sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — Företrädare för Föreningen i , som organiserar ca 150 privatpraktiserande fältveterinärer, menar att ca per jourdygn är en rimlig nivå. Ett jour- dygn omfattar således både dag- och . Förslag, med lik- nande storlek på stöden, har inkommit från enskilda veterinärer som lämnat synpunkter till utredningen. Kostnaden för ett jourbidrag kan beräknas till ca 35–om 450 veterinärer deltar i systemet. De beräknade ersättningsnivåerna per veterinär ligger då något högre än de som veterinärerna föreslagit. Härutöver kan kostnaden för investerings- bidraget initialt beräknas till ca och kost- naden för driftbidraget till ca . I vissa djurglesa områden kan förekomma att en veterinär arbetar deltid med veterinär fältverksamhet, kanske i kombination med en enklare mottagningsverksamhet i anslutning till bostaden och del- tid med något annat.TPF15FPT Det förutsätts då att jouråtagandet ingår i den del av arbetstiden som avsätts till veterinärverksamhet. Investeringsbidraget och driftbidraget är avsedda att tillämpas i områden med litet djurunderlag. bör bemyndigas att ta fram kriterier för i vilka områden det skall vara möjligt att erhålla sådana bidrag. De närmare förutsättningarna, och myndig- heternas respektive ansvar, för stöd till veterinär verksamhet bör regleras i en särskild förordning om statligt stöd till veterinär fältverksamhet. Ett förslag till hur en sådan förordning skulle kunna utformas redovisas bland författningsförslagen. Lagstadgade veterinära rättigheter och skyldigheter De lagstadgade veterinära skyldigheterna kompletteras med en nödhjälpsskyldighet, en skyldighet att bistå med smittskyddsarbete samt en skyldighet att rapportera data om verksamheten. Regelverken kring veterinär verksamhet är snåriga och delvis för- åldrade. Viktiga veterinära skyldigheter framgår ömsom av lag och förordningar. I lagen om behörighet att utöva veterinäryrket stad- gas vissa grundläggande veterinära skyldigheter, t.ex. skyldigheten att fullgöra de veterinära uppgifterna i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Andra viktiga stadganden finns i förord- ningen med veterinärinstruktion. Det gäller t.ex. en skyldighet att på anmodan och mot ersättning delta i smittskyddsarbete. En samlad, modern lagstiftning om veterinärers rättigheter och skyldigheter bör mot denna bakgrund införas. En sådan lagstiftning kan även avse annan djurhälsopersonal än veterinärer. Det skulle också underlätta för aktörerna att orientera sig om gällande regler. har i sitt betänkande Behörighet och ansvar inom djurens hälso- och sjukvård (SOU 2005:98) föreslagit en samlad och heltäckande lagstiftning för djurhälsopersonal. 15TP PT I förslaget till landsbygdsprogram för perioden – 2013 pekas på att diversifiering,,där företagare har flera alternativa utkomstmöjligheter, är en i många fall nödvändig utveckling i glesbygder särskilt mot bakgrund av den minskande jordbruksaktiviteten. den bakgrunden framläggs inte nu ytterligare ett sådant heltäck- ande lagförslag. lagförslag utgår från den nuvarande ordningen med en riksomfattande statlig distriktsveterinärorgani- sation. De lagförslag som här läggs fram bygger på att privata aktö- rer tar ett större ansvar för samhällsviktiga veterinärtjänster än tidi- gare. Då krävs att ytterligare några generella veterinära skyldigheter införs. En allmän skyldighet att erbjuda nödhjälp om det finns djur- skyddsskäl bör införas. En allmän skyldighet att inge underrättelser och rapporter om verksamheten till myndigheterna bör också lag- fästas. Den senare kan, förutom djursjukdatarapportering, även avse övriga data om verksamheten som behövs för att följa upp ut- vecklingen och planlägga jour och smittskydd i landet. Om stor- leken av jourbidraget görs beroende av antalet förrättningar behövs t.ex. information om hur många förrättningar som den enskilda veterinären utför på jourtid. Skyldigheten att uppdatera uppgif- terna i ett allmänt veterinärregister enligt nedan kan också grundas på en sådan skyldighet. Myndigheterna skall ha möjlighet att ut- färda närmare föreskrifter om vad rapporteringsskyldigheten från tid till annan skall omfatta. Skyldigheten att i vissa fall delta i smittskyddsarbete, som finns i den allmänna veterinärinstruktionen, är av så central bety- delse på en privatiserad veterinärmarknad att den bör lagfästas och förenas med en straffsanktion. I våra nordiska grannländer finns en grundläggande, lagstadgad, skyldighet för veterinärer att bistå med akut nödhjälp för djur som lider till följd av t.ex. trafikolyckor eller födselstörningar. Av 14 § i den norska lagen om veterinärer och annan djurhälso- personal följer att djurhälsopersonal är skyldig att möjligt erbjuda den hjälp som en djurägare påkallar, när det utifrån till- gängliga upplysningar kan antas att omedelbar hjälp är oundgäng- ligen nödvändig. Plikten bortfaller om veterinären har giltiga skäl att avböja nödhjälp eller om en annan veterinär är närmare till hands. Om djurägaren inte kan betala för nödhjälpen skall staten träda in och ersätta veterinären för behandlingskostnaden. Enligt 9 § i den danska lagen om veterinärer är varje praktise- rande veterinär, på anmaning av en djurägare, skyldig att erbjuda första hjälpen till allvarligt skadade djur, till djur med svåra smärt- tillstånd samt till djur med födselstörningar. Skyldigheten förut- sätter, liksom i , att snabb hjälp får anses påkallad utifrån tillgängliga upplysningar. Skyldigheten bortfaller om veterinären har laga förfall eller om annan veterinär kan ge nödhjälp snabbare. skall de statliga distriktsveterinärerna ta sig an fall som kräver åtgärder av djurskyddsskäl. På en marknad utan statliga distriktsveterinärer bör de veterinära skyldigheterna kom- pletteras en allmän lagregel om nödhjälp. Denna är inte avsedd att ersätta eller utgöra grundvalen för veterinär jour. Nödhjälpskyldig- heten innebär att en veterinär, som inte håller jour eller som inte är i tjänst, är skyldig att bistå i speciella situationer där djurskyddet kräver ett snabbt ingripande. Så kan t.ex. vara fallet när jourhavande veterinär har rest på jourbesök och befinner sig på långt avstånd från det skadade eller sjuka djuret. Liksom i övrig nordisk rätt bör veterinären vara fritagen från nödhjälpsskyldig- heten då det finns giltiga skäl i form av bristande kunskap om det aktuella djurslaget eller om bristande hälsa eller kroppskrafter ut- gör hinder. I praktiken kommer nödhjälpen i många fall att avse avlivning. Ersättning för åtgärderna bör utges av djurägaren. Plikt att delta i smittskyddsarbete gäller enligt 5 § förordning med allmän veterinär- instruktion en skyldighet för privatpraktiserandeT veterinärer attT på anmodan delta i smittskyddsarbete inom ett område där Jord- bruksverket föreskrivit vaccinering eller annan skyddsåtgärd för att förebygga att smittsam djursjukdom bryter ut eller sprids. Detta gäller bara under förutsättning attT antalet tjänsteveterinärer inte är tillräckligt för att de nödvändiga skyddsåtgärderna skall kunna utföras.T Veterinärerna har rätt till ersättning för sin insats. Tjänsteplikt förekommer för särskilda yrkeskategorier och för allmänheten i flera olika situationer. Enligt den numera upphävda lagen (1981:292) om tjänsteplikt för hälso- och sjukvårdspersonal samt veterinärpersonal gällde tjänsteplikt om riket var i krig eller vid krigsfara. finns motsvarande skyldigheter i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Totalförsvarsplikten kan, för- utom i form av värnplikt, fullgöras även som civilplikt eller allmän tjänsteplikt. Civilplikt förutsätter att den civilpliktige skrivits in efter mönstring eller annan särskild utredning av de personliga för- hållandena enligt 3 kapitlet lagen om totalförsvarsplikt. Allmän tjänsteplikt kan föreskrivas av regeringen när det råder höjd bered- skap i landet. Regeringen får besluta om höjd beredskap när är i krigsfara eller när det råder utomordentliga förhållande på grund av att det är krig utanför gränser. Enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor gäller tjänsteplikt även för enskilda personer. Där framgår i 6 kap 1 § att var och en som under kalenderåret fyller lägst 18 och högst är skyldig att medverka i räddningstjänst i den mån hans eller hennes kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter. Skyldigheten att medverka i rädd- ningstjänst förutsätter att en räddningstjänstsituation föreligger. En sådan situation förutsätter i sin tur att en olycka inträffat eller att det råder överhängande fara för att en olycka skall inträffa. Med olycka avses plötsliga oförutsedda händelser såsom bränder, skred, ras, översvämningar, oväder eller utflöde av skadliga ämnen. Det övergripande ansvaret för räddningstjänsten åvilar kommunerna. Staten ansvarar för vissa särskilt utpekade områden såsom fjäll- räddning, flygräddning, sjöräddning och räddningstjänst vid ut- släpp av radioaktiva ämnen. har samordnande uppgifter inom räddningstjänsten, men inga direkta lednings- funktioner. Bestämmelserna i nu berörda lagar är inte avsedda att tillämpas vid utbrott av smittsam djursjukdom. Ledningsfunktionerna är inte heller anpassade till de behov som finns vid utbrott av sådan sjuk- dom. Betydelsen av ett effektivt smittskydd har ökat . Därmed är det viktigare än förut att tillräckliga resurser kan mobili- seras tillräckligt snabbt. Mot den bakgrunden bör möjligheten för den ansvariga myndigheten att rekvirera extra veterinära resurser förstärkas i förhållande till nuvarande ordning. Regeln i 5 § förordningen med allmän veterinärinstruktion bör därför överföras till lag och förenas med ett straffansvar för den som utan giltiga skäl underlåter att inställa sig till beordrad tjänstgöring eller som avviker från sådan tjänstgöring. Straffansvar bör dock inte bli aktuellt i ringa fall. Den föreslagna regeln är avsedd att tillämpas om det finns sär- skilda skäl. Sådana skäl kan finnas om ett stort sjukdomsutbrott skulle inträffa eller om det föreligger överhängande fara för ett så- dant utbrott och beredskapen då behöver förstärkas mer än ordina- rie resurser medger. Det förutsätts alltså, liksom tidigare, att beho- vet av veterinära resurser inte kan tillgodoses på annat sätt. Vidare bör ett undantag införas av samma typ som föreslås för nödhjälps- skyldigheten. Det innebär att veterinären skall vara fritagen från skyldighet att delta i smittskyddsarbetet om det finns giltiga skäl på grund av bristande kunskaper, hälsa eller kroppskrafter. Länsveterinärerna har uppgivit att det i vissa fall är svårt att få en bild av den veterinära verksamheten i länet utöver den som bedrivs av distriktsveterinärerna. Vissa länsveterinärer menar att privat- praktikerna har satt i system att inte svara på brev eller underrätta myndigheterna om sin verksamhet. Liknande svårigheter har redo- visats i samband med djursjukdatarapporteringen.TPF16FPT I ett system som bygger på att fria entreprenörer svarar för vik- tiga samhällsuppgifter är det av stor betydelse att verksamheten kan följas upp och planeras. Det är bl.a. en förutsättning för att de veterinära resurserna i landets olika delar skall kunna inventeras. Mot den bakgrunden ökar betydelsen av tillförlitlig rapportering och det står klart att förutsättningarna för en sådan rapportering måste förstärkas betydligt i förhållande till nuläget. Det finns inte någon tydlig lagstadgad skyldighet för veterinä- rerna att rapportera om verksamheten till myndigheterna. Däremot följer viss rapporteringsskyldighet av förordningen med allmän veterinärinstruktion. I och , där kliniska veterinärtjänster uteslutande tillhandahålls av privata aktörer, finns redan sådana lagregler. Av 24 § 1 st. norska djurhälsopersonallagen framgår t.ex. att varje vete- rinär är pliktig att till vederbörande myndighet anmäla sin bostads- och praktikadress. Av tredje stycket i samma § framgår att veteri- nären därutöver är skyldig att inge de rapporter och anmälningar som myndigheterna bestämmer. Veterinärerna är också skyldiga att arkivera handlingar och samla de underlag som behövs för att rapporteringsskyldigheten i tredje stycket skall kunna fullgöras. Liknande skyldigheter bör införas även i svensk lag. Reglerna bör även innefatta ett bemyndigande för de myndigheter regeringen 16TP PT Se t.ex. betänkande av utredningen om översyn av djursjukdata, Nytt djurhälsoregister (SOU 2005:74). bestämmer att utfärda närmare föreskrifter om vad som skall rapporteras och på vilket sätt det skall ske. Exempel på viktiga data är uppgifter om verksamheten på jourtid som underlag för beslut om inskränkning eller utvidgning av jourverksamheten eller, i före- kommande fall, om justering av jourbidragen. En allmän rapporte- ringsskyldighet när det gäller verksamhetens adress, inriktning och omfattning är också viktiga underrättelser, som bör hanteras i sär- skild ordning genom det webbaserade veterinärregister som skall föreslås i det följande. 14.2.3Myndighetsuppgifter, uppföljning och tillsyn Förstärkta regler om tillsyn över veterinär verksamhet En lagstadgad rätt för tillsynsmyndigheten att ta del av handlingar samt få tillgång till lokaler i samband med tillsyn över veterinär yrkesutövning införs. ges rätt att utfärda förelägganden som kan förenas med vite. har , som är tillsynsmyndighet över veterinär yrkesutövning, ingen uttrycklig lagstadgad rätt att ta del av t.ex. journaler och andra handlingar som behövs för tillsynen. Det finns inte heller någon rätt att få tillträde till mottagnings- och kontorslokaler samt andra utrymmen som kan behöva inspekteras. Däremot framgår av 8 § lagen (1994:844) om behörighet att utöva veterinäryrket att en veterinär är skyldig att låta sig inspekteras av tillsynsmyndigheten. Det framgår dock inte vad en sådan inspek- tion kan innebära. Som visats i kapitel 10 finns i våra grannländer väl utbyggda lag- stadgade verktyg för att säkerställa en effektiv tillsyn. I skall veterinärer på tillsynsmyndighetens anmodan lämna alla upp- lysningar myndigheten behöver för sin tillsyn samt, utan ersätt- ning, bistå myndigheten med undersökningar, inspektioner, prov- tagningar och andra åtgärder. Det gäller även tillsyns- och kon- trollåtgärder som kan följa av . Den veterinär som un- derlåter att lämna tillfredsställande upplysningar eller bistånd kan dömas till böter. Liknande regler bör införas också i . Såväl Jordbruks- verket som enskilda länsveterinärer har påpekat att bristen lagstöd är en viktig orsak till att tillsynen inte fungerat tillfredsställande. Regler av föreslagen innebörd kan bidra till att understryka vikten av en effektiv tillsyn både för tillsynsmyndigheterna och de en- skilda veterinärföretagen. Dessutom ökar behovet av tillsyn när samhällsviktiga veterinäruppgifter skall utföras av många små pri- vata veterinärföretag istället för av ens stor statlig aktör. En reglering som svarar mot dessa önskemål har föreslagits av inom ramen för utredningens förslag till heltäckande djursjukvårdslagstiftning. Om förslaget förverkligas har syftet i denna del i det närmaste uppnåtts. En möjlighet att förelägga en veterinär vid vite att vidta rättelse av missförhållanden bör dock komplettera reglerna. I annat fall bör en reglering av före- slagen innebörd införas i lagen om behörighet att utöva veterinär- yrket. Ett webbaserat veterinärregister i kombination med en skyldighet för yrkesverksamma veterinärer att fortlöpande uppdatera upp- gifterna i registret införs. En lösning med privata aktörer som bas i den veterinära organisa- tionen ställer betydligt större krav än på kunskap om de vete- rinära resurserna i privat sektor och på uppföljning av den veteri- nära situationen i landets olika delar. Det är bl.a. en förutsättning för att det skall gå att bedöma vilken typ statliga insatser som eventuellt behövs, var de behövs och i vilken omfattning. Av naturliga skäl är deT statligaT distriktsveterinärernas förhållanden väl kartlagda. sammanställer också en s.k. veterinärmatrikel. Denna omfattar alla verksamma veterinärer. Dessa redovisas i en allmän del för hela riket samt länsvis. Även länsveterinärer, besiktningsveterinärer och djurhälsoveterinärer in- går i matrikeln. Underlaget för matrikeln inhämtas från länsveterinärerna. Dessa har för utredningen redovisat svårigheter i flera fall med att få in uppgifter från de privatpraktiserande veterinärerna. I något län har uppgivits att privatpraktikerna har satt i system att inte svara på förfrågningar och underlåter att meddela ändringar av t.ex. adress och verksamhetens inriktning. Det innebär att uppgifterna i veteri- närmatrikeln inte sällan är felaktiga. Praktiserande veterinärer har uppgivit att så ganska ofta är fallet. Veterinärmatrikeln är ett föråldrat och ineffektivt sätt att samla information om de veterinära resurserna i landet. Den nya veteri- närorganisationen ställer krav på ett modernt, datoriserat veteri- närregister, som kan underlätta för veterinärerna att rapportera in uppgifter och som kan användas som underlag för myndigheternas bedömningar och analyser av veterinärväsendets funktionssätt. En viktigt utgångspunkt är att de enskilda veterinärernas affärs- och driftförhållanden kan omgärdas med en fungerande sekretess. Denna bör kunna säkerställas bättre med ett datoriserat system än med en tryckt veterinärmatrikel. Informationssystem av denna typ finns, som redovisats i kapitel 10, t.ex. i . Det danska systemet infördes . Det danska veterinärregistret (VetReg) är webbaserat och tillträde för- utsätter att veterinären använder användarnamn och lösenord. I samband med att en veterinär auktoriseras (veterinärlegitimation utfärdas) matas de uppgifter veterinären angivit i sin ansökan in i systemet av Foedevarestyrelsen, som är systemadministratör. Den som har auktorisation att bedriva veterinär verksamhet är därefter skyldig att fortlöpande hålla uppgifterna i registret aktuella ifråga om personliga uppgifter, t.ex. adressuppgifter. Eventuella nya upp- gifter om auktorisationen införs däremot av systemadministratö- ren. Om veterinären startar en veterinärpraktik skall detta anmälas i VetReg i särskild ordning. I själva verket upprättas praktiken ge- nom registrering i VetReg. Veterinärer tilldelas då automatiskt ett praktiknummer. En elektronisk kvittering på den upprättade vete- rinärpraktiken sker, som kan skrivas ut av veterinären. Även upp- gifter om praktiken skall uppdateras fortlöpande, t.ex. uppgifter om ändrad inriktning eller nya jourförhållanden. Det gäller också samarbeten med andra veterinärpraktiker om t.ex. jour, administ- rativa samarbeten eller samarbeten om djurhälsorådgivning. Om sådana samarbeten, eller veterinärpraktiken i sin helhet, upphör skall detta givetvis också anmälas till registret. Anmälan skall ske den anmälningspliktiga händelsen inträffat. Underlåtenhet att fullgöra anmälningsskyldigheten kan straffas med böter. Det danska systemet, som är särskilt avpassat för en veterinär- verksamhet uteslutande i privat regi, kan tjäna som förebild för ett motsvarande veterinärregister i . Det svenska systemet bör, liksom det danska, omfatta två nivåer. Den ena nivån avser uppgif- ter om datum för legitimation och andra offentliga uppgifter som systemadministratören för in samt personliga uppgifter om adress m.m. som veterinären uppger. Den andra nivån avser registrering av veterinärverksamhet. Det är lämpligt att ålägga varje veterinär som bedriver veterinär yrkesverksamhet en skyldighet att hålla uppgif- terna i registret aktuella. Det är från samhällets utgångspunkter viktigt att registret innehåller korrekta uppgifter. Det finns därför anledning att införa en möjlighet att förelägga veterinärer vid vite att fullgöra sin rapporteringsskyldighet. ges i uppdrag att se över Vet@-systemet och an- passa det så att det kan användas av alla praktiserande veterinärer med, så långt möjligt, motsvarande funktioner och användbarhet som gällt för de statliga distriktsveterinärerna. Den nya ordningen innebär att olika system för journalföring, djursjukdatahantering och ekonomiredovisning be- höver ses över. har distriktsveterinärerna en fördel jämför med de privatpraktiserande kollegorna i detta sammanhang. tillhandahåller datoriserade verktyg för journal- föring med automatiska funktioner för djursjukdatarapportering. Kostnaderna för IT-systemen i den del som rör distriktsveterinä- rerna betalas direkt från anslaget. införde på försök liknande funktioner, Vet@Privat, för privatpraktiker. Få privatpraktiserande veterinärer anslöt sig och försöket avbröts därför. Huvudorsaken var, såvitt kunnat utrönas, en misstro mot att rapportera in elektroniska data till en myndighet, som bedriver konkurrerande verksam- het. De flesta privatpraktiker har alltjämt separata pappersbaserade system för journalföring och djursjukdatarapportering. Djursjuk- datarapporteringen sker då på blankettset, som skickas till Jord- bruksverkets CDB-enhet i . Det finns dock möjlighet för privatpraktiker att använda ett kombinerat datoriserat system, förutsatt att jordbruksverket godkänt systemet. Kostnaderna för systemet betalas givetvis av det enskilda veterinärföretaget. Med den föreslagna ordningen bör en sammanhållen systemlös- ning på nytt erbjudas de praktiserande veterinärerna. Denna funk- tion kan innehålla journalföringssystem med automatisk djursjuk- datarapportering och även omfatta de övriga data och rapporter som och andra myndigheter behöver för analys och uppföljning av marknaden och som underlag för tillsyn. Exem- pelvis kan det webbaserade veterinärregistret knytas till rapporte- ringssystemet. I systemet kan också byggas in en möjlighet att snabbt nå ut med viktig information till de praktiserande veterinä- rerna, t.ex. information om smittläget. Det är givetvis av stor bety- delse att systemet kan byggas med en hög säkerhet från sekretess- synpunkt. Det skall inte finnas möjligheter för enskilda veterinär- företag att ta del av konkurrerande företags förhållanden eller vilka prestationer som där utförs. bör alltjämt vara systemadministratör. Verket bör få i uppdrag att se över de nuvarande systemen inom Vet@ så att ett sammanhållet, modernt, säkert och konkurrensneutralt in- formationssystem för veterinär verksamhet kan erbjudas. Myndighetsutövning genom privata veterinärer En möjligheter införs för privata veterinärer att utföra officiella veterinäruppgifter som innefattar myndighetsutövning utan krav på offentlig anställning. Som framgått måste alltjämt de praktiserande veterinärerna i stor utsträckning utgöra basen i verksamheten med officiella och andra offentliga veterinäruppgifter som innefattar myndighetsutövning. Ett system med särskilda statliga funktionärer som utför dessa uppgifter skulle, som närmare utvecklats i kapitel 12, kräva en ge- nomgripande förändring i myndighetsstrukturen, som också på- verkar många myndighetsområden utanför det veterinära arbets- fältet. Några sådana förslag kan inte komma ifråga inom ramen för uppdrag. De officiella veterinäruppgifterna är viktiga från ett hygien- och djurskyddsperspektiv, men det ligger också i företagens intresse att verksamheten fungerar väl. En utebliven eller fördröjd veterinär- kontroll, t.ex. ett djurhälsointyg, medför störningar för företagen. Som framgått i kapitel 9 är det nästan utan undantag distrikts- veterinärer som utför de officiella veterinäruppgifterna. Med offici- ella veterinäruppgifter menas myndighetsåtgärder som krävs enligt bl.a. vid internationell handel med djur och djurpro- dukter. Den som utför uppgiften skall vara officiell veterinär. ciell veterinär är den veterinär som utses att vara det av landets be- höriga myndighet. Även uppdrag att vara besiktningsveterinär är ett sådant officiellt veterinäruppdrag. Dessa uppdrag innefattar i regel myndighetsutövning. Enligt svensk rätt kan myndighetsut- övning inte utan stöd av lag ske genom personer som inte är an- ställda i en myndighet. Det innebär att en privatpraktiker måste anställas tillfälligt för att komma ifråga för officiella veterinärupp- drag.