sou · GWB3117 · 2008-12-17 00:00:00 — Enligt direktiven kan det faktum att läkare eller tandläkare i kraft av sin legitimation gör medicinska bedömningar som sedan kan ligga till grund för hur enskilda ersättningsärenden ska avgöras, göra att det i allmänhetens ögon ter sig anmärkningsvärt att staten inte har några möjligheter att granska läkarens eller tandläkarens medicinska utlåtanden och inte heller kan utdöma disciplinpåföljd eller återkalla legitimation i fall han eller hon har agerat grovt oskickligt. Regeringen har därför bedömt att det finns skäl att på nytt se över tillsynsfrågan. Utvecklingen av statens tillsyn över hälso- och sjukvården och tandvården har beskrivits i avsnitt 8–9 och en redogörelse för bestämmelserna som gäller återkallelse av legitimation finns i avsnitt 19.4.2. Av 6 kap. 1 § LYHS framgår att har tillsyn över dels hälso- och sjukvårdspersonalen, dels all hälso- och sjukvårds- verksamhet med undantag för den som bedrivs inom Försvars- Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. Vilka som innefattas i begreppet hälso- och sjukvårdsper- sonal bestäms av innehållet i 1 kap. 4 § LYHS. Enligt paragrafen avses med hälso- och sjukvårdspersonal den som har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården (punkten 1), personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar och som med- verkar i hälso- och sjukvård av patienter (punkten 2), den som i annat fall vid hälso- och sjukvård av patienter biträder en legiti- merad yrkesutövare (punkten 3), övrig personal inom sådan detalj- handel med läkemedel som omfattas av särskilda föreskrifter och personal som är verksam inom den särskilda giftinformations- verksamheten vid och som tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd och upplysningar (punkten 4), samt personal vid larmcentral som förmedlar hjälp eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande (punkten 5). Därutöver omfattas enligt punkterna 6–7 andra grupper av yrkesutövare inom hälso- och sjukvården som ska omfattas av lagen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen, eller den som i annat fall enligt föreskrifter som har utfärdats med stöd av denna lag tillhandahåller tjänster inom yrket under ett tillfälligt besök i utan att ha svensk legitimation för yrket. Vid tillämpningen av punkterna 1 och 3 jämställs med legitimerad yrkesutövare den som enligt särskild föreskrift har motsvarande behörighet. Vad som är att betrakta som hälso- och sjukvårdsverksamhet framgår av 1 kap. 2 § LYHS och 1 § HSL. Enligt 1 kap. 2 § LYHS avses med hälso- och sjukvård sådan verksamhet som omfattas av HSL, TvL, lagen (2001:499) om omskärelse av pojkar samt verk- samhet inom detaljhandel med läkemedel. I 1 § HSL anges att med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Vidare anges att till hälso- och sjukvård även hör sjuktransporter samt att ta hand om avlidna. När det gäller tandvård finns en hänvisning till TvL. I 1 § TvL anges att med tandvård avses åtgärder för att förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador i munhålan. Tillsynsansvaret utsträcks i 6 kap. 2 § LYHS till att omfatta även viss annan verk- samhet som definitionsmässigt inte är att betrakta som hälso- och sjukvård. Enligt lagrummet ska således också den som, utan att bedriva hälso- och sjukvård, tar emot uppdrag från hälso- och sjuk- vården avseende provtagning, analys eller annan utredning som utgör led i bedömningen av en patients hälsotillstånd eller behand- ling, i denna verksamhet stå under tillsyn. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. I 6 kap. 3 § LYHS anges att tillsynen främst ska syfta till att förebygga skador och eliminera risker i hälso- och sjukvården samt att genom sin tillsyn ska stödja och granska verk- samheten och hälso- och sjukvårdspersonalens åtgärder. Socialsty- relsen ska även enligt 6 kap. 3 a § LYHS utöva tillsyn över säker- heten vid sjukvårdsinrättningar där det bedrivs bl.a. psykiatrisk tvångsvård. Ifrågavarande lagrum infördes och innebär en annan inriktning på tillsynsuppgiften än den traditionella. Bestäm- melsen innebär att inom denna form av verksamhet även ska granska exempelvis skydd mot fritagningsförsök. Den som har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården tillhör således definitionsmässigt hälso- och sjukvårdspersonalen. En ytterligare förutsättning för att de ska omfattas av tillsynen är dock att den åtgärd som utförs innefattar hälso- och sjukvård. Läkare och tandläkare, som anlitas av och försäkringsbolag, bidrar med medicinsk och odontologisk sak- kunskap vid bedömningen av om en förmån eller ersättning ska utgå enligt allmän respektive privat försäkring. Deras yrkes- utövning i denna verksamhet innefattar inte hälso- och sjukvård utifrån den definition som finns och omfattas därför normalt sett inte av tillsynen. Om de legitimerade inom ramen för sådan verksamhet personligen undersöker en enskild person för att bedöma dennes hälso- eller tandhälsotillstånd eller vidtar någon annan åtgärd, som kan betecknas som en hälso- och sjukvårds- åtgärd, är dock den som undersöks att betrakta som patient, och situationen sådan att ett tillsynsansvar blir aktuellt. Av samma skäl omfattas inte heller läkare, som anlitas av för att bidra med medicinsk sakkunskap vid bedömning av medicinska underlag i asyl- och verkställighets- ärenden av tillsynen på hälso- och sjukvårdsområdet. Avgräns- ningen av tillsynsområdet gör också att legitimerad personal på det rättsmedicinska området omfattas av tillsynen enbart vid utförandet av s.k. levandeundersökningar och rättspsykiatriska undersökningar. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. 26.3.1Socialutskottets betänkande SoU 1984/85:2 Frågan om ett utvidgat tillsynsansvar aktualiserades av Socialut- skottet i betänkandet SoU 1984/85:2. I betänkandet beskrevs avgränsningen av den krets som omfattades av ansvarsreglerna i den då gällande lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårds- personalen m.fl. (tillsynslag) och frågeställningen beträf- fande en utvidgning av detta ansvar. Förtroendeläkarna vid de allmänna försäkringskassorna eller vid försäkringsbolagen omfattades inte av ansvarsreglerna tillsynslag. Ifrågavarande läkare arbetade visserligen inte i den direkta vården, men hade sin tjänsteställning och sina uppgifter just på grund av sin läkarbehörighet. De bedömningar som gjordes av förtroendeläkarna i olika sammanhang var ofta av ingripande bety- delse för den enskilde. Läkare som anlitades som medicinskt sak- kunniga av försäkringsbolag kunde inte heller, till skillnad från förtroendeläkare hos försäkringskassorna, ställas till ansvar enligt dåvarande lagen om offentlig anställning. Mot denna bakgrund kunde enligt utskottets mening avgränsningen av den krets som omfattades av ansvarsreglerna i lagen ifrågasättas. Utskottet ansåg att regeringen borde överväga om reglerna om ansvar för förtroen- deläkare i försäkringskassor och privata försäkringsbolag var lämp- ligt utformade och tillräckliga med hänsyn till patienternas intressen.1 26.3.2Tillsynsutredningens huvudbetänkande Tillsynen över hälso- och sjukvården, SOU 1991:63 Regeringen tillkallade en särskild utredare som bl.a. skulle överväga om den personkrets som omfattades av till- synslag borde utvidgas till att avse även andra personalgrupper, t.ex. viss personal med vårdutbildning som är administrativt verksam. Enligt (S 1987:03) borde hälso- och sjuk- vårdspersonalens utfärdande av intyg och utlåtanden anses ingå i patientvården och därför omfattas av tillsynslag. Vad beträffar bedömningen av innehållet i ett intyg eller ett utlåtande 1 Se SoU 1984/85:2 s. 8 f. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. och vad angick åtgärder som vidtagits i anledning av intyget var det däremot avgörande i vilket syfte intyget var avsett att användas. För det fall avsikten med intyget inte primärt var att den intyget gällde t.ex. skulle undergå viss medicinsk behandling borde hand- landet inte falla under lagen.2 konstaterade att för det fall förtroendelä- karna i sin yrkesutövning vid de allmänna försäkringskassorna skulle omfattas av tillsynslag skulle det innebära en utvidgning av lagens tillämpningsområde helt vid sidan av lagens huvudsyfte att befrämja hälso- och sjukvårdens kvalitet och pati- enternas trygghet och säkerhet i vården. Ärenden i vilka förtroen- deläkarna medverkade hade en annan karaktär, eftersom de gällde frågan om den enskilde skulle komma i åtnjutande av sådan eko- nomisk ersättning eller förmån som den allmänna försäkringen omfattade. För det fall förtroendeläkarna skulle kunna ställas till ansvar enligt reglerna tillsynslag borde också alla andra som på något sätt bidragit med sina fackkunskaper till besluten i konsekvens härmed omfattas av lagen. Förtroendeläkarna kunde vidare som tjänstemän vid allmän försäkringskassa åläggas disciplin- påföljd i arbetsrättslig ordning. fann att övervägande skäl talade för att förtroendeläkare och tandläkare vid försäkringskassorna i sin yrkesutövning inte heller skulle omfattas av tillsynslag. När det gällde frågor om den enskildes rätt till förmåner t.ex. enligt den allmänna försäkringen, kunde den rätten sägas vara skyddad genom det system för överprövning av allmän försäkringskassas beslut som finns. Inte heller fanns det enligt utredningen skäl att föreslå att de privata försäkringsbolagens läkare i sin yrkesutövning som sådana skulle omfattas av lagen. Försäkringsbolagens läkare fullgjorde sina medicinska bedöm- ningar efter i princip för alla försäkringsbolag gemensamma rikt- linjer och utan att dessa läkare personligen undersökte den enskilde försäkringstagaren eller hade någon annan patientrelation i förhål- lande till denne. Det fanns för de privata försäkringsbolagen en sär- skild olycksfalls- och sjukförsäkringsnämnd, som utgjorde en slags överinstans och prövade skadeärenden inom olycksfallsförsäk- ringen m.m. Det fanns också för försäkringstagarna en möjlighet att vid tvister vända sig till eller föra visst ärende till prövning vid allmän domstol. 2 Se SOU 1991:63 s 113. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. bolagens läkare skulle ha gjort sig skyldig till fel eller försummelse eller på annat sätt brustit i sina åligganden hos försäkringsbolaget, hade bolaget möjlighet att vidta arbetsrättsliga åtgärder mot denne. Tillsynsutredning framhöll slutligen att om en enskild person inom ramen för sådan verksamhet blev undersökt för att dennes hälsotillstånd skulle bedömas eller någon annan åtgärd som kunde betecknas som hälso- och sjukvårdsåtgärd vidtogs, var den enskilde att betrakta som patient och i en sådan situation skulle tillsynslag vara tillämplig. 26.3.3Propositionen 1993/94:149 Åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m. Regeringen uttalade i propositionen Åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m. att det yttersta syftet med tillsynen över hälso- och sjukvården, även individtillsynen, är att bevaka kvalitet och säkerhet i vården och förebygga risker för skador för patienterna. De ärenden som och domstolarna ska pröva bör alltså i princip begränsas till att avse förseelser eller fel hand- lingar som i något avseende har betydelse för vården och behand- lingen av en patient – fall där man kan hävda att patientsäkerhets- intresset gör sig gällande.3 Mot bakgrund av dessa uttalanden gjorde regeringen bedöm- ningen att förtroendeläkarna skulle omfattas av den föreslagna lagen om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område endast i den utsträckning de personligen undersökte någon eller då en sedvanlig patient-läkarrelation på annat sätt de hade uppstått. Detsamma skulle gälla förtroendetandläkare. 26.3.4Socialstyrelsens rapport över försäkringsläkare Regeringen gav i regleringsbrev för i upp- drag att göra en översyn av sin roll beträffande tillsynen av de sak- kunniga läkare som anlitas i försäkringsärenden och att se över om det finns behov av att göra förändringar av det tillsynsansvar som gäller försäkringsläkarna vid . Under utrednings- arbetet skulle samråd ske med och Riks- försäkringsverket. 3 Se prop. 1993/94 s. 49. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. I rapporten som avgavs konstaterade att frågan om vilka faktorer som konstituerar ett självständigt yrkesan- svar enligt hälso- och sjukvårdslagstiftningen hade varit föremål för lagstiftarens överväganden. påpekade att tillämpningen av lagstiftningen har begränsats till att gälla vid fullgörandet av uppgifter inom området patientvård, dvs. när det finns en direkt eller indirekt koppling till faktiskt hand- lande i form av undersökning, vård eller behandling. Verksamheter med andra syften än att ge vård kan givetvis också behöva tillgång till medicinsk eller odontologisk expertis för att lösa sina uppgifter. I den rådgivande rollen omfattas emellertid per- sonalen av de vanliga reglerna på arbetsmarknaden, men inte av speciallagstiftningen på hälso- och sjukvårdsområdet. Att utvidga hälso- och sjukvårdsbegreppet till att också inrymma personalens administrativa uppgifter utanför den sedvan- liga vårdmiljön skulle innebära att en ny princip etablerades med konsekvenser även för andra områden. Mot denna bakgrund ansåg inte det lämpligt att föreslå en ändring av tillsyns- reglerna. stannade vid att föreslå att man borde öppna för en oberoende granskning av försäkringsläkarnas bedömning. Detta skulle kunna göras inom ramen för Rättsliga rådets verksamhet och att ges tillfälle att begära yttrande från Rätts- liga rådet. har uttalat att frågan om en förändring av tillsynen av försäkringsläkarna är komplicerad och har pekat på det angelägna i att frågan får en lösning.4 Regeringen har inte vidtagit några åtgärder med anledning av förslag. 4 Se 2005/06:SfU1 s. 97. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. I avsnitten som följer berörs inte särskilt verksamheten med de för- säkringsodontologiska och de odontologiska rådgivarna. 26.4.1En försäkringsmedicinsk bedömning som föremål för tillsyn Uppgiften som skulle bli föremål för tillsyn är en försäkringsmedi- cinsk bedömning. En bedömning, som avser medicinska förhållan- den, men därutöver ofta har en försäkringsrättslig grund. Så är fallet inom den allmänna försäkringen vid en bedömning av hur ett sjukdomstillstånd sätter ned en försäkrads arbetsförmåga. Med arbetsförmåga avses då det socialförsäkringsrättsliga begreppet. Inom det privata försäkringsområdet har på motsvarande sätt sam- bands- och invaliditetsbedömningar en försäkringsrättslig grund. En sambandsbedömning sker med utgångspunkt i de beviskrav som uppställs i försäkringsvillkoren. Branschgemensamma riktlinjer som formaliserats i ett civilrättsligt dokument utgör grunden för bedömningen av invaliditetsgrad. Det finns ingen allmänt vedertagen definition av begreppet för- säkringsmedicin. I definieras försäkrings- medicin enligt följande. Försäkringsmedicin: medicinska kunskaper och bedömningar som används vid utformningen av intyg eller utlåtande som ingår i underla- get för beslut om ersättning från offentliga eller privata försäkringar vid sjukdom eller skada. En försäkringsmedicinsk bedömning kan beroende på omständigheterna bl.a. gälla en eller flera av följande fak- torer: inverkan av sjukdom eller skada på arbetsförmåga, aktuellt häl- sotillstånd, förmodat framtida hälsotillstånd (riskbedömning), invali- ditetsgrad, samband mellan arbetsmiljö och ohälsa respektive mellan olycksfallsskada och funktionsnedsättning. Inom sjukvården gör läkare försäkringsmedicinska bedömningar inför utfärdandet av intyg till försäkringskassa om nedsatt arbetsförmåga. Vid försäkringskas- sorna finns anställda försäkringsläkare som bedömer inkomna läkar- intyg och har rådgivande funktioner. Försäkringsbolagen har läkare som bedömer hälsotillståndet hos personer som vill teckna livförsäk- ring. Vidare använder bolagen specialister som sakkunnigläkare då det gäller ersättningskrav efter skada. Bedömningen gäller då dels invali- ditetsgrad, dels sambandet mellan funktionsnedsättning och inträffad skada. Läkare kan också förordnas att vara sakkunnig vid domstol. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. Försäkringsmedicin är inte en etablerad akademisk disciplin även om det numera finns en mer formaliserad försäkringsmedicinsk utbildning. har ett magis- terprogram i Försäkringsmedicin och vid erbjöds en kurs i Försäkringsmedicin inriktad på rörelse- organens sjukdomar. Försäkringsmedicin har först prioriterats inom det medicinska forskningsområdet. Det försäkr- ingsmedicinska området är därför till stora delar outforskat och det finns brister vad gäller vetenskapligt underbyggd kunskap. Bristen på evidensbaserad kunskap om exempelvis medicinskt grundad funktionsnedsättning och nedsatt arbetsförmåga och lämpliga sjukskrivningstider har bidragit till olikheter i tillämpningen av sjukförsäkringen. Behovet av att utveckla den evidensbaserade kunskapen inom försäkringsmedicin är därför stort. Social- styrelsens Försäkringsmedicinska beslutsstöd för sjukskrivningar som bygger på beprövad erfarenhet och konsensusuppfattningar är ett första steg på denna väg. har i delbetänkandet Arbetsför- måga? En översikt av bedömningsmetoder i och andra län- der (SOU 2008:66) gjort en inventering av olika metoder som finns för att bedöma funktion och arbetsförmåga och föreslagit att ges i uppdrag att genom vetenskapliga studier utveckla och utvärdera effekten av de instrument som används inom verksamheten för att bedöma rätten till sjukpenning och sjuk- och aktivitetsersättning. Utredningen avser att i sitt slutbe- tänkande behandla begreppet arbetsförmåga och hur det används inom olika offentliga verksamheter samt studera sjukdomsbegrep- pet i sjukförsäkringen. 26.4.2Det medicinska underlaget för den försäkringsmedicinska bedömningen Ett medicinskt underlag ligger till grund för en försäkringsmedi- cinsk bedömning. Innehållet i det medicinska underlaget är av stor betydelse för den bedömning som görs. tillhan- dahåller olika blankettformulär för de olika förmånsslagen. Härige- nom säkerställs att de medicinska underlagen innehåller de uppgif- ter som har behov av. Av samma skäl finns på information till intygsskrivande Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. läkare av vilken framgår vad som ska finnas med i ett intyg för att en försäkringsmedicinsk bedömning ska kunna göras. En läkare är skyldig att utfärda intyg på begäran av en patient om vård och behandling. En offentliganställd läkare är skyldig att till lämna ut uppgifter om namngiven person som rör förhållanden av betydelse för tillämpning av AFL och Arbetsskadeförsäkringen. Privata vårdgivare kan genom vårdavtal ha samma skyldighet. I 2 kap. 4 § LYHS anges att ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård ska utformas med noggrannhet och omsorg. Intyget ska vara välgrundat och utformat med avseende på ändamålet. har utfärdat föreskrifter om utfärdande av intyg inom hälso- och sjukvården m.m. (SOSFS 2005:29). Föreskrifterna syftar bl.a. till bättre kvalitet på intygen och förbättrat beslutsunderlag i mål och ärenden som rör ett offentligt eller enskilt rättsförhållande. Brister i de medicinska underlagen har fått särskild uppmärk- samhet på sjukskrivningsområdet. I en rapport från sektio- nen för personskadepreventionen vid har bristerna tillskrivits bl.a. bristande försäkringsmedicinska kunska- per hos intygsskrivande läkare.5 och fick i uppdrag av regeringen att utforma en mer kvalitetssäkrad, enhetlig och rättssä- ker sjukskrivningsprocess. Ett resultat av detta arbete är Socialsty- relsens Försäkringsmedicinska beslutsstöd för sjukskrivningar. De 80-tal diagnoser som ursprungligen fanns med har kom- pletterats med rekommendationer om sjukskrivning för psykiska diagnoser samt kroniska smärttillstånd liksom för patienter med symptom som till exempel yrsel och huvudvärk. I beslutsstödet framhålls hälso- och sjukvårdens respektive skilda roller i sjukskrivningsprocessen och intygsskrivande läkares ansvar för vad som dokumenteras i det medicinska underlaget. Det har även formulerats övergripande principer till vägledning för de frågor som läkare, och andra aktörer stöter på i samband med sjukskrivningar. Med beslutsstödet får förutsättning- arna för ett fullgott medicinskt underlag anses ha förbättrats avsevärt. 5 Se Rapporten och styrning av arbetet med patienters sjukskrivning, , sektionen för personskadeprevention, 2007. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. 26.4.3Vilken kritik har riktats mot försäkringsläkarna och de medicinska rådgivarna? Utredningen har för att bilda sig en uppfattning om vilken kritik som riktats mot försäkringsläkare och medicinska rådgivare tagit del av den bild som förmedlats massmedialt. Två områden som varit föremål för särskild uppmärksamhet på det allmänna respek- tive det privata försäkringsområdet kan urskiljas, vilket avspeglar sig på det material utredningen funnit. Det är vad gäller socialför- säkringen sjukskrivningsprocessen och på det privata försäkrings- området regleringen av whiplashskador. I artiklar i dagstidningar riktas kritik mot såväl systemet med försäkringsläkare och medicinska rådgivare, som mot hur uppgiften fullgörs. Framför allt riktas kritik mot det faktum att man bortser från en behandlandes läkares bedömning utan att någon under- sökning har skett av försäkringsläkare eller medicinsk rådgivare. Man ifrågasätter försäkringsläkarens eller den medicinska råd- givarens oberoende ställning. De medicinska rådgivarnas bedöm- ningar förutsätts otillbörligt påverkade av försäkringsbolagens intres- sen. Försäkringsläkare påstås på motsvarande sätt ensidigt företräda . Avsaknaden av tillsyn anges vara en bidragande orsak till de brister som beskrivs. Innehållet i artiklar i fackliga tidskrifter har ett annat perspektiv och kritiken som framförs vad gäller sjukskrivningsprocessen en annan inriktning. Från läkarhåll avser kritiken mot Försäkringskas- sans försäkringsläkarsystem framför allt att kontakterna med behandlande läkare är otillräckliga i de fall en annan bedömning är aktuell och att kommunikationen mellan och arbetsgivare inte heller är tillfredsställande.6 Det finns också exem- pel på artiklar i vilka behandlande läkare gör gällande att försäkr- ingsläkarnas bedömningar är oriktiga.7 När företrädare för bemöter kritiken framhålls att går på behandlade läkares linje, även om det till skillnad från tidigare förekommer att behandlande läkares intyg ifrågasätts. En tydligare tillämpning av det egna regelverket sägs vara en förklaring till den skillnad som kan iakttas. Man medger att det finns fog för den kritik som framförs från läkarhåll att kontakterna med behandlande läkare är otillräckliga i 6Se Sjukskrivning med kvalitet, , nr 5 2006. 7Se bedömningar ofta oriktiga, , nr 20 2007 och Ny läkarroll i sjukskrivningsproblematiken?, , nr 41 2005. Tillsyn över försäkringsmedicinska rådgivare m.fl. de fall en annan bedömning är aktuell. Vidare anses arbetsförmågebegreppets innebörd och de svårigheter som finns att bedöma arbetsförmåga förklara de skiljaktigheter som förekommer mellan behandlande läkare och Försäkringskassan.8 Medlemmar i framförde vid ett årsmöte som utredningen bjudits in till kritiska synpunkter på för- säkringsläkarsystemet vid och på försäkrings- bolagens användning av medicinska rådgivare. Medlemmar framhöll att de som behandlande läkare var negativa till hur Försäkringskas- sans försäkringsläkare överprövade och avfärdade deras utlåtanden. De upplevde att de varken kunde försvara sina patienter eller sig själva. Man menade att det inte var ovanligt att försäkringsläkare uttalade sig utanför sitt kompetensområde. Det fanns ett stort behov av att försäkringsläkare, på samma sätt som intygsskrivande läkare, kunde granskas och ställas till ansvar i ett disciplinförfa- rande. Ett avgörande i NJA 2001 s. 657 refere- rades vid mötet. I rättsfallet har tagit ställning till frågan hur bedömningar som görs av försäkringsbolagets medicinska rådgivare och behandlande läkare ska värderas.