sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Syskon till döva barn och barn till döva föräldrar har rätt till ut- bildning i teckenspråk. Det är () som har i uppdrag att bedriva denna utbildning. Kurserna är kost- nadsfria. Hörande barn till döva föräldrar kan även få undervisning i teckenspråk enligt reglerna för modersmålsundervisning i grund- skole- respektive gymnasieförordningen. 7.10Reglering om rätt till teckenspråkstolkning Förutom de bestämmelser om tolkning som finns i förvaltnings- lagen, och förvaltningsprocesslagen (se av- snitt 4.2–4.4) finns det bestämmelser om rätt till vardagstolkning vid utbildning och inom arbetslivet. konstaterade att de teckenspråkigas behov av tolk för vardagstolkning i olika situationer inte alltid är fullt ut tillgodosett. Gränserna är oklara mellan vad som ingår i den vardagstolkning som landstingen ska erbjuda och finansiera och den tolkning som en annan huvudman har ansvar för och ska finansiera. Utredningen fann detta särskilt tydligt när det gäller tolk i arbets- livet utöver vad som ingår i vardagstolkning. Nedan ges en kort sammanfattning av den huvudsakliga reg- leringen utifrån den översyn som ges i betänkande. I 3 b § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) anges att det är lands- tingens skyldighet att erbjuda tolktjänst för vardagstolkning för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade. Begrep- pet vardagstolkning innebär tolkning vid bl.a. läkar- och tandläkar- besök, vid kontakter med myndigheter, vid ärenden i affär, apotek, bibliotek osv., vid fackliga möten och information på arbetsplatsen m.m. Andra situationer där vardagstolkning används är t.ex. dop, konfirmation, vigsel och begravning. Vardagstolkning ska också omfatta tolk i arbetslivet, vid nyanställning, introduktion och ut- bildning inom företag samt i samband med fritidsaktiviteter, rekreation och i föreningslivet. Vardagstolkning ska ha en sådan innebörd att döva m.fl. grupper verkligen kan få sina grundläggande behov av tolktjänst tillgodosedda (prop. 1992/93:159, s. 156). För teckenspråkiga studerande på högskola är rätten till tolk reg- lerad i lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter vid hög- skolan. För andra eftergymnasiala utbildningar finns möjlighet för funktionshindrade att få ersättning för kostnader genom statsbi- drag. För folkhögskolor gäller att staten avsätter särskilda medel för stöd till undervisning, däribland tolkkostnader. 7.11Behovet av en lagreglering enligt I betänkande konstateras att det finns behov av att stärka det svenska teckenspråkets ställning. Utred- ningens bedömning är att teckenspråket också borde tillerkännas en folkrättslig ställning i det svenska samhället som i viktiga delar motsvarar de fem minoritetsspråkens ställning. Vad teckenspråket behöver är enligt utredaren ett stöd som liknar – men inte samman- faller med – det som erbjuds de nationella minoritetsspråken i minoritetsspråkskonventionen; teckenspråket behöver ett starkare och annorlunda stöd. Utredarens uppfattning är att teckenspråk så långt som möjligt bör jämställas med talade språk. Denna uppfatt- ning har enligt utredaren även framförts av parlamen- tariska församling liksom i en utredning om den nordiska språk- konventionen, se avsnitt 5.1.6. Utredaren framhåller att behovet av att ge teckenspråket en folkrättslig ställning som motsvarar minoritetsspråken bör upp- märksammas i ett fortsatt arbete med svensk språklagstiftning och vid en översyn av nordisk språkpolitik. Utredaren anser vidare att inom bör verka för en konvention eller stadga som ger de europeiska teckenspråken en ställning motsvarande minoritetsspråken. Även i det pågående arbetet inom FN som rör konventionen om mänskliga rättigheter för personer med funk- tionshinder bör verka för att de teckenspråkigas rättigheter stärks. Som konstateras i avsnitt 5.1.1 har konventionen antagits av FN och undertecknats av . 7.11.1Teckenspråket i förhållande till minoritetsspråkskonventionen fann att teckenspråket inte omfattades av minoritetsspråkskonventionens övergripande syfte att som kultur- konvention stödja historiska språk som en del av mång- kulturella arv. Kommittén fann teckenspråkets funktion inte vara i första hand kulturell utan snarare ett kommunikationsmedel för döva och därmed falla utanför konventionens huvudsakliga syfte som kulturkonvention. Kommittén betonade att det inte fanns någon anledning att utsträcka och anpassa konventionens bestäm- melser till teckenspråket då det redan har en officiell ställning som språk i . Detta tillsammans med de åtgärder som redan vidtas från samhällets sida till stöd för teckenspråket innebar enligt kommittén att en ratificering av konventionen för teckenspråket som ett territoriellt obundet språk inte skulle leda till något ytterligare stöd för språket (SOU 1997:192, s. 111 f.). Det som konstaterades av teckenspråksutredningen var att det skydd teckenspråket behöver ser annorlunda ut än det skydd som finns för nationella minoritetsspråk. I betänkandet utvecklas skälen till detta enligt följande (SOU 2006:54, avsnitt 5.7). Till skillnad från de kulturarv som är förknippade med de talade minoritetsspråken, kan dövas tvåspråkighet i större utsträckning sägas vara monokulturell, eftersom teckenspråket till stor del förmedlar samma kultur som det svenska språket. De allra flesta personer som är beroende av teckenspråket för sin kommunikation är födda i av svensktalande föräldrar. Det kulturarv och de traditioner som för- äldrar, syskon, och anhöriga till teckenspråkiga förmedlar är ofta majoritetssamhällets. Härigenom överensstämmer minoritetsspråk- status för svenskt teckenspråk mindre väl med konventionen vars huvudsyfte är att skydda och främja språket som grund för bevarande av ett kulturarv. I minoritetsspråkstadgan betonas värdet av flerspråkighet och att främjande av ett landsdels- eller minoritetsspråk inte ska gå ut över det officiella språket i landet och behovet av att lära sig detta. Personer som tillhör en nationell historisk minoritet förutsätts lära och kunna använda sig av landets officiella språk i sammanhang då det erfordras. Syftet med minoritetsspråket är enligt ramkonvention om skydd för nationella minoriteter att de nationella minoriteterna ska kunna bibehålla och utveckla sin kultur och de väsentliga bestånds- delarna i sin identitet, nämligen religion, språk, traditioner och kultur- arv. Döva, dövblindas, hörselskadades och vuxendövas behov av teckenspråk är på ett helt annat sätt än minoritetsspråkigas behovs- baserat, eftersom de på grund av sin hörselnedsättning inte genom inlärning kan tillägna sig de talade språken. De syften som konven- tionen har sammanfaller därmed inte med de behov som man kan anse det svenska teckenspråket och människor beroende av teckenspråk är i behov av. Skillnaderna är för stora. I betänkande ges en beskrivning av de orsaker som ligger bakom de teckenspråkigas krav på bl.a. en lag- reglering av teckenspråkets status och vilka effekter som kan för- väntas av en lagreglering. Nedan i detta avsnitt sammanfattas inne- hållet i betänkandet i denna del. Attityder och rättslig reglering Språkstatus är ytterst en fråga om attityder till språk. När det gäller teckenspråk är det fråga om den attityd till döva och hörselskadade som finns i samhället och om den inställning olika maktsfärer i samhället haft och har till teckenspråk som språk. för vad som betraktas som normalt utgår från att de flesta människor är hörande och använder talade språk. Den som inte hör och därför inte kan tillgodogöra sig talat språk har därför kommit att betraktas som annorlunda och avvikande. Tecken- språket har betraktats mer som en kommunikationsmetod för dem som på grund av dövhet eller hörselskada inte förmår tillägna sig majoritetens talade språk än som ett eget språk. Attityder till språk och därmed språks status kan ändras med olika medel. Ett medel är rättslig reglering som erbjuder ett språk någon form av folkrättsligt skydd. De fem nationella minoritets- språken anses ha fått en högre status sedan ratificerade ramkonvention. Ökade kunskaper är ett annat medel för att ändra attityden till språk och förändra språkens status. I den delen kan skolan ha en viktig roll genom att ge en grundläggande orientering om språk. Strukturell diskriminering, negativ särbehandling och polarisering Strukturell diskriminering syftar på samhällets institutionella ord- ning, normer, och organisationsformer som indirekt och oftast oavsiktligt diskriminerar såväl enskilda personer som grupper med annat språk eller annan bakgrund än majoritetssamhällets. Denna strukturella diskriminering tenderar att legitimera och normalisera indirekta former av negativ särbehandling. Härigenom uppkommer ett samhälle där polarisering mellan ett majoritetens vi och ett minoriteternas dom skapar en systematisk över- och underord- ning mellan människor. Detta slag av systematisk över- och under- ordning drabbar människor med annan etnisk bakgrund i det svenska samhället, men även personer med funktionshinder. Diskriminering är ett användbart begrepp för att förstå de faktorer som ligger till grund för dövas krav på lagstiftning till skydd för teckenspråket, såväl i andra länder som i . Döva och deras språk har nedvärderats. Teckenspråkiga har utsatts för en normaliseringspolitik vars grundtanke till stor del är densamma som den assimileringspolitik som samiska, finska och meänkieli tidigare varit utsatta för. Genom majoritetens fokus på det som särskiljer har de döva genom sitt språk och sin egenart alltmera kommit att se sig själva som en språklig minoritet i förhållande till majoriteten. Bristen på respekt för deras behov av utbildning, information och skilda former av samhällsstöd på teckenspråk är den grund mot vilken kraven på lagstiftning till skydd för teckenspråk måste förstås. Skilda förutsättningar för språkinlärningen Barn som lär sig teckenspråk har andra förutsättningar än barn som lär sig historiska minoritetsspråk. Det pekas i teckenspråksbetänkan- det på att medan minoritetsspråkiga barns föräldrar aktivt engagerar sig i och agerar för att barnet ska ges möjlighet att tillägna sig språket är situationen den omvända för teckenspråk- iga barn. Flertalet föräldrar till barn som är beroende av tecken- språk behärskar inte detta språk. De är därför i hög grad beroende av den information de får för att aktivt kunna bidra till att möta sina barns behov av en tvåspråkig utveckling. Det framhålls även att de historiska minoriteterna kan kommunicera och tillgodogöra sig information på landets officiella språk medan teckenspråkiga på ett helt annat sätt är beroende av tolk och information på teckenspråk, eftersom de officiella språken utgörs av talade språk. Uppgifterna nedan om de invandrare som är teckenspråkiga och deras anpassning till det svenska teckenspråket har lämnats av teckenspråkvårdare. Det är osäkert hur många invandrarteckenspråk det finns i . De som har kommit och kommer för att leva i lär sig det svenska teckenspråket snabbt under förutsättning att de kommer in i den svenska dövkulturens föreningsliv och umgänges- krets genom t.ex. kultur- och idrottsevenemang och utbildningar tillsammans med andra döva, t.ex. Västanviks folkhögskola, enda folkhögskola för döva, och grundvux och komvux för invandrare i . De som är i skolåldern kommer in direkt i de svenska dövskolorna. fanns det några stora grupper av döva här i . De var från , och från länder i f.d. . Trots att dessa grupper hade sina egna nationella teckenspråk använde de svenskt teckenspråk även sinsemellan inom språkgruppen. Att anpassningen går lätt hänger samman med att de döva per- sonerna har med sig en bra grund i utbildning som de fått i sina forna hemländer. De döva personer som kom till hade i de flesta fall ingen utbildning från dövskola från sina hemländer. De har därför fått sitt första teckenspråk – det svenska teckenspråket – genom komvux eller folkhögskolan. Enligt en undersökning (Att vara invandrare och döv – en dubbel utmaning, , delrapport nr 1, 1991) har döva invandrare snabbt assimilerats i det svenska dövsamhället. De föredrar svenska teckenspråkstolkar som tolkar direkt mellan svenska och svenskt teckenspråk. Även sinsemellan använder de svenskt teckenspråk. förslag om sfi och teckenspråkundervisning för invandrare Målgruppen för utbildningar i sfi för döva invandrare och i svenskt teckenspråk är liten enligt . Någon lag- stadgad rätt till utbildning i svenskt teckenspråk för invandrare finns inte. föreslog att invandrare bero- ende av teckenspråk ska erbjudas utbildning i svenskt teckenspråk som bas i sfi-utbildningen. Rätten till sådan utbildning ska finnas för alla invandrare som är beroende av teckenspråk och ska lik- ställas med rätten till sfi. 8.1Europarådets konventioner om skydd för minoriteter anslöt sig 2000 till två konventioner som rör minoriteter: ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter (ramkonventionen) och europeiska stadgan om landsdels- och mino- ritetsspråk (minoritetsspråkskonventionen). Ratificeringen av minoritetskonventionerna innebar att måste avgöra vilka minoriteter och språk som ska omfattas av kon- ventionerna. Dessutom innebar den att konventionernas bestäm- melser skulle införlivas i den nationella rätten till den del de inte redan var uppfyllda. Som ett led i detta antogs lagarna som ger en- skilda rätt att använda samiska respektive finska och meänkieli hos domstolar och förvaltningsmyndigheter inom vissa geografiska om- råden (SFS 1999:1175 och 1176). Lagarna ger också förstärkta rättigheter i de angivna områdena för dessa grupper i fråga om för- skoleverksamhet och äldreomsorg. Konventionerna innehåller inga tydliga definitioner av vad som ska avses med begreppet minoritet. Utgångspunkten i konvention- erna är att varje enskild individ själv avgör om han eller hon anser sig tillhöra en nationell minoritet och om han eller hon vill göra an- språk på det stöd som samhället erbjuder minoriteterna (artikel 3.1 ramkonventionen). Tillhörigheten baseras på individuell självidenti- fikation och etnisk förankring i gruppen. Något tvång för individen att ingå i gruppen finns alltså inte. Detta kan jämföras med bestäm- melsen i sametingslagen (1992:1433), där det i 1 kap. 2 § anges bl.a. att med same avses den som anser sig vara same och som har eller har haft samiska som språk i hemmet eller som kan göra det sanno- likt att hans föräldrar, far- eller morföräldrar har eller har haft samiska som språk i hemmet. 8.1.1Ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter I förslaget om att skulle ansluta sig till ramkonventionen (prop. 1998/99:143) ställde regeringen upp följande kriterier för att en grupp skulle betraktas som en nationell minoritet. Det skulle röra sig om en grupp med: uttalad samhörighet som till antalet i förhållande till resten av befolkningen har en icke dominerande ställning i samhället och där gruppbestämningen inte görs enbart efter gruppens numerära antal utan även gruppens struktur och sammanhållning vägs in, särdrag i fråga om religiös, språklig, traditionell eller kulturell tillhörighet som i något väsentligt avseende skiljer sig från majo- riteten, självidentifikation bestående i en vilja och strävan att behålla sin identitet hos den enskilde och gruppen och historiska eller långvariga band med där endast minori- tetsgrupper vars minoritetskultur funnits i före uppfyller kravet på historiska eller långvariga band. De minoriteter som av regeringen ansågs uppfylla de nu redovisade kraven, och därmed omfattas av ramkonventionen, är samer, sverige- , tornedalingar, romer och judar. Enligt regeringen är dessa etniska, religiösa eller språkbaserade minoritetsgrupper med uttalad samhörighet som till antalet, i förhållande till resten av befolk- ningen, har en icke dominerande ställning. Vidare fann regeringen att samtliga har funnits i och att flertalet individer identifierar sig med den grupp de tillhör. Regeringen menade även att många dessutom arbetar aktivt i sina egna organi- sationer för att bevara gruppens särart. Minoritetsspråkskonventionens övergripande syfte anges vara att bidra till att bevara och utveckla mångkulturella arv och flerspråkighet inom nationsgränserna genom att skydda och främja historiska landsdels- eller minoritetsspråk som av hävd talas i . Det betonas att avsikten med konventionen inte är att stödja minoritetsspråken på bekostnad av de officiella språken eller att stödja strävanden att segregera de grupper av befolkningen i en stat som använder landsdels- eller minoritetsspråk. Syftet är i stället att uppmuntra till kunskap i flera språk inom staterna och ömsesidig förståelse mellan olika språkgrupper. För att ett språk ska omfattas av minoritetsspråkskonventionens skydd måste det, enligt del I, artikel 1, uppfylla huvudkraven att språket ska användas av hävd i ett visst territorium inom en stat av medborgare i staten, vilket innebär att invandrarspråk inte omfattas av kon- ventionen, och vara annorlunda än det officiella språket, vilket innebär att dia- lekter inte omfattas av konventionen. Vidare krävs att det territorium där landsdels- eller minoritetsspråk används är ett område där ett språk används av ett så stort antal personer att det motiverar en tillämpning av konventionens be- stämmelser på språket. För territoriellt obundna språk krävs att de används av medborgare i staten och avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen i den staten, men som trots att de av hävd används inom statens territorium inte kan identi- fieras med en bestämd del av den. Vid anslutning till minoritetsspråkskonventionen be- dömdes att fem språk i uppfyller minoritetsspråkskonven- tionens kriterier. Dessa språk är samiska, finska, meänkieli, roman chib, och jiddisch, som samtliga alla har talats av hävd och skiljer sig tydligt från det svenska språket. Dessutom talas dessa språk av ett så pass stort antal personer att det finns goda möjligheter att bevara språken. Samiska, finska och meänkieli ansågs ha historisk geografisk anknytning medan chib och jiddisch bedömdes som territoriellt obundna språk i (prop. 1998/99:143 s. 33 f.). 8.2Närmare om innehållet i minoritetsspråkskonventionen Vilka språk i en stat som är landsdels- eller minoritetsspråk avgörs enligt definitionen i artikel 1 i konventionen. Särskilt starkt skydd ges språk som har en historisk geografisk bas i staten, medan de språk som saknar geografisk bas, territoriellt obundna språk, ges ett svagare skydd. Minoritetsspråkskonventionen består av fem delar. Del I inne- håller allmänna bestämmelser och del II övergripande mål och prin- ciper som de stater som ratificerar konventionen är förpliktade att tillämpa i sin politik, lagstiftning och åtgärder i övrigt när det gäller landsdels- och minoritetsspråk. Del III innehåller åtgärder inom olika sakområden för att främja landsdels- eller minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas. I del IV finns regler om Europa- rådets övervakning av konventionens tillämpning i de länder som ratificerat konventionen och i del V finns slutbestämmelser som bl.a. innehåller regler om ikraftträdande och möjligheten att göra reservationer. Konventionens bestämmelser i del II gäller för alla landsdels- eller minoritetsspråk i , som omfattas av konventionens definition av sådana språk, medan del III bara gäller för de språk som valt ska omfattas av de nämnda bestämmelserna. I fråga om vilka språk som skulle vara de nationella minoritets- språken i gjordes den bedömningen mot bakgrund av de ställningstaganden som gjorts i fråga om ramkonventionen. Reger- ingen övervägde alltså om dessa redan utpekade minoriteters språk, eventuellt tillsammans med andra språk, skulle vara att betrakta som minoritetsspråk. I den bedömningen fann regeringen att teckenspråket och språk som börjat användas i först in föll utanför konventionens tillämpningsområde (prop. 1998/99:143 s. 33). Om bedömningen i fråga om teckenspråket, se avsnitt 7.11.1. 8.2.1Minoritetsspråken med historisk geografisk anknytning De nationella minoritetsspråk som ska ges ett starkare skydd i i enlighet med del III av minoritetsspråkskonventionen är samiska (alla varieteter såsom nordsamiska, lulesamiska och syd- samiska), finska och meänkieli. Dessa språk anses ha s.k. historisk geografisk anknytning, vilket innebär att språken har använts och används av hävd inom ett visst geografiskt område. Genom lagarna om rätt att använda samiska respektive finska och meänkieli inom vissa förvaltningsområden vid kontakter med förvaltningsmyndigheter och domstolar (SFS 1999:1175 resp. 1999:1176), vilka trädde i kraft , har ett förstärkt skydd införts för dessa språk. 8.2.2De territoriellt obundna minoritetsspråken chib och jiddisch anses inte ha historisk geografisk an- knytning och de betraktas därför som territoriellt obundna mino- ritetsspråk. chib och jiddisch ska dock ges skydd enligt del II i minoritetsspråkskonventionen i hela landet, liksom samiska, finska och meänkieli ges skydd enligt del II i hela landet utanför förvaltningsområdena. De åtaganden som anslutningen till minoritetsspråkskonventionen innebär anges i artikel 7, del II av konventionen. Artikeln består av fem huvudpunkter. Enligt punkten 1 ska en ansluten stat bygga sin politik, lagstiftning och praxis på mål och principer som anges i artikeln, i punkterna a–i. Innehållet i dessa innebär sammanfatt- ningsvis att staten – i enlighet med situationen för varje språk – ska erkänna landsdels- och minoritetsspråken som en kulturell rike- dom, trygga att administrativ indelning inte utgör hinder mot främ- jande av språken, vidta beslutsamma åtgärder för att främja språken i syfte att skydda dem, underlätta och uppmuntra användningen av språken i tal och skrift i det offentliga och privata livet, upprätthålla och underlätta förbindelser mellan minoritetsspråk- grupper och andra liknande grupper inom staten och upprätta kulturella förbindelser med andra grupper i staten som använder andra språk, tillhandahålla lämpliga former och medel för undervisning i och studier av språken, främja studier och forskning om språken vid universitet eller motsvarande läroanstalter, främja transnationellt utbyte mellan stater inom områden som omfattas av stadgan. Vidare ska en ansluten stat bl.a. vidta åtgärder till förmån för lands- dels- och minoritetsspråken som syftar till att främja likhet mellan användare av språken och resten av befolkningen, främja ömsesidig förståelse mellan alla språkgrupper i landet, särskilt med avseende på dessa språk. 8.2.4Förslag om utökning av förvaltningsområden Frågan om att geografiskt utöka förvaltningsområdena som de ovan nämnda lagarna gäller inom har utretts av Utredningen om finska och sydsamiska språken. Detta har resulterat i förslag om att områdena såväl för det finska språket som för samiska ska utökas (Rätten till mitt språk, SOU 2005:40, och Att återta mitt språk, SOU 2006:19). Att utöka förvaltningsområdena för språken innebär en- ligt utredaren en statushöjande åtgärd för språken vilket erfaren- hetsmässigt gynnar språkens fortlevnad (SOU 2006:19, s. 47 f.). Förslaget bereds inom . De nationella minoritetsspråkens ställning i bedöms i utredningen vara oviss eftersom den pågående språkbytesprocessen är långt gången i en del fall. Minoritetsspråken kommer, enligt utredningen, att behöva samhällets aktiva skydd och stöd för att kunna fortleva i i enlighet med intentionerna i minoritets- språkskonventionen. I utredningen konstateras bl.a. att barns möj- ligheter att tillägna sig minoritetsspråk och utbildningens möjlig- heter att stödja minoritetsbarns språkutveckling blir av stor be- tydelse och utredningen föreslår därför bl.a. förbättrad tillgång till modersmålsundervisning (SOU 2006:19, s. 46 f. och SOU 2005:40, s. 208). Det har konstaterats en rad brister i genomförande av minoritetskonventionerna, dels vid granskning, dels i de nationella uppföljningar som gjorts på uppdrag av i samt av konstitutionsutskott.