att träffa en överenskommelse om fast avgift i det enskilda ärendet. Dessa principer har legat till grund för de föreskrifter om avgifter som tillämpas vid lantmäteriförrättningar, dvs. lantmäteri- taxan (1971:1101) som ersatts med förordningen (1995:1459) om avgifter vid lantmäteriförrättningar. De ovannämnda besluten genom vilka har godkänt principerna för avgiftsuttagen innehåller inte något uttrycklig be- myndigande för regeringen att föreskriva om avgifter för lant- mäteriförrättningar. Regeringen har emellertid i anslutning till att RF trädde ikraft inhämtat bemyndigande att föreskriva avgifter på en rad områden, däribland de avgifter som avsågs i lant- mäteritaxan (prop. 1975:8, KU 1975:10, rskr. Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter I anslutning till att RF trädde ikraft bemyndigade reger- ingen att besluta föreskrifter om ett antal avgifter som hade räknats upp i en bilaga till propositionen om följdlagstiftning till RF (se prop. 1975:8 Bilaga 1). I bilagan angavs de kungörelser m.m. i vilka avgifterna återfanns. Av dessa författningar är endast kungörelsen (1973:686) om registrering av svenska kommunala vapen och för- ordningen (1956:413) om klassificering av kött fortfarande gäl- lande. En del av de författningar som upptogs i bilagan har ersatts av andra författningar. Så är t.ex. fallet med den i föregående avsnitt behandlade lantmäteritaxan. Utöver bemyndigandena för ansöknings- och expeditionsavgif- ter samt viss lantmäteriverksamhet nämner kartläggningen (435) ytterligare ett riksdagsbemyndigande i annan form än lag som avser rätt för regeringen att meddela föreskrifter om avgifter för ansökan om ställning som varaktigt bosatt i (prop. 2005/06:77, bet. 2005/06:SfU9, rskr. 2005/06:191). Därutöver har också i annan form än lag bemyndigat regeringen att utfärda bestämmelser om avgifter till staten för polisbevakning i samband med långa, breda eller tunga transporter (prop. 1981/82:100, Bilaga 5 p. B4, JuU 1981/82:38, rskr. 1981/82:228) och för tillsyn inom den legala mättekniken och av färdigförpackade varor (prop. 1993/94:161, bet. 1993/94:NU21, rskr. 1993/94:328). Tillsynsuppgifter och avgiftsbestämmelser finns i förordningen (1993:1066) om måttenheter, mätningar och mätdon. Även godkännande budgetproposition om att avgifter får tas ut för Luftfartsstyrelsens verksamhet får ses som ett sådant avgiftsbemyndigande som avses (prop. 2004/05:1 UO 22, bet. 2004/05:TU1, rskr. 2004/05:95). 7.4.1Avgifter för vilka inget bemyndigande angivits i kartläggningen Flertalet avgifter som omfattas av kartläggningen tas ut med stöd av ett bemyndigande som säkert har kunnat identifieras. Beträffande vissa avgifter som finns med i kartläggningen har något bemyndigande av dock inte kunnat påträffas Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter (nr 77, 80, 81, 92, 100, 103, 104, 135, 201, 202, 239, 240, 261, 267, 289, 304, 309, 310, 374, 375, 378–380, 382, 383, 409, 412, 420, 422– 425, 430, 433, 441, 449, 451, 452, 455 och 456). Det kan visserligen ändå finnas ett bemyndigande, men det har inte kunnat identifieras. Eftersom kartläggningen inte omfattade en undersökning av pro- positioner som godkänts av kan det mycket väl vara så att bemyndiganden finns i annan form än lag3. En annan förklaring kan vara att det i själva verket är fråga om en frivillig avgift och att den således inte hör hemma i kartläggningen (t.ex. 81, 100, 104, 422, 424, 425, 433 och 441). Någon avgift erläggs av det allmänna och omfattas således inte av 8 kap. 3 § RF (240). Ytterligare någon post i kartläggningen avser skatt och den ska således inte heller ingå (202). I ytterligare andra fall är det enligt vad ESV har angett osäkert om ett påträffat bemyndigande är avsett för den ifrågavarande av- giften (15, 30, 33, 60, 123, 124, 125, 126, 316, 318, 319, 61, 75 och 355). Svårigheterna att klargöra stödet för avgiftsuttagen torde i dessa fall främst bero på att vissa bemyndiganden är allt för gene- rella och att viss osäkerhet därför råder kring hur långt ett bemyn- digande är avsett att sträcka sig. 7.4.2Flera bemyndiganden beträffande samma avgift Ytterligare en effekt av generella bemyndiganden är att en och samma föreskrift om avgifter kan grundas på mer än ett bemyndi- gande. Sådana avgifter som tar ut med stöd av bl.a. förordningen (2006:812) om offentlig kontroll av livsmedel som importeras från ett tredje land och kungörelsen (1974:271) om kontroll vid utförsel av livsmedel har lagstöd både i bemyndigandet i 28 § livsmedelslagen och i det bemyndigande som finns i lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. Avgiftsuttaget har således stöd i mer än ett riks- dagsbemyndigande. I följdlagstiftningen till RF framhöll departementschefen att det av allmänna grundsatser torde följa att en delegationsföreskrift som kompletterar en materiell lag i viss angelägenhet har företräde framför en mera generell regel i en fristående delegationslag. Den senare lagen kan alltså inte åberopas till stöd för kompetens för 3 ESV, Kartläggning av offentligrättsliga avgifter – sammanställning till (ESV 2007:36), s. 5 Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter regeringen att besluta föreskrifter som enligt delegationsregeln i den materiella lagen får anses ha förbehållits beslutande- rätt (prop. 1975:8 s. 44). 7.4.3Oklarheter kring bemyndigandens giltighet i tiden Ett annat förhållande som bidrar till oklarhet beträffande avgifter rör frågan om lämnade riksdagsbemyndigandens giltighet i tiden. Som nämnts (avsnitt 7.3.3) har pekat på sådana oklarheter gällande det generella bemyndigandet för ansöknings- och expeditionsavgifter. En liknande frågeställning gäller om det tidigare nämnda riksdagsbemyndigandet som lämnades i anslutning till att RF trädde i kraft (prop. 1975:8, KU 1975:10, rskr. 1975:62) kan åberopas trots att de författningar som upptogs i bilagan till propositionen ersatts av andra författningar och vissa myndigheter som då tillämpade dessa författningar också ersatts. Som exempel kan nämnas avgifter enligt veterinärtaxan (1933:630) som har ersatts med veterinärtaxeförordningen (1975:539), vilken i sin tur har ersatts med förordningen (1994:1313) om avgifter vid veterinär yrkesutövning. Ännu ett exempel utgör de ansökningsavgifter som tar ut för körkort enligt förordningen (2001:652) om avgifter inom vägtrafikområdet. Avgift för körkort togs tidigare ut som expedi- tionsavgift enligt expeditionskungörelsen, men bröts ut och regle- rades sedermera genom kungörelsen (1972:648) om taxa för . Därför kom avgiften inte att omfattas av det bemyndigande som söktes 1974. Där- emot är kungörelse upptagen bland de författningar i enlighet med vilka regeringen hemställde om bemyndigande att föreskriva om avgifter i prop. Detta är också det enda riks- dagsbemyndigande som har påträffats beträffande avgifter för kör- kort. Vidare har kungörelsen (1964:793) om ersättning till statsverket vid anlitande av polismän för polisbevakning på enskild bekostnad ersatts av förordningen (1982:789) om ersättning för polisbevak- ning och för anslutning av larmanläggningar till polisen. Som ytterligare exempel kan nämnas att förordningen (1993:1066) om måttenheter, mätningar och mätdon har ersatt förordningen (1986:984) om bestämning av volym och vikt, vilken i sin tur har ersatt förordningen (1973:85) om bestämning av Närmare om bemyndiganden att meddela föreskrifter om avgifter volym och vikt m.m. Det tidigare bemyndigandet avse- ende avgifter enligt kungörelsen (1973:85) om bestämning av volym och vikt torde ha ersatts av bemyndigande avse- ende avgifter för tillsyn inom den legala mättekniken och av färdig- förpackade varor (se ovan 7.3.5). 7.5Alla avgiftsbemyndiganden bör beslutas genom lag Utredningens rekommendation: Bemyndiganden att ta ut av- gifter bör beslutas genom lag. Om det inte finns några materiella föreskrifter på området bör bemyndigandena samlas ämnesvis i särskilda bemyndigandelagar.