sou · GVB365 · 2008-01-01 00:00:00 — kan utredningen konstatera att efter det att rätten behandlat ansökan om förordnande av bodelningsförrättare och fattat beslut i saken hanterar den över huvud taget inte bodelningsfrågan. Först om en make klandrar bodelningen genom att väcka talan mot den andra maken vid tingsrätten kommer frågan om makarnas bo- delning att prövas av rätten. En sådan talan handläggs emellertid som ett separat tvistemål. Det aktuella ärendets anknytning till mål om äktenskapsskillnad hindrar således inte i sig att handläggningen förs över från domstol till förvaltningsmyndighet. Av det anförda framgår att det finns skäl som både talar för och emot att handläggningen av ärenden om förordnande och entledig- ande av bodelningsförrättare flyttas från domstol till förvaltnings- myndighet. Utredningens utgångspunkt är emellertid att ärenden som avser rättsvård i största möjliga utsträckning ska flyttas från Ärenden med anknytning till allmän domstol till förvaltningsmyndighet. Med hänsyn härtill och då ärendets karaktär inte lägger hinder i vägen föreslår utredningen att handläggningen av ärenden om förordnande och entledigande av bodelningsförrättare flyttas från tingsrätterna till en förvalt- ningsmyndighet. En fråga som då uppkommer är om möjligheten att hos tings- rätten begära bodelningsförrättare i ett pågående mål om äkten- skapsskillnad bör finnas kvar. Ur den enskildes synvinkel kommer det att innebära viss olägenhet om denna möjlighet tas bort. Den enskilde måste nämligen i sådant fall ha kontakt med två olika myndigheter. En aspekt som dock bör beaktas är – om möjligheten får finns kvar – att två myndigheter kommer att vara behöriga att fatta samma beslut. Det innebär att det finns risk för att det fattas två beslut om förordnande av bodelningsförrättare. I de fall dubbla beslut fattas kommer det att leda till olägenheter för såväl makarna som de förordnade bodelningsförrättarna. Det kommer dessutom att leda till merarbete för domstolen och förvaltnings- myndigheten. Utredningen anser därför vid en samlad bedömning att det är mest lämpligt att förordnande och entledigande av bodel- ningsförrättare hanteras av en och samma myndighet. Utredningen föreslår således att en förvaltningsmyndighet ges ensam behörighet att pröva en ansökan härom. Förslaget innebär att det inte längre ska vara möjligt att ansöka om sådant förordnande i ett pågående mål om äktenskapsskillnad vid tingsrätten. Nästa fråga som uppkommer är vilken förvaltningsmyndighet som ska ta över tingsrättens handläggning av det aktuella ärendet. Med hänsyn till utredningens förslag om att ska ta över ansvaret för äktenskapsregistret anser utredningen att det är naturligt att verket också tar över denna uppgift. beslut bör kunna överklagas till allmän domstol. Vid valet av forum bör motsvarande ordning gälla som föreslagits i fråga om registreringsärenden, dvs. behörig domstol att överpröva beslut bör vara den tingsrätt inom vars domkrets ärendet prövats. Ärenden med anknytning till 10.2.1.2 Frågor rörande vite Utredningens förslag: I konsekvens med förslaget att hand- läggningen av ärenden om förordnande och entledigande av bodelningsförrättare flyttas till ska även beslut om föreläggande vid vite att lämna uppgifter till bouppteckning fattas av . Utredningens bedömning: Frågor om utdömande av vite bör i enlighet med viteslagens bestämmelser prövas av länsrätt. Utredningen har föreslagit att handläggningen av ärenden om för- ordnande och entledigande av bodelningsförrättare ska flyttas till . Som redogjorts för ovan får domstol på ansökan av bodelningsförrättaren förelägga och döma ut vite, om en make underlåter att lämna uppgifter till bouppteckningen. En naturlig konsekvens av utredningens förslag är att även uppgiften att be- sluta om föreläggande vid vite att lämna uppgifter till boupp- teckning förs över till . Det saknas skäl att inte låta meddela vitessanktionerade förelägganden. Utdöm- ande av vite bör dock även fortsättningsvis förbehållas domstol. Frågan om utdömande av vite som förelagts av prövas enligt 6 § lagen (1985:206) om viten av länsrätt. En make är skyldig att bekräfta riktigheten av en upprättad bouppteckning med ed inför domstol, om den andre maken begär det. Domstolen får för detta ändamål förelägga och döma ut vite. Syftet med en edgång är främst att genom straffhot förmå maken att lämna riktiga uppgifter om sina tillgångar och skulder. Talan om edgång handläggs som dispositivt tvistemål (se prop. 1986/87:1 Äktenskapsbalk m.m. s. 223). Frågor om edgång handläggs således inte som ärenden och ska därför även i fortsättningen handläggas av allmän domstol (jfr kapitel 21 Ärenden om bevisupptagning). Ärenden med anknytning till 10.2.1.3Bodelningsförrättare bör ansöka om ersättningsgaranti hos Utredningens förslag: Handläggningen av ärenden om ersätt- ning av allmänna medel till bodelningsförrättare (ersättnings- garanti) flyttas från allmän domstol till . beslut ska kunna överklagas till allmän dom- stol. Behörig domstol ska vara den tingsrätt inom vars domkrets ärendet prövats. Utredningen har föreslagit att handläggningen av ärenden om för- ordnande och entledigande av bodelningsförrättare förs över till . Till följd av detta förslag bör också handläggningen av ärenden om ersättningsgaranti till bodelningsförrättare flyttas från allmän domstol till . Frågan är då vilket domstolsslag som bör överpröva Skatte- verkets beslut. Ärenden om ersättning av allmänna medel tillhör i och för sig både de allmänna domstolarnas och de allmänna förvalt- ningsdomstolarnas kompetensområde. I detta fall kan en jämförelse göras med ärenden om ersättning till bouppteckningsförrättare. Dessa ärenden handläggs av (6 § förordningen [2001:423] om vissa frågor rörande handläggning enligt 20 kap. ). Enligt den allmänna bestämmelsen i 22 a § förvaltningslagen överklagas de ersättningsbesluten till läns- rätt. Å ena sidan finns det därmed skäl att även låta länsrätt över- pröva beslut i ärenden om ersättning till bodelnings- förrättare. Å andra sidan innebär utredningens förslag att övriga beslut i frågor som rör bodelningsförrättare ska överprövas av tingsrätt. I enlighet med utredningens tidigare ställningstagande (se bl.a. avsnitt 7.1.5.3) och för att uppnå en sammanhållen reglering bör därför beslut om ersättningsgaranti till bodelningsförrättare överklagas till allmän domstol. Behörig domstol bör av samma skäl vara den tingsrätt inom vars domkrets ärendet prövats. 10.3Ärenden om tillstånd att förfoga över egendom Vardera maken i ett äktenskap äger självständigt den egendom maken förvärvat före eller under äktenskapet. Om inte annat av- talats eller följer på grund av lag har dock makarna giftorätt i var- andras egendom (7 kap. 1 § ÄktB). Det får betydelse främst genom Ärenden med anknytning till de regler som gäller för bodelning när äktenskapet upplöses. Även under bestående äktenskap har giftorätten emellertid vissa verk- ningar. En sådan är den rådighetsinskränkning som följer av 7 kap. 5 § ÄktB. En make får i enlighet härmed inte vidta vissa disposi- tioner utan andra makens samtycke, vilket i vissa fall ska vara skriftligt. Det gäller t.ex. försäljning eller pantsättning av makarnas gemensamma bostad. Samtycket kan upprättas fristående från handlingen i övrigt. Om en make eller dödsboet efter en avliden make skulle förfoga över sitt giftorättsgods utan erforderligt samtycke eller tillstånd är rättshandlingen ogiltig om andra maken klandrar den (7 kap. 9 § ÄktB). Vägrar maken lämna sitt samtycke kan en tingsrätt tillåta åtgärden på ansökan av den som vill företa den (7 kap. 8 § ÄktB). Även beträffande sambor gäller vissa liknande inskränkningar i rätten att förfoga över det gemensamma hemmet. I 23 § sambo- lagen (2003:376) finns bestämmelser som motsvarar de rådighets- inskränkningar som gäller för makar. Den egendom som skyddas genom rådighetsinskränkningarna är dock mer begränsad i sambo- lagen än i Endast sådan bostad och sådant bohag som har förvärvats för gemensam användning kommer enligt huvudregeln i fråga, dvs. den egendom som ska ingå i bodelning mellan samborna. Vägrar en sambo lämna sitt samtycke kan en tingsrätt tillåta åtgärden på ansökan av den som vill företa den (24 § sambolagen). 10.3.1.1Allmän domstol bör handlägga ärenden om tillstånd att förfoga över egendom Utredningens bedömning: En ansökan om tillstånd att förfoga över egendom som utgör makars gemensamma bostad, deras gemensamma bohag eller deras fasta egendom som utgör gifto- rättsgods, bör även i fortsättningen handläggas av allmän dom- stol. Också en ansökan om tillstånd att förfoga över egendom som utgör sambors gemensamma hem eller bohag bör i fortsätt- ningen handläggas av allmän domstol. Ärenden med anknytning till En makes eller sambos begäran om rättens tillstånd att få vidta en viss åtgärd med sitt giftorättsgods, alternativt det gemensamma hemmet, t.ex. att sälja makarnas eller sambornas gemensamma bostad, beror vanligtvis på att makarna eller samborna inte är överens om åtgärden. Oenigheten avser ofta just om den gemen- samma bostaden ska säljas eller inte. Ärendet är således till sin karaktär tvistigt och inrymmer alla de aspekter som är karaktäris- tiska för ett tvistemål. Utredningen anser därför att en ansökan om tillstånd att förfoga över egendom som utgör makars gemensamma bostad, deras gemensamma bohag eller deras fasta egendom som utgör giftorättsgods även i fortsättningen bör handläggas av allmän domstol. Utredningen gör samma bedömning i fråga om en an- sökan om tillstånd att förfoga över egendom som utgör sambors gemensamma hem eller bohag. 10.4Ärenden om särskild förvaltning av egendom I vissa fall ska domstol på begäran av en make sätta den andra makens egendom eller del därav under särskild förvaltning (9 kap. 8 § ÄktB). Det är fallet om det, när talan om äktenskapsskillnad har väckts, behövs för att skydda den ena makens rätt vid bo- delning. Mot en parts bestridande får dock en sådan åtgärd inte vidtas, om godtagbar säkerhet ställs. Beslut om särskild förvaltning gäller tills vidare intill dess att bodelning förrättas eller frågan om äktenskapsskillnad faller, avvisas eller avskrivs. En ansökan om att en makes egendom ska sättas under särskild förvaltning handläggs inte i äktenskapsmålet utan som ett ärende enligt ärendelagen.7 10.4.1.1Allmän domstol bör handlägga ärenden om att sätta en makes egendom under särskild förvaltning Utredningens bedömning: En ansökan av en make om att sätta den andre makens egendom under särskild förvaltning bör även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. 7 Jfr Fitger, Lagen om domstolsärenden, andra upplagan, s. 360. Ärenden med anknytning till Bakgrunden till en ansökan om att en makes egendom ska sättas under särskild förvaltning är alltid att det finns en djup konflikt angående bodelningen mellan makarna. Ärendet är till sin karaktär således tvistigt från början och det finns starka intressemotsätt- ningar mellan parterna. En förutsättning för att en ansökan ska bifallas är dessutom att åtgärden behövs för att skydda den ena makens rätt vid bodelning. I samband med prövningen av en an- sökan uppkommer därmed vanligtvis frågor om bevisvärdering. Handläggningen av detta ärende är en uppgift som bör ankomma på domstol. Utredningen anser således att en ansökan av en make om att sätta den andre makens egendom under särskild förvaltning även i fortsättningen bör handläggas av allmän domstol. 10.5Ärenden om rätten att bo kvar i den gemensamma bostaden och besöksförbud Om handläggningen av ett mål om äktenskapsskillnad har avslutats utan att det har bestämts vem av makarna som ska ha rätt att bo kvar i deras gemensamma bostad till dess att bodelning har skett (kvarsittningsrätt), får tingsrätten på ansökan av en av makarna meddela sådant förordnande (18 kap. 2 § ÄktB). Domstolen får då också , på begäran av någon av makarna, förbjuda makarna att besöka varandra. Domstolen får även ändra ett tidigare förordnande. På begäran av någon av makarna får domstolen besluta om kvarsittningsrätt och besöksförbud för tiden till dess att frågan har avgjorts genom beslut som har vunnit laga kraft. Ett sådant interimistiskt beslut får verkställas och gäller på samma sätt som ett lagakraftvunnet beslut. Beslutet får dock när som helst ändras av domstolen och ska omprövas när ärendet slutligt avgörs. Motsvarande bestämmelser om kvarsittningsrätt och besöks- förbud gäller för sambor enligt 28 § sambolagen (2003:376). Enligt 29 § samma lag kan dessutom rätten i ett ärende om kvarsittnings- rätt och besöksförbud på begäran av sökandens motpart förordna att sökanden inte ska ha rätt att använda motpartens bohag som finns i den gemensamma bostaden. Enligt 3 kap. 12 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap kan en make hos en tingsrätt ansöka om sådan åtgärd som avses i 14 kap. 7 eller 8 § , om maken är part i ett mål om äkten- skapsskillnad som pågår i ett annat land. De åtgärder som avses är Ärenden med anknytning till förordnande om rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden och att använda den andre makens bohag som finns i den gemensamma bostaden. Vidare avses åtgärder som rör underhållsbidrag och besöksförbud samt vårdnad, boende, umgänge och underhållsbidrag till barn. 10.5.1.1Allmän domstol bör handlägga ärenden om rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden och besöksförbud Utredningens bedömning: Ärenden enligt och sambolagen (2003:376) om rätt att bo kvar i den gemen- samma bostaden och besöksförbud bör även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. Också ärenden enligt lagen (1904:26 s. 1) om vissa inter- nationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynder- skap om rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden och att använda den andre makens bohag som finns i den gemensamma bostaden bör i fortsättningen handläggas av allmän domstol. Detsamma bör gälla ärenden enligt den lagen om underhålls- bidrag, besöksförbud samt vårdnad, boende, umgänge och underhållsbidrag till barn. Enligt utredningens mening är handläggningen av en ansökan om rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden och övriga angivna frågor utan tvekan att hänföra till vad man brukar kalla rättskipning i egentlig mening. Denna typ av ärenden är till sin karaktär tvistiga från början och det finns starka intressemotsättningar mellan parterna. Det uppkommer dessutom regelmässigt frågor om bevis- värdering. Handläggningen av dessa ärenden är således en typisk uppgift för domstol. Utredningens bedömning är att ärenden enligt , sambolagen och lagen om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap om kvar- sittningsrätt och besöksförbud m.m. även i fortsättningen bör handläggas av allmän domstol. 11Ärenden med anknytning till Bestämmelser om adoption finns i 4 kap. (1949:381) (FB). Syftet med en adoption är att skapa ett rättsligt förhållande mellan adoptanten (den som adopterar) och adoptivbarnet. Både barn och vuxna kan adopteras. Enligt huvudregeln ska sökanden ha fyllt för att kunna adoptera. En adoption innebär att barnet i rättsligt hänseende betraktas som adoptantens barn och inte som barn till sina biologiska föräldrar (4 kap. 8 § FB). Adoptivbarnet och dess avkomlingar tar arv och ärvs som om adoptivbarnet var adoptantens eget barn. Om adoptivbarnet inte fyllt övergår genom adoptionen vårdnaden om barnet och skyldigheten att för- sörja det till adoptanten. Beträffande den adopterades ställning efter adoptionen skiljer man i vissa länder mellan svaga och starka adoptioner. En svag adoption innebär att en viss rättslig anknytning behålls mellan adoptivbarnet och hans eller hennes biologiska släkt. Det kan även finnas en möjlighet att häva en sådan adoption. I tillämpas dock endast stark adoption. Då upphör de rättsliga banden med de biologiska föräldrarna helt (4 kap. 8 § FB). För adoption krävs tillstånd av domstol (4 kap. 1 § FB). En ansökan om tillstånd att få antaga adoptivbarn handläggs enligt ärendelagen. Vid bedömningen ska tingsrätten utgå från principen om barnets bästa (4 kap. 6 § FB). Domstolen får således ge sitt tillstånd endast om adoptionen är till fördel för barnet. Dessutom krävs att den som vill adoptera barnet har uppfostrat det eller vill uppfostra det eller att det annars med hänsyn till det personliga förhållandet mellan sökanden och barnet finns särskild anledning Ärenden med anknytning till En adoption kräver samtycke av barnet om han eller hon har fyllt (4 kap. 5 § FB). Samtycke behövs dock inte, om den som ska adopteras antingen är och det skulle skada honom eller henne att bli tillfrågad, eller är varaktigt förhindrad att lämna samtycke på grund av en psykisk störning eller något annat liknande förhållande. Är barnet under , krävs normalt samtycke också av barnets föräldrar (4 kap. 5 a § FB). Innan domstolen fattar beslut ska yttrande inhämtas från social- nämnden om barnet inte har fyllt (4 kap. 10 § FB). När det gäller internationella adoptioner finns det särskilda bestäm- melser i lagen (1971:796) om internationella rättsförhållanden rörande adoption () och i lagen (1997:191) med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. Förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äkten- skap, adoption och förmynderskap innehåller bestämmelser avse- ende internordiska förhållanden. I lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling () finns bestämmer om hur adoptioner av barn från utlandet får förmedlas. En utländsk adoption som genomförts i enlighet med om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner gäller automatiskt i , dvs. direkt på grund av lag utan något särskilt beslut om det. När en sådan adoption innebär att det rättsliga förhållandet mellan barnet och dess ursprungliga familj inte har upphört (svag adoption), får adoptionen omvandlas till en adoption med den verkan som anges i (stark adoption). För att omvandling ska få ske krävas i vissa fall sam- tycke av bl.a. modern och adoptivbarnet. Allmän domstol beslutar om sådan omvandling på ansökan av adoptanten eller adoptanterna (5 § lagen [1997:191] med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid inter- nationella adoptioner). En ansökan om omvandling av adoption handläggs enligt ärendelagen. Också adoptionsbeslut som har meddelats i ett nordiskt land gäller automatiskt i . I övrigt gäller utländska adoptionsbeslut automatiskt i , om den eller de sökande var medborgare i eller hade hemvist i den aktuella staten när beslutet meddelades Ärenden med anknytning till (3 § ). Är barnet svensk medborgare eller har barnet hemvist i , krävs det dock att adoptionsbeslutet har godkänts av Myndigheten för internationella adoptionsfrågor () för att det ska gälla här (angående se avsnitt 4.12). Om ett utländskt adoptionsbeslut inte gäller automatiskt i , kan för- ordna att beslutet ska gälla. I det fall ett utländskt adoptionsbeslut inte har samma rättsverkningar som i , dvs. om det är fråga om en svag adoption, kan adoptanten ansöka om omadoption vid svensk domstol. En sådan ansökan kan prövas av svensk domstol, om sökanden är svensk medborgare eller har hemvist här eller om regeringen har medgett att ansökningen får prövas (1 § ). En omadoption i nu angivna fall motsvarar alltså en omvandling av adoption enligt 5 § lagen med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. Avser en ansökan om adoption en utomnordisk medborgare som är eller äldre ska rätten alltid inhämta yttrande från (2 § tredje stycket ). Syftet med bestämmel- sen är att domstolen i sin prövning ska uppmärksamma om det främsta syftet med adoptionen kan antas vara att kringgå utlännings- lagstiftningens bestämmelser om uppehållstillstånd och inte att ett förälder-barnförhållande föreligger.1 Den som vill adoptera ett barn från utlandet ska anlita en sammanslutning som är auktoriserad av (4 § ). Detta gäller dock inte enstaka fall av adoption som avser släktingbarn eller där det annars finns särskilda skäl att adoptera utan förmed- ling av en auktoriserad sammanslutning (s.k. enskilda adoptioner). ska då i stället pröva om adoptionsförfarandet är godtagbart innan barnet lämnar landet. antogs konventionen om barnets rättig- heter () av . I princip samtliga världens regeringar har ratificerat konventionen. 2000/01:66 Uppehållstillstånd för adopterade barn. 2Se även prop. 2003/04:131 Internationella adoptionsfrågor. Ärenden med anknytning till tionens inledning (preamble) speglar de principer om mänskliga rättigheter som har formulerats i FN:s konventioner och deklara- tioner om mänskliga rättigheter. Konventionen sätter barnets be- hov i centrum. Den är inriktad på individen, det enskilda barnet, och de materiella artiklarna handlar om barnets rätt att få sina grundläggande rättigheter och behov tillgodosedda. I artikel 21 anges att konventionsstater som erkänner och tillåter adoption ska säkerställa att barnets bästa beaktas främst. a)säkerställa att adoption av ett barn godkänns endast av be- höriga myndigheter, som i enlighet med tillämplig lag och tillämp- liga förfaranden och på grundval av all relevant och tillförlitlig information beslutar att adoptionen kan tillåtas med hänsyn till barnets ställning i förhållande till föräldrar, släktingar och vård- nadshavare och att, om så krävs, de personer som berörs har givit sitt fulla samtycke till adoptionen på grund av sådan rådgivning som kan behövas; b)erkänna att internationell adoption kan övervägas som en alternativ form av omvårdnad om barnet, om barnet inte kan placeras i en fosterfamilj eller adoptivfamilj eller inte kan tas om hand på lämpligt sätt i sitt hemland; c)säkerställa att det barn som berörs av internationell adoption åtnjuter garantier och normer som motsvarar dem som gäller vid nationell adoption; d)vidta alla lämpliga åtgärder för att vid internationell adoption säkerställa att placeringen inte leder till otillbörlig ekonomisk vinst för de personer som medverkar i denna; e)främja, där så är lämpligt, målen i denna artikel genom att ingå bilaterala eller multilaterala arrangemang eller överenskommel- ser och inom denna ram sträva efter att säkerställa att placeringen av barnet i ett annat land sker genom behöriga myndigheter eller organ. När det gäller adoption får således enligt inga andra intressen sättas före eller anses lika viktiga som hänsynen till barnets bästa. SOU 2007:65 Ärenden med anknytning till Vid konferensen för internationell privaträtt i antogs en konvention om skydd av barn och samarbete vid inter- nationella adoptioner (). ratificerade kon- ventionen och gjorde konventionen till svensk lag genom lagen (1997:191) med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid inter- nationella adoptioner (se ovan). Konventionen gäller enbart gentemot andra konventionsstater, men det rekommenderas att de grundläggande intentionerna i konventionen tillämpas även gentemot länder som inte är anslutna till konventionen. I konventionen anges bl.a. att varje fördragsslutande stat ska utse en centralmyndighet med uppgift att fullgöra de skyldigheter som åläggs sådana myndig- heter enligt konventionen. Bland annat ska centralmyndigheten vidta alla lämpliga åtgärder för att förhindra otillbörlig ekonomisk eller annan vinst i samband med en adoption och för att förhindra tillvägagångssätt som strider mot konventionens syften. Vidare anger konventionen att ingen får göra otillbörlig ekono- misk eller annan vinst i samband med internationell adoptions- verksamhet. Endast kostnader och utgifter, inbegripet rimliga yrkes- mässiga arvoden till personer som medverkar vid adoptionen, får debiteras eller betalas. Ansvaret för adoptioner mellan länder ska delas mellan ursprungs- och mottagarland. Ursprungslandet har skyldighet att försäkra sig om att förutsättningarna för adoption är uppfyllda när det gäller barnet.