sou · GWB382 · 2008-09-25 00:00:00 — Bedömning: Det s.k. kvalificerade insolvensrekvisitet bör ta sikte på en mer kortsiktig prognos än den som görs enligt gällande rätt. Utgångspunkten bör alltså fortfarande vara att gäldenären måste vara insolvent, inte bara vid ansökningstidpunkten utan även fram- gent, för att kunna beviljas skuldsanering. Ett sätt att angripa problematiken med svårgjorda insolvens- bedömningar, utan att kravet på kvalificerad insolvens tas bort som rekvisit för skuldsanering, skulle kunna vara att införa en ny bedöm- ningsmodell. Vad det här är fråga om är huruvida en f.d. närings- idkare ska kunna anses uppfylla lagens obeståndskrav trots en mer eller mindre osäker prognos avseende framtida förhållanden. följer av lagen att en gäldenär är kvalificerat insolvent om han eller hon är på obestånd och så skuldsatt att han eller hon inte kan antas ha förmåga att betala sina skulder inom överskådlig tid. Frågan nu är närmast om formuleringen i sig ska ses som någon form av bevislättnad av betydelse när det gäller prognosen. I lagrådsremissen till skuldsaneringslag var kravet så skuldsatt att han inte förmår att betala, vilket var en formulering som tagit fram (se prop. 1993/94:123 s. 247 och 273). Lagrådet ersatte detta – utan att bifoga några kommen- tarer – med så skuldsatt att han inte kan antas ha förmåga att betala (a. prop. s. 309), vilket alltså också togs till vara i den följande propositionen och ledde till lagstiftning. Frågan är vad den av Lagrådet tillförda lagtexten gav för effekt på de krav som ställs på gäldenären när det gäller bevisningens styrka. Lagrådets tillrättaläggande av den föreslagna lagtexten skulle Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare nämligen kunna ses som ett hänsynstagande till svårigheterna att med exakt precision slå fast gäldenärens ekonomiska framtid. Gäldenären kan i princip aldrig prestera utredning som kan leda till att KFM eller domstolen med fullkomlig säkerhet kan konstatera att gäldenären inte kommer att kunna betala (något som dock lagrådsremissens lagförslag antyder); det är nämligen omöjligt att föra bevisning om eller beakta att en gäldenär t.ex. kan vinna på lotterier eller erhålla medel genom testamente (jfr s. 67). Lagrådets okommenterade ändring av lagtexten gav under alla omständigheter inte upphov till någon förklaring i övervägande- delen (jfr s. 91 f., där det inte talas om en bevislättnad – tvärtom används där fortfarande orden inte förmår betala i den löpande texten). I förarbetena sägs också att skuldsanering inte kan beviljas bl.a. då det inte är möjligt, eller i vart fall förenat med större svårigheter, att göra en någorlunda säker prognos (a. prop. s. 92; ett typexempel som anges är att gäldenären har drabbats av en konjunkturbetingad arbetslöshet). Hur det förhåller sig med situationer då det föreligger vissa mindre svårigheter att göra prognosen är inte givet. I författnings- kommentaren anges dock att betalningsoförmågan skall förväntas bestå och att betalningsoförmågan kan antas vara – om än inte permanent – så bestående i ett längre tidsperspek- tiv samt att det i princip inte ska vara möjligt att se att den någonsin upphör (a. prop. s. 197). Som tidigare nämnts ankommer det på gäldenären att i sin an- sökan visa att kravet på kvalificerad insolvens är uppfyllt (a. prop. s. 213). Skrivningarna i nuvarande lagtext skulle kunna förstås på så sätt att den insolventa gäldenären endast behöver göra antagligt att han inte kan betala sina förfallna skulder heller eller att han eller hon ska presentera full bevisning rörande det faktum att han eller hon inte lär kunna (dvs. inte kan antas) göra rätt för sig. Avsikten bakom formuleringen kan dock inte rimligen ha varit någon annan än att en bevislättnad skulle åstadkommas. I den rikt- ningen talar också med önskvärd tydlighet att Lagrådets formuler- ing utan vidare anammades i den följande propositionens lagtext. Under alla omständigheter anser jag att det i lagtexten bör in- föras en tydlig markering av att den prognos som ska göras avse- ende gäldenärens betalningsoförmåga på det presenterade materialet Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare inte behöver vara helt entydig för att gäldenären ska anses uppfylla kravet på framtida insolvens. Mitt förslag är att skuldsanering ska komma i fråga om gälde- nären är på obestånd och så skuldsatt att han eller hon kan antas sakna förmåga att betala sina skulder i ett längre perspektiv. (Hur prognosen ska omfatta återkommer jag till nedan.) Det rör sig m.a.o. om en omformulering av det nuvarande kvalificerade insolvensrekvisitet som tydliggör att kravet på hur säker prognosen ska vara är tämligen lågt satt och som mer uttryckligt tar avstånd från ursprungliga formulering och formu- leringen i lagrådsremissen till lag. Med nuvarande regler ska prognosen ta sikte på gäldenärens betal- ningsförmåga inom överskådlig tid. I avsnitt 6.6 föreslår jag att de betalningsplaner som ska bestäm- mas vid skuldsanering (se 9 §) ska löpa . Det utgör en förkortning jämfört med vad som gäller , då är utgångs- punkten. Någon direkt koppling mellan å ena sidan betalningsplanens längd och å andra sidan den bedömning av långvarigheten i gälde- närens insolvens som ska göras finns i och för sig inte (s. 66). Jag anser under alla omständigheter att prognosen inte ska behöva sträcka sig lika långt framåt i tiden som med nuvarande regler, då det som tidigare nämnts förutsätts att det i princip inte ska vara möjligt att se att betalningsoförmågan någon- sin upphör för att kvalificerad insolvens ska anses föreligga. Här- igenom blir det än tydligare att en sådan regeltillämpning som rela- teras i rättsfallet RH 2005:33 inte ska behöva göras av besluts- instansen. (Den prognos som gjordes där synes mer eller mindre ha tagit sikte på permanent betalningsoförmåga.) För att manifestera denna kursändring menar jag att man bör överge riktmärket inom överskådlig tid i lagtexten. Jag anser att det framstår som mer adekvat (och hanterligt) att låta det ekono- miska ingångskravet vara avhängigt den förväntade betalningsoför- mågan . Enligt min uppfattning bör detta avse en tidsperiod . Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare Jag noterar att en viss uppmjukning har förordats också av KFM, som anfört att en betalningsoförmåga som för- väntas bestå 5–borde vara tillräcklig för att uppfylla lagens insolvenskrav (Processägarens ställningstagande , nr 14/08/Skusan, dnr 801 678-08/121 – jfr SOU 1990:74 s. 275). Lättnaderna i kraven på prognosens räckvidd har förutsättningar att förenkla bedömningarna för beslutsorganen (KFM respektive domstol). Betalningsoförmågan kan bedömas bestå utan att man för den skull behöver komma fram till att den lär bestå . Trots att en modifiering föreslås av det ekonomiska ingångs- kravet anser jag att det finns starka pedagogiska skäl för att även fortsättningsvis använda nuvarande övergripande terminologi. Så- ledes bör begreppet kvalificerad insolvens kunna behållas i skuldsaneringssammanhang som en beskrivning av skuldsanerings- gäldenärens betalningsoförmåga, trots att det genom mitt förslag blir föremål för en omdefinition. I likhet med vad som gäller bör begreppet som sådant dock inte anges i lagtexten. Här föreslås alltså inte bara att själva benämningen kvalificerad insolvens ska behållas, utan även att det alltjämt rent principiellt ska vara fråga om en kvalifikation av insolvensen för att skuldsaner- ing ska kunna beviljas. Men de nu föreslagna förändringarna kommer – helt i linje med mitt uppdrag – i praktiken att innebära att det skapas en enklare väg in i skuldsaneringsförfarandet. Eftersom bedömningen av såväl säkerheten i insolvensprognosen som var- aktigheten av insolvensen ska vara betydligt mer generös mot gälde- nären, kan fler gäldenärer komma i åtnjutande av skuldsanering. är ändringarna inte så långtgående att det allmänna för- troendet för skuldsaneringsinstitutet ska behöva drabbas negativt. I grund och botten är det alltjämt fråga om att endast gäldenärer som befinner sig i en mycket brydsam ekonomisk situation ska kunna beviljas skuldsanering. Bedömningen av den kvalificerade insolven- sen är dessutom bara ett första steg mot en skuldsanering (om än ett viktigt sådant) – till detta kommer den viktiga samlade skälig- hetsbedömningen i varje enskilt fall. Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare Bedömning: Skuldsaneringslagens regler om behandlingen av gäldenärens skulder bör gälla även fortsättningsvis (se 7 §). Jag har tidigare konstaterat att skuldsaneringsinstitutet är – och även fortsättningsvis bör vara – underordnat konkursinstitutet. Det be- tyder bl.a. att en ansökan om skuldsanering förfaller om gäldenären försätts i konkurs, men också att en ansökan om skuldsanering från en gäldenär som är försatt i konkurs ska avvisas (se 32 § första stycket SksanL och s. 270). Inget hindrar dock att en gäldenär ansöker om skuldsanering efter det att konkursen avslutats. Eftersom betydelsen av skuldernas ålder (och den tid som överskuldsättningen pågått) tonas ned genom mitt förslag, kan det förväntas att ett större antal f.d. näringsidkare kommer att ansöka om skuldsanering efter den tidpunkt då de har kommit ur ett konkurstillstånd. Frågan är om detta trimmade scenario, som även ska ses mot bak- grund av de föreslagna justeringarna av det kvalificerade insolvens- rekvisitet, kräver anpassningar i skuldsaneringslagens regler om gäldenärens skulder på något sätt. Sedan en fysisk persons konkurs avslutats finns i allmänhet ett mycket gott utredningsmaterial gällande den f.d. näringsidkarens aktuella ekonomiska situation. Tanken är att detta ska ses som en handläggningsmässig fördel när denne sedan går in i ett skuldsaner- ingsärende. Om justeringar görs av ålderkravet finns dock viss risk för att det kan finnas fler fordringar i bakgrunden som är tvistiga när gäldenären ansöker om skuldsanering (se 9 kap. 13–19 §§ konkurslagen). Borgenärernas anspråk har kanske inte hunnit bli föremål för prövning, t.ex. i en särskild rättegång, vilket medför en fara för att betalningsskyldigheten kan slås fast först sedan hand- läggningen av skuldsaneringsärendet påbörjats och kanske t.o.m. avslutats. Näringsidkaren kan också ha ett latent ansvar för t.ex. skatte- fordringar eller andra fordringar som är beroende av villkor, inte är till beloppet fastställda eller inte är förfallna till betalning när det blir aktuellt att inleda skuldsaneringen. Visserligen omfattar en skuldsanering inte en fordran som är tvistig (7 § tredje stycket 5 SksanL). Vidare finns en möjlighet att Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare från en skuldsanering undanta fordringar som är beroende av vill- kor, inte är till beloppet fastställda eller inte är förfallna till betal- ning. Borgenären kan också bevilja anstånd med betalningen av sådana fordringar (7 § andra stycket SksanL). En grundläggande princip i skuldsaneringslagen är dock annars att alla skulder som uppkommit före den dag då beslut meddelats om inledande av skuldsanering ska omfattas av skuldsaneringen (se 7 § första stycket SksanL). Den rehabiliterande effekten av skuld- saneringen blir givetvis mindre, om flera fordringar faller utanför. Skulder av detta slag kan komma att finnas kvar även efter det att en betalningsplan har löpt ut, vilket naturligtvis kan utgöra en hämsko för en gäldenär som vill starta upp ny näringsverksamhet möjligt. Därtill kommer att förutsättningarna för en be- slutad skuldsanering kan rubbas, om någon fordran plötsligt till- kommer. (I vissa fall kan dock gäldenären förbehållas ett betalnings- utrymme i den betalningsplan som ska fastställas för gäldenären, se 9 § första stycket 4 – märk väl att förbehåll dock aldrig bör medges för tvistiga fordringar, se s. 167 f.) Farhågorna för detta scenario ska kanske likväl inte överdrivas. Om alltför många undantag från huvudregeln i 7 § första stycket SksanL aktualiseras bör skuldsanering vägras – skuldsanerings- institutet är inriktat på att lösa problemet med en stor konstaterad skuldmassa, varför det inte får råda några mer betydande oklarheter om existensen eller omfattningen av enskilda skulder i skuldmassan (se s. 151). Inget hindrar dock att gäldenären ansöker om skuldsanering i ett senare skede, när skuldbilden klarnat. (Rör det sig dessutom om tvistiga fordringar av någon större volym lär det f.ö. ofta kunna ifrågasättas om det kvalificerade insolvens- rekvisitet är uppfyllt.) Någon risk för att gäldenären oriktigt medger betalningsansvar för tvistiga fordringar – i akt och mening att uppfylla kravet på skuldsaneringslagens krav på kvalificerad insolvens eller i syfte att bli helt skuldfri efter avslutad skuldsanering – kan inte anses före- ligga. Sådana situationer skulle teoretiskt sett kunna uppkomma redan med dagens regelverk. Ett dylikt beteende skulle dessutom kunna läggas gäldenären till last vid den allmänna skälighetsbedöm- ningen. Jag anser följaktligen att skuldsaneringslagens regler om behand- lingen av gäldenärens skulder inte behöver anpassas särskilt till de ändringsförslag som presenteras i delbetänkandet. Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare 6.6Betalningsplanen förkortas till tre år Förslag: Den betalningsplan som ska bestämmas vid en skuld- sanering ska som huvudregel löpa . Som har nämnts är riktmärket i direktiven att en seriös företagare snabbt ska komma tillbaka efter en konkurs. Med nuvarande regler är en av bromsklossarna för en sådan ut- veckling att en (f.d.) näringsidkare som underkastar sig en skuld- sanering är mer eller mindre låst av en betalningsplan , i de allra flesta fall (se 9 § fjärde stycket SksanL och prop. 2005/06:124 s. 52). kvarstår alltså skulderna till viss del men kan dessutom återuppstå till ursprunglig nivå om gäldenären missköter sina åtaganden (24 § första stycket 4 SksanL). Gäldenären har i första hand en skyldighet att efter sin yttersta förmåga tillgodose borgenärernas krav på betalning för sina fordringar i enlighet med betalningsplanen. Skuldsaneringslagen ställer i och för sig inte upp något förbud mot att gäldenären trots allt startar näringsverksamhet . Betal- ningsplanen är givetvis ändå ett hinder för de eventuella planer på nyföretagande som den f.d. näringsidkaren kan bära på. De förslag som tidigare diskuterats går ut på att förkorta den tid som en näringsidkare ska behöva vänta innan han eller hon kan komma i fråga för skuldsanering. Förslagen om att skuldernas ålder inte längre ska beaktas särskilt (vilket tonar ned kravet på att överskuldsättningsproblemen ska ha pågått under för att skuldsanering ska framstå som ett skäligt alternativ) torde i vissa fall kunna förkorta väntetiden avsevärt. Den nedbrytande effekten av långvarig överskuldsättning är väl känd och framträder än tydligare i de rapporter och andra skrifter som jag hänvisar till i delbetänkandet. För att ytterligare främja idén om att näringsidkare ska kunna starta ny näringsverksamhet innan de tappar lusten och förmågan finns därför anledning att över- väga om man även skulle kunna förkorta betalningsplanens löptid. får det inte glömmas bort att längden på betalnings- planen har stor betydelse för borgenärernas befogade intressen av högsta möjliga betalning för sina fordringar – betalningsplanens längd avgör i praktiken hur mycket borgenärerna kan få ut av sina fordringar. Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare Inte heller vill jag bidra till situationer i vilka näringsidkare strävar efter att förstärka en redan hopplös skuldsituation för att efter en oundviklig konkurs komma i åtnjutande av en betalningsplan med stor attraktionskraft, något som ju bara avses bli möjligt för dem som – utöver andra krav – är kvalificerat insolventa. En ändring som innebär en förkortning av normaltiden för betalningsplanen skulle också kunna angripas för att den leder till orättvisa resultat. En viss f.d. näringsidkare, som är svårt skuld- tyngd efter en konkurs men som likväl inte bedöms uppfylla kravet på kvalificerad insolvens, skulle under betalningsplansliknande förhållanden kanske behöva långt på sig för att bli fri från sina skulder, medan hans eller hennes näringsidkarkollega, som inte nödvändigtvis hade större ursprungliga skulder men som förutsågs ha sämre förutsättningar att på egen hand bli solvent, skulle kunna vara skuldfri efter en (jämfört med dagens regler) förkortad betalningsperiod. – Denna inkonsekvens är dock synlig även i dagens lagstiftning och får anses vara inbyggd i skuldsaner- ingslagens konstruktion; gäldenärens nettoskuldbörda avgör inte på egen hand vare sig frågan om han eller hon ska beviljas skuld- sanering eller frågan hur borgenärernas intressen ska tillgodoses . Jag noterar att och i samband med en analys av skuldsaneringsprocessen före- slog att betalningsplanen i normalfallet borde löpa . Som skäl angavs att gäldenären ofta har en svår situation innan skuldsanering kan bli aktuell. Vidare har denne ofta varit föremål för löneutmätning. Som skäl för en förkortning av normaltiden för betalningsplanen anfördes också att en kortare skuldsaneringsperiod kan ge borgenärerna större incitament att i stället gå med på förslag till frivilliga uppgörelser (RSV Rapport 2002:5, refererad i SOU 2004:81 s. 79 f. och 234 f.). – Skuldsaner- ingsutredningen avfärdade möjligheten att förkorta betalnings- perioden till med motiveringen att var en etablerad och accepterad period samt att en förkortning skulle medföra risk för att skuldsaneringsinstitutet ifrågasätts. Utredningen hänvisade också till att skuldsaneringslagen måste leva upp till kravet på att vara borgenärsgynnande. framhöll utredningen att det är bäst ur rehabiliteringssynvinkel att betalningsperi- oden inte blir alltför lång (SOU 2004:81 s. 234 ff.). I den efter- följande propositionen framhölls kort och gott att en bibehållen Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare huvudregel om en femårig betalningsplan framstod som lämplig (prop. 2005/06:124 s. 52). Hur man än resonerar går det emellertid inte att komma fram till annat än att detta utredningsuppdrag i grunden syftar till att förskjuta balansen mellan gäldenärernas (inte minst de f.d. närings- idkarnas) och borgenärernas intressen till förmån för den förra kate- gorin, vilket enligt direktiven också kan härledas till det samhälls- ekonomiska intresset av nyföretagande. Jag anser mot denna bakgrund att betalningsplanen bör löpa , i stället för – som – normalt . En treårsperiod kan inte jämföras med den korta skuldnedskriv- ningsperiod som följer för t.ex. en egenföretagare enligt engelsk rätt och som mynnar ut i s.k. discharge. Å andra sidan kan det inte heller hävdas att en saneringsperiod spolierar en f.d. näringsidkares eventuella intresse av att starta på nytt. Jag vill tillägga att en förkortning av betalningsplanens löptid från fem till inte kommer att få någon större effekt på borge- närers intressen av betalning i de skuldsaneringsärenden där gälde- närens bristande betalningsförmåga mynnar ut i en skuldsanering utan betalningsplan. (Enligt en av refererad undersökning från är ca hälften av alla skuldsaner- ingsbeslut s.k. noll-beslut, medan betalningsprocenten i bortåt hälften av de återstående fallen uppgår till högst , se s. 163. I SOU 2004:81 s. 79 refereras uppgifter om att uppskattningsvis 35–av de förslag som fastställts av KFM varit noll-beslut.) När betalningsplanen diskuteras vill jag också anföra att jag inte ser behov av att föreslå regler om någon särskild buffert för nyföretagande när gäldenärens förbehållsbelopp ska bestämmas (jfr 9 § andra stycket SksanL). I den mån gäldenären ger till känna att han har för avsikt att påbörja ny verksamhet för sin och sin familjs försörjning torde medel i viss mån förbehållas honom vid skuld- saneringsbeslutet. Enligt den praxis som utvecklats kan gäldenären därutöver t.o.m. medges mindre belopp för oförutsedda utgifter vid sidan av vad som direkt följer av löneexekutionsnormen (se prop. 2005/06:124 s. 48 f.). En särskild fråga i sammanhanget är om den som har för avsikt att påbörja ny näringsverksamhet hindras av det nuvarande regel- verket kring utfärdande av F-skattsedel och om det mot denna bak- grund är realistiskt att över huvud taget diskutera möjligheterna att starta ny verksamhet under pågående skuldsanering. Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare betydelse för denna frågeställning finns i 4 kap. 6–15 §§ skatte- betalningslagen (1997:483). Av dessa följer bl.a. att F-skattsedel i vissa situationer inte får utfärdas förrän efter ett återkallelse- beslut, bl.a. då gäldenären har missbrukat sin F-skattsedel. Inte heller får F-skattsedel utfärdas så länge några i lagen närmare angivna återkallelsegrunder föreligger. (Bl.a. gäller detta en gäldenär som inte har följt föreläggande att lämna självdeklaration, som är i konkurs eller som har meddelats näringsförbud.) Jag vill här peka på att ett visst samband mellan regelverken kan sägas föreligga genom att det i många fall då en F-skattsedel inte får utfärdas knappast heller torde vara skäligt att bevilja skuldsanering. Jag konstaterar också att det i regel inte torde finnas något hinder mot att utfärda F-skattsedel i den mån skuldsanering har beviljats gäldenären. I mitt uppdrag kan under alla omständigheter inte sägas ligga att jag ska ompröva möjligheterna att erhålla F-skattsedel, i syfte att ytterligare förbättra en misslyckad näringsidkares chanser att starta på nytt. Sådana regler skulle för övrigt inte heller kunna inskränkas till just sådana f.d. näringsidkare som är föremål för skuldsanering. Förutsättningarna att erhålla F-skattsedel påverkas hur som helst inte av det faktum att gäldenären genomgår skuldsanering. Förslag: En ansökan om omprövning av skuldsanering i anled- ning av väsentligt förbättrade förhållanden ska, i stället för vad som gäller , ges in . Betalningsplanens löptid ska kunna förlängas till som längst . Jag har tidigare framhållit att det bör skapas en snabbare väg för ekonomisk rehabilitering av överskuldsatta f.d. näringsidkare, typiskt sett sådana som relativt varit försatta i konkurs. Detta ska alltså åstadkommas genom ingrepp i bestämmelserna om hur den allmänna skälighetsprövningen bör göras, men även genom vissa lättnader när det gäller prövningen av den f.d. näringsidkarens kvalificerade insolvens samt ändringar i betalningsperiodens längd. Den procedur som gäldenären förväntas bli slussad genom kan förmodas bli väsentligt kortare rent tidsmässigt, vilket är helt i linje med utredningsdirektiven. innebär ändringarna att det Skuldnedsättning för överskuldsatta företagare kan bli problematiskt i vissa fall att – med samma precision som är möjlig – bestämma en betalningsplan (se 9 § första stycket 4 SksanL) och ett förbehållsbelopp för gäldenären (se 9 § andra stycket). Detta väcker frågan om reglerna om omprövning av skuldsaner- ing bör anpassas till det nya, snabbare förfarandet (se 24–28 §§ SksanL). Inte minst kan det diskuteras hur man bör hantera situationer då den f.d. näringsidkaren lyckas starta ny verksamhet som faller väl ut , trots att detta kanske inte framstod som rimligt eller troligt för själva skuldsaneringsbeslutet. Utökade omprövningsmöjligheter skulle kunna bidra till att eventuella felbedömningar rättas till. Ett typexempel på en situation som skulle kunna ge anledning till allmän misstro mot skuldsaneringsinstitutet, inte minst från borgenärskollektivet, är följande. En näringsidkare avslutar genom konkurs sin verksamhet och går in i skuldsaneringsinstitutet med en övermäktig skuldbörda, något som resulterar i en skuldsanering utan betalningsplan (ett s.k. noll-beslut). Han ger under utredningen till känna att hans fram- tidsutsikter ser dystra ut och att han inte tror sig orka starta en ny verksamhet. startar gäldenären mot förmodan upp en ny rörelse som ger ett inte obetydligt överskott.