sou · GVB3112 · 2008-01-01 00:00:00 — Andelen som vänder sig till arbetsförmedlingen minskade från i bör- jan av till (AMS, 1999). Omställningsavtalen har säkert också indirekt betydelse för arbetsmarknadsutbildningen. Genom att i alla fall tjänstemän kan få stöd för utbildning inom ramen för sina avtal minskar sannolikt behovet av arbetsmarknadsutbildning på eftergymnasial nivå. När det sedan gäller arbetargrupperna är betydelsen mindre entydig. Utbildningsinsatser verkar, åtminstone inte , utgöra något särskilt framträdande inslag i det omställningsstöd som finansieras via trygghetsfonden. Kommunalt anställda arbetare saknar omställ- ningsavtal, men detta kan naturligtvis förändras. Det är dock rim- ligt att anta att förekomsten av avtalade omställningsinsatser tende- rar att leda till att de som blir föremål för arbetsmarknadsutbild- ning domineras av dem som av en eller annan anledning varit arbetslösa . Detta är också en fråga vi får anledning att återkomma till i nästa kapitel. Av detta kapitel framgår att det finns aktörer vid sidan av Arbetsförmedlingen, som spelar en viktig roll för arbetsmarknads- politiken och arbetsmarknadsutbildningen. Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken insatser för arbetslösa regleras i huvudsak av socialtjänstlagen. De insatser som har gjorts har enbart i begränsad utsträckning omfattat utbildning. Komvux utgör inget alternativ eller komplement till arbetsmarknadsutbildning. På vissa områden förekommer det att branschorgan, t.ex. yrkes- nämnder, är med och påverkar utbudet av och innehållet i arbets- marknadsutbildningen. Vi har tagit upp några exempel på detta ovan. finns inga riktlinjer för hur samverkan med avnämar- intressena ska gå till vid organiseringen av utbildningsinsatser. Vi återkommer till denna fråga i kapitel 8. Omställningsavtalen spelar en allt viktigare roll och täcker allt större delar av arbetsmarknaden. Ur utbildningssynpunkt har de dock ingen större betydelse, framför allt inte för de grupper som brukar vara föremål för arbetsmarknadsutbildning, dvs. För kommunalt anställda arbetare finns heller inga omställningsavtal. För tjänstemännen ser bilden annorlunda ut. Men det handlar då för de statligt anställda tjänstemännen om utbildningar som kanske inte i första hand konkurrerar med arbets- marknadsutbildningarna. Övriga tjänstemän tycks inte vara lika väl tillgodosedda vad gäller utbildningsmöjligheter inom omställnings- avtalens ram. De regionala kompetensråden för enligt vår bedömning en tynande tillvaro. De fungerar som samrådsorgan, men aktivitets- graden varierar starkt. Några operativa funktioner eller något inflytande på arbetsmarknadsutbildningen har de inte. Branschråden har däremot en utvecklingspotential, något som för- stärks av ett betydande engagemang på regional nivå. Arbetsmarknadsutbildning uppfattas vanligtvis som ett av de vikti- gaste inslagen i den aktiva arbetsmarknadspolitiken. mot- svarade arbetsmarknadsutbildningen av den totala volymen insatser inom konjunkturberoende program. Motsvarande uppgift för förberedande utbildning var . omfattade arbetsmarknadsutbildning och förberedande utbildning sammantaget av det totala antalet deltagare i konjunkturberoende program (AMS, 2006). Som vi konstaterade i kapitel 2 har utbildningsinsatserna minskat påtagligt , både i absoluta och relativa tal. Motiven för arbetsmarknadsutbildning varierar. Det finns och har alltid funnits både långsiktiga och kortsiktiga motiv (, 2005). De långsiktiga motiven handlar om att underlätta struktur- förändringar, ekonomisk tillväxt och social rättvisa i betydelsen likvärdiga förutsättningar. De kortsiktiga motiven handlar om att undanröja flaskhalsar på arbetsmarknaden och motverka en infla- tionsdrivande lönebildning. Arbetsmarknadsutbildning ska underlätta den process som innebär att mindre konkurrenskraftiga verksamheter slås ut och ersätts med nya. Arbetskraft som arbetar i olönsamma företag ska omskolas för att kunna arbeta i andra verksamheter och yrken. Därmed ska den ekonomiska tillväxten öka som infla- tionsimpulserna i ekonomin minskar. Expansionsmöjligheterna för framgångsrika företag ökar genom att knappheten på utbildad arbetskraft undanröjs. Det är en idealbild. Arbetsmarknadsutbildning ska också bidra till att minska de negativa effekterna av så kallade marknadsmisslyckanden på utbild- är av naturliga skäl obenägna att göra stora investeringar i anställdas yrkesutbildning. Det finns en rädsla för att investeringsutgifterna går förlorade om personal väljer att lämna sina anställningar för att börja jobba i konkurrerande företag. På motsvarande sätt kan det finnas en rädsla hos löntagare för att bekosta yrkesutbildning eftersom det är svårt att göra några säkrare kalkyler över avkastningen på medellång och lång sikt. Ny teknik och förändrade arbetsorganisationer kan snabbt devalvera värdet av utbildningen. Osäkerheten både bland företag och enskilda individer hämmar alltså investeringar i yrkesutbildning, något som traditionellt anses tala för behovet av skattefinansierad arbetsmarknadsutbildning. Risken är annars att yrkesutbildningen blir mindre omfattande än vad som är samhällsekonomiskt önsk- värt. Arbetsmarknadsutbildningen motiveras också ofta ur ett fördelnings- och försäkringsperspektiv. Det är inte rimligt att enskilda individer får bära de anpassningskostnader som följer i spåren av strukturförändringar i näringslivet. Det är inte heller rimligt att omställningskraven hårdast drabbar de som har sämst förutsättningar att klara omställningen, dvs. Det är därför motiverat att medborgarna kollektivt tar på sig en del av anpassningskostnaderna genom att skattefinansiera utbildning som möjliggör för dem som är arbetslösa att gå från mindre lönsamma till mer produktiva jobb. 4.2Kort om arbetsmarknadsutbildningens historia Utbildning inom ramen för arbetsmarknadspolitiken har historiska rötter som kan spåras ända tillbaka runt . Men det var och inom ramen för den nya arbets- löshetspolitiken som lanserades då som utbildningsinsatserna fick riktigt stor omfattning. Det handlade framför allt om att skapa yrkesutbildning för arbetslösa ungdomar (, 1991). Insatserna minskade emellertid i volym i sam- band med att arbetslöshetstalen föll under . Utbildningsverksamheten uppfattades som en del av en konjunk- turstabiliserande ekonomisk politik och skulle följaktligen redu- ceras i omfattning när sysselsättningen ökade och arbetslösheten minskade. En ny syn på utbildningens betydelse och omfattning etablerades under inflytande av den Rehn-Meidnerska modellen . fick såväl arbetsmarknadspolitiken som arbetsmarknadsutbildningen sitt egentliga genombrott. efter 1957 expanderade arbetsmarknadspolitiken mycket snabbt. Det gällde i mycket hög grad medlen till rörlighetspolitiken: stödet till geografisk rörlighet ökade och medlen till omskolning . Men även omfattningen av traditionella arbetsmarknadspolitiska åtgärder som beredskaps- arbete växte. nästan femdubblades det månatliga genom- snittet för antalet kvarstående deltagare i arbetsmarknads- utbildning, från 6 1960 till 31 1969 (AMS, 1984). Volymerna fortsatte sedan att öka och uppgick då som mest till 53 000 deltagare. Antalet deltagare låg kvar på höga nivåer och ökade än mer under krisåren . Som vi tidigare noterade i kapitel 2 har antalet och andelen personer i arbetsmarknadsutbildning minskat betydligt . Nedgången började efter 1990-talskrisen och har fortsatt , vilket också framgår av figur 4.1. Figur 4.1 Antal personer i yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning respektive förberedande utbildning –2006. Genomsnittligt antal kvarstående i utbildning . 7 0 0 0 0 6 0 0 0 0 5 0 0 0 0 4 0 0 0 0 3 0 0 0 0 2 0 0 0 0 1 0 0 0 0 A r b e t s m a r k n a d s u t b i l d n i n g F ö r b e r e d a n d e u t b i l d n i n g Källa: AMS. Sammansättningen av utbildningsinsatserna har också förändrats. Med förberedande utbildning avses mer allmänorienterad utbild- ning som inte fokuserar på ett yrke utan som ska stärka individens möjligheter att få ett jobb, bland annat genom att preparera för en yrkesorienterad arbetsmarknadsutbildning. Fram ingick, som framhölls i kapitel 2, förberedande utbild- ning i programmet arbetsmarknadsutbildning. Därefter har man skilt på yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning och förberedande utbildning som ingår i programmet förberedande insatser. Men det går, som framgår av figur 4.1, att göra en uppdelning som går längre tillbaka i tiden. I kapitel 5 kommer vi att behandla den förberedande utbildningens innehåll och betydelse mer i detalj. I detta kapitel fokuserar vi enbart på arbetsmarknadsutbildning. Förutsättningarna för arbetsmarknadsutbildning regleras i Lagen om arbetsmarknadspolitiska program (2000:625), Förordningen om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten (2000:628) och Förordningen om arbetsmarknadspolitiska program (2000:634). Några ytterligare riktlinjer för utbildningen ger regeringen i de årliga regleringsbreven för (Reglerings- brevet för avseende och anslag inom utgiftsområde 13). Lagen om arbetsmarknadspolitiska program och Förordningen om arbetsmarknadspolitiska verksamheter innehåller huvudsakligen bestämmelser om övergripande mål och riktlinjer för insatserna. Till arbetsmarknadsutbildning har personer kunnat anvisas som har fyllt , varit inskrivna på arbetsförmedlingen och stått till arbetsmarknadens förfogande, dvs. varit oförhindrade att börja ett erbjudet jobb.TPF1FPT I regeringens regleringsbrev till AMS sker en kvalificering av riktlinjerna för urvalet av deltagare. Det sägs att arbetslösa ungdomar – i betydelsen personer – endast i 1TP PT kommer åldersgränsen att höjas till . undantagsfall (vid särskilda behov) ska omfattas av utbildnings- insatser. Ett väsentligt motiv till detta är att arbetsmarknadsutbild- ning inte ska framstå som ett alternativ till gymnasial yrkesutbild- ning. Som framgick av kapitel 3 har det också funnits en önskan om att arbetsmarknadsutbildning inte bör överstiga . Den som hänvisas till arbetsmarknadsutbildning ska normalt ha viss erfarenhet av eller grundutbildning inom ett yrke. Heltäckande yrkesutbildning ska i första hand ges inom reguljär utbildning. Men som vi noterade i kapitel 3 förekommer ändå exempel på grundläggande yrkesutbildning inom arbetsmarknadsutbildningen, främst inom VVS, vård-, transport- och restaurangutbildningar (AMS, 2006). Utbildningen ska enligt Förordningen om arbetsmarknadspoli- tiska verksamheter tillsammans med andra insatser bidra till bättre matchning, till att förhindra långa arbetslöshetsperioder, förebygga permanent utslagning och till att motverka könsuppdelningen på arbetsmarknaden. Förordningen om arbetsmarknadspolitiska pro- gram innehåller också mer precisa riktlinjer. Här heter det bland annat att med arbetsmarknadsutbildning avses en yrkesinriktad utbildning som syftar till att underlätta för den enskilde att få eller behålla ett arbete och som motverkar att brist på arbetskraft upp- står på arbetsmarknaden (2000:634 11 §). Här framkommer alltså ett klart yrkesfokus. Utbildningsinsatser som har en mer allmän- orienterad karaktär sorterar följaktligen under programmet förbe- redande insatser. finns en regel som säger att all arbets- marknadsutbildning ska upphandlas och ansvaret för detta åvilar länsarbetsnämnderna eller andra aktörer. I AMS administrativa föreskrifter om handläggningen av arbets- marknadspolitiska program heter det att upphandlingen av arbets- marknadsutbildning ska ske efter en sammanvägning av flera olika förhållanden (AMSFS 2001:3). De förhållanden som pekas ut spe- ciellt är efterfrågan på yrkesutbildad arbetskraft, de arbetssökandes utbildningsbehov och det tillskott till yrkesutbildade som det reguljära utbildningsväsendet bidrar med. Det framhålls också att underlaget för upphandling ska baseras på kontakter med företag och företrädare för partsorganisationer. Dessutom pekar man på behovet av regionala samråd med andra offentliga utbildnings- anordnare för att bedöma det totala utbudet av yrkesutbildade. Det så kallade 70-procentsmålet var uttryckt som ett särskilt mål för arbetsmarknadsutbild- ningen i regeringens regleringsbrev. Efter att målet uppnåddes förändrades formuleringarna. talade man istället om att resultatet av arbetsmarknadsutbildningen inte fick vara sämre än föregående år. I regleringsbrevet för uttrycker regeringen överhuvud taget inget specificerat mål för arbetsmarknadsutbild- ningen (Statskontoret 2007a). Införandet av 70-procentsmålet för arbetsmarknadsutbildningen måste ses mot bakgrund av den tunga börda arbetsmarknadsutbildningen fick bära under arbetslöshetskrisen och den strävan som fanns att renodla och effektivisera de yrkesinriktade utbildningsdelarna. Det sistnämnda resulterade alltså också i en formell uppdelning mellan arbetsmarknadsutbildning och förberedande utbildning. I samband med att den nya myndigheten för arbetsmarknads- politiken, dvs. Arbetsförmedlingen, sjösätts kommer förutsätt- ningarna för upphandlingen att förändras. I och med att länsarbets- nämnderna avvecklas försvinner det organ som tidigare ansvarade för upphandlingen. Enligt vad utredningen erfarit kommer upphandling av arbets- marknadsutbildning efter AMS omorganisation att ske på följande sätt. Beställning av arbetsmarknadsutbildning görs av linjeorganisa- tionen, dvs. av arbetsförmedlingscheferna genom sina marknads- chefer. Som ett stöd i denna process kommer arbetet att samordnas och koordineras av avdelningen för Bransch som ska utveckla och samordna branschråd inom olika yrkesområden. Branschråd kommer att finnas på lokal och regional nivå samt på riksnivå. Upphandlingsenheten tar emot beställningarna av utbildning, gör en upphandling och ser till att arbetsförmedlingen får tillgång till och kan göra avrop från de upphandlade utbildningarna. Upphandlingsenheten kommer att tillhöra avdelningen för Verksamhetsstöd och Service i den nya organisationen. Enheten blir Sverigeövergripande med en geografisk uppdelning i tre enheter: Nord, Väst och Syd. Upphandlarna kommer huvudsakligen att finnas i , , och , men även på andra orter. Verksamhetsmässigt kommer det att finnas ett funk- tionellt ansvar där en enhetschef har övergripande ansvar för upp- handlingar som avser insatser för arbetssökande och en enhetschef ansvarar för upphandlingar av varor och tjänster för Arbetsförmed- lingens egen verksamhet. Alla upphandlare ska kunna delta i alla typer av upphandlingar. Därutöver ska de ha speciell kunskap inom några sakområden (t.ex. om industriutbildningar) och ha en fördjupad kännedom om den regionala och lokala marknaden (leverantörer, arbetsförmedlingar, arbetsmarknad, etc.). Av information som vi tagit del av framgår också att dagens arbetsmarknadsnämnder kommer att ersättas med nya lekmanna- organ i den nya myndigheten . De nya orga- nen, Lokala Arbetsmarknadsråd avses bli det viktigaste formella samverkansorganet på det lokala planet. Men de ska inte ersätta det dagliga samarbetet mellan arbetsförmedlingen och andra organ på den kommunala nivån. I flera kapitel i betänkandet – bland annat kapitlen 8 och 10 – kommer vi att beröra frågor om hur upphandling, samverkan kring utbildning och organisation av utbildning kan effektiviseras. Vi behandlar därefter frågor om styrningen av arbetsmarknadsutbild- ningen mer utförligt i kapitel 11. Betydande delar av utbildningsutbudet inom arbetsmarknads- politiken har alltid bestått av generellt inriktad utbildning, dvs. Det finns emellertid uppgifter som talar för att andelen yrkesspecifik utbildning ökade svagt och . var andelen 67 pro- cent och uppgick den till . över- steg andelen . skedde en ny vändning i samband med att antalet deltagare i yrkesinriktad utbildning minskade kraftigt. Den yrkesinriktade utbildningen motsvarar enbart av det totala antalet deltagare i utbildnings- verksamhet, dvs. när vi räknar samman arbetsmarknadsutbildning och förberedande utbildning. Arbetsmarknadsutbildningens relation till reguljär utbildning har diskuterats . utgjorde andelen reguljära utbildningsplatser inom arbetsmarknadsutbild- ningen ett betydande inslag och motsvarade ungefär 25 till 30 pro- cent av den totala utbildningsvolymen. ser relationerna lite annorlunda ut, vilket bland annat förklaras av att arbetsmark- nadsutbildningen enbart består av yrkesutbildning. Det totala antalet utbildningsplatser är också betydligt lägre. Inom arbets- marknadsutbildning ska, som framgått tidigare, all utbildning vara upphandlad . var av utbildningsplatserna upphandlade. Inom förberedande utbildning förekommer däremot ett närmare samarbete med reguljära utbild- ningsinstitutioner. Ett av uttrycken för detta var den så kallade SAGA-satsningen, dvs. anvisningen av arbetslösa till folkhögskole- utbildning (se mer om detta i kapitel 5). Mellan av utbildningsplatserna – enligt definitionen kvarstående platser – har funnits inom reguljär utbildning. När vi talar om förändringarna av utbildningsutbudet inom arbets- marknadspolitiken räcker det inte med att peka på volymföränd- ringar på aggregerad nivå eller separationen mellan arbetsmarknads- utbildning och förberedande utbildning. Vi måste också studera inriktningarna på arbetsmarknadsutbildningarna. I tabell 4.1 och 4.2 anges antalet och andelen deltagare inom arbetsmarknadsutbild- ning fördelat på olika yrkesinriktningar för åren 1998 fram . Tabell 4.1 Antal deltagare som har börjat arbetsmarknadsutbildning fördelat på yrkesinriktning Källa:: SOU 2007:18. Tabell 4.2 Procentuell fördelning av deltagare i arbetsmarknadsutbildning på respektive yrkesinriktning Källa: SOU 2007:18. Tabellerna illustrerar två förhållanden. För det första framgår den kraftiga minskningen av antalet personer i yrkesinriktad arbets- marknadsutbildning . Det totala antalet personer som deltog i arbetsmarknadsutbildning utgjorde bara av motsvarande antal . För det andra pekar fördelningen av deltagarna efter yrkesinrikt- ning på en relativ stabilitet. Det har inte skett några anmärknings- värda förskjutningar mellan olika inriktningar. Det går emellertid att peka på några undantag. Andelen och antalet som följer datainriktade utbildningar har minskat drama- tiskt, något som återspeglar IT-sektorns kris efter 1990-talets hausse. Vårdsektorn och transportsektorn har också ökat sina andelar av arbetsmarknadsutbildningen, men detta förklaras främst av det minskade antalet utbildningsplatser totalt sett. Antalet studerande inom dessa inriktningar har inte minskat lika snabbt som inom andra utbildningsinriktningar. En förklaring till detta kan i sin tur vara den höga arbetskraftsomsättning som präglar vårdsektorn och transportsektorn tillsammans med de svårigheter som funnits och fortfarande finns att tillgodose efterfrågan via rekryteringen till den gymnasiala yrkesutbildningen. Tillkomsten av 70-procentsmålet har sannolikt också haft betydelse. Utbild- ningar köps i högre grad än tidigare upp inom områden där man kan vara säker på att den absoluta merparten av deltagarna är garanterade jobb efteråt. Bland dem som deltar i utbildningar inom vård-, transport-, bygg- och tillverkningssektorerna har det visat sig att upp emot av deltagarna kan få jobb efter utbildningens slut (SOU 2007:18, del 1, kapitel 5). 4.4.2Större fokus på bristyrken Det minskade antalet deltagare i utbildning, 70-procentmålet och de förändringar som skedde i fördelningen av deltagarna på olika yrkesinriktningar återspeglar ett ökat fokus på utbildning mot bristyrken. Enligt AMS egna mätmetoder och definitioner ökade andelen utbildningsdeltagare med inriktning mot bristyrken från till första år (SOU 2007:18). är det viktigt att notera att utbildningarna, totalt sett, i högre grad än har orienterats mot traditionella LO-yrken. Utbildning mot tjänstemannayrken är mindre vanligt förekom- mande som de yrken som arbetsmarknadsutbildningen orienteras mot – med vårdsektorn som undantag – i högre grad än tidigare domineras av män. En förklaring till detta är att arbets- marknadsutbildningen enligt regelverket ska vara relativt kort. Det innebär att längre utbildningar mot mer avancerade tjänstemanna- yrken inte kan komma ifråga trots att det råder brist på många områden. Arbetsmarknadsutbildningen ska inte fungera som ett alternativ till reguljär yrkesutbildning. Det innebär i sin tur att yrken som förutsätter långa utbildningar definitionsmässigt inte kan komma ifråga, givet att det inte finns möjligheter till någon form av validering. Orsaken till att man vill upprätthålla en klar rågång mellan arbetsmarknadsutbildning och reguljär utbildning är att en sam- manblandning av de båda kunde få olyckliga effekter ur rättvise- synpunkt. De studiefinansiella villkoren är i allmänhet mer gene- rösa inom arbetsmarknadsutbildning jämfört med reguljär utbild- ning. Vi återkommer till gränsdragningsfrågorna i kapitel 8. En annan faktor som man måste ta hänsyn till, som vi disku- terade utförligt i kapitel 3, handlar om partsorganisationernas inflytande. På de yrkesområden där parterna är välorganiserade och utövar ett systematiskt inflytande på arbetsmarknads- och utbild- ningsmyndigheter, och det gäller i allra högsta grad yrken inom VVS-branschen, byggverksamhet och transportnäringen, har ande- len utbildningsdeltagare ökat påtagligt . Detta är dessutom områden som är utpräglat mansdominerade. Ytterligare en faktor som är värd att uppmärksamma när vi berör frågor som hänger ihop med gränsdragning mellan olika utbildningsformer, effektivitet och styrning av arbetsmarknads- utbildningen handlar om hur arbetsmarknadsutbildningen initieras och upphandlas. En återkommande kritik mot Arbetsmarknads- verket har gått ut på att man måste ta mer hänsyn till avnämarnas, dvs. de lokala arbetsgivarnas, intressen (RRV 1999:45). Vid utform- ningen av arbetsmarknadsutbildningen bör alltså lokala och regio- nala rekryteringsbehov beaktas. Jobbgarantier och så kallad rekry- teringsutbildning innebär att deltagare i arbetsmarknadsutbildning är garanterade en anställning efter fullbordad utbildning. Problemet är emellertid att det ur samhällsekonomisk synpunkt är viktigt att dra en gräns mellan vad som är yrkesutbildning och företags- specifik personalutbildning. Ett annat problem med dessa utbild- ningar är att enbart de som kan få jobb ges tillträde till arbets- marknadsutbildning, vilket alltså tenderar att stänga ute mindre resursstarka grupper. Arbetsmarknadspolitiska medel ska inte användas för att sub- ventionera enskilda företag. De kompetenser som arbetsmarknads- utbildning ger ska vara användbara inom ett yrke, inte enbart inom ett enskilt företag. Här ställs man alltså inför ett slags målkonflikt, något vi också återkommer till i kapitel 8. 4.5Vem deltar i arbetsmarknadsutbildning? Männen har varit klart överrepresenterade inom arbetsmarknadsutbildningen. Av samtliga som påbörjade arbets- marknadsutbildning var män.TPF2FPT Andelen kvinnor har minskat . En förklaring till det är att arbets- marknadsutbildningen i mindre utsträckning orienteras mot kvin- nodominerande yrken, med undantag för vård- och omsorgs- området. Andelen deltagare i vård- och omsorgsinriktade utbild- ningar av det totala antalet personer i arbetsmarknadsutbildning minskade , från . Arbetsmarknadsutbildningen har inte alltid varit så mansdomi- nerad som . Vänder vi blicken tillbaka till 1980-talet var ande- len kvinnor tvärt om något större än andelen män (Ds 1989:44). Studerar vi uppgifter om andelen nytillträdande på olika yrkes- inriktningar inom arbetsmarknadsutbildning, fördelat efter kön, stärks bilden av en mycket skev könsuppdelning. Omkring 30 pro- cent av de kvinnor, som börjar en arbetsmarknadsutbildning , gör det inom ramen för en vård- och omsorgsinriktad kurs. Motsvarande uppgift för män är . Ungefär 20 pro- cent av de män som påbörjat arbetsmarknadsutbildning har gjort det inom en transportinriktad utbildning. För kvinnorna var motsvarande andel . Inom utbildningar som är orienterade mot byggsektorn var andelarna bland män och bland kvinnor.