sou · GVB338 · 2008-01-01 00:00:00 — En utgångspunkt kan tas i berömda definition 1988 av hållbar utveckling: En hållbar utveckling kan definieras som en utveckling som tillfreds- ställer dagens behov utan att äventyra kommande generationers möj- ligheter att tillfredsställa sina behov. (Vår gemensamma framtid, 1988, s. 57). Om vi accepterar tanken om en hållbar utveckling accepterar vi alltså att vi har en moralisk förpliktelse mot framtida människo- generationer. Resurser och bördor bör fördelas rättvist mellan nu levande och kommande generationer. Detta betyder att rättvise- principen har tidsmässigt utvidgats till att innefatta inte bara nu levande människor utan också kommande människogenerationer. I vårt handlande och vår samhällsplanering bör vi alltså ta moralisk hänsyn inte bara till nu levande människor (traditionell antro- pocentrism), utan också till kommande människogenerationer (intergenerationell antropocentrism). Här kan vi tala om en ny etik. har vi människor sällan föreställt oss att vi skulle kunna ha ett moraliskt ansvar som sträcker sig längre än någon generation eller två in . Men kärnavfallsfrågan vidgar ansvaret på ett dramatiskt sätt längre än vi kan föreställa oss, dvs. så länge som kärnavfallet utgör en hälsofara, dvs. 100 000-tals år in . En viktig forsknings- och värderingsfråga blir då natur- ligtvis vad mer exakt detta ansvar eller hänsyn innebär, i synnerhet i situationer när våra intressen kan komma i konflikt med de intres- sen som kommande generationer kan tänkas ha. Detta nya miljö- etiska tänkesätt (som också kallats den hållbara utvecklingens etik) dominerar i den politiska debatten både nationellt och internationellt. Sammanfattningsvis kan man alltså i regelverket kring hante- ringen av kärnavfall urskilja en etisk teori sammansatt av en utili- taristisk princip och en ansvars- och rättviseprincip. Enligt den utilitaristiska principen ska man eftersträva ett sådant beslut i kärn- avfallsfrågan som sannolikt – för alla som berörs av beslutet – med- för ett större överskott av lust över lidande än varje annan hand- ling. BAT och optimering antas ligga i linje med denna princip. En- ligt ansvars- och rättviseprincipen ska kärnavfallet hanteras på ett sätt som tillfredsställer dagens behov utan att äventyra kommande generationers möjligheter att tillfredsställa sina behov. I detta kapitel har vi sammanfattat det svenska regelverket för hanteringen av det använda kärnbränslet från svenska kärnkraft- verk. Det återfinns i olika författningar, främst kärntekniklagen och , samt SKI:s och SSI:s föreskrifter och allmänna råd. Dessa bestämmelser och rekommendationer är avstämda mot olika internationella överenskommelser och fördrag. I olika avseen- den kan man i detta regelverk också urskilja vissa grundläggande etiska riktlinjer. Lagstiftningen tillsammans med SKI:s och SSI:s föreskrifter har varit vägledande för inriktningen av SKB:s slutförvarsprogram. Föreskrifterna har dock i viss utsträckning tillkommit parallellt med att SKB har utvecklat slutförvarsprogrammet. Detta regelverk i sin helhet kommer att vägleda den kommande prövningen av SKB:s ansökningar om att bygga en inkapslingsanläggning och en slutförvaringsanläggning. En viktig demokratifråga är oundviklig: i vilken utsträckning kommer denna prövningsprocess att vara öppen och tillgänglig för medborgarna i allmänhet? Frågan är relevant därför att det är svårt att tränga in i de svår- begripliga tekniska och vetenskapliga frågorna om t.ex. svetsteknik och barriärkonstruktioner. Det är dessutom inte helt lätt att förstå innebörden av bestämmelserna i olika författningar – för att inte tala om den beslutsprocess i vilken de kommer att tillämpas (se vidare kapitel 6). Åtgärder för att främja transparens och genomlysning blir i detta sammanhang av centralt värde. KASAM har låtit göra en förstudie om den närmare innebörden av dessa värden och de metoder som främjar deras förverkligande. I denna förstudie är den s.k. RISCOM-modellen av grundläggande betydelse (se vidare , Genomlysning av beslutsprocess och beslutsunderlag på kärnavfallsområdet - Rapport från förstudie. Det handlar om fakta (är detta sant? ), legitimitet (är detta rättvist?) och autenticitet (är du uppriktig?, vilka är dina värde- ringar?). Genomlysning med hjälp av RISCOM modellen innebär att ge deltagarnaTPF1FPT insyn och möjlighet att skaffa sig en uppfattning om argumentens sanningshalt och relevans samt om aktörernasTPF2FPT autenticitet. Detta görs genom att aktörerna utsätts för ingående utfrågning från olika vinklingar och att värderingar bakom sak- argumenten tydliggörs (2007, s. 16). RISCOM- modellen tillämpades inte fullt ut vid den utfrågning om djupa borrhål som KASAM arrangerade . Denna utfråg- ning får ses som ett första exempel på detta arbetssätt, men KASAM avser att vid kommande utfrågningar, på ett mer systema- tiskt sätt tillämpa denna modell så att de som utfrågas avkrävs svar 1TP PT Med deltagarna avses här de som deltar i den aktuella genomlysningen. Vilka de är beror på vilken fråga som behandlas men kravet på insyn betyder att genomlysningen är offentlig. 2TP PT Med aktörerna avses här de organisationer som utfrågas vid den aktuella genomlysningen. (stretchas) i frågor om fakta och värderingar samt legitimitet och autenticitet. Frågan om alternativa metoder för att skydda människa och miljö mot kärnavfallets joniserande strålning och dess skadlighet har diskuterats alltsedan kärnkraftens barndom. och var kärnkraften föremål för en omfattande och engagerad offentlig debatt – en av huvudfrågorna var just kärnav- fallshanteringen. Enligt villkorslagen 1977 krävdes en helt säker metod för slutlig förvaring av det använda kärnbränslet. Den s k (Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, SOU 1976:30, 31 och 41) utpekade två huvudalternativ: depone- ring av avfallet efter upparbetning av det använda kärnbränslet eller direkt deponering av det använda kärnbränslet. ut- mönstrades upparbetningsalternativet och KBS-3-metoden växte fram – liksom olika förslag om alternativa metoder. KASAM behandlade alternativfrågan redan i sin första kunskaps- lägesrapport . Frågan återkommer i kunskapslägesrapporten , i KASAM:s yttrande över SKB:s Fud-program 98, i en sär- skild rapport om etiska dilemman kring kärnavfall 1999 (Ansvar, rättvisa och trovärdighet), i KASAM:s yttrande över SKB:s kom- pletterande redovisning till FUD-program 98, i KASAM:s yttrande över SKB:s Fud-program 2001 och i kunskapsläges- rapporterna . I KASAM:s yttrande över Fud-program 98 behandlades de fem olika strategier för hantering av kärnavfall som övervägts i det internationella idéutbytet (SOU 1999:67): Kvittblivning genom utskjutning i rymden (alternativ A). Deponering i otillgängliga områden på vår planet, exempelvis under istäcke eller i havsbottensediment på stort djup (alternativ B). Långtidslagring av det använda bränslet i ett övervakat förvar – eventuellt i avvaktan på den fortsatta utvecklingen av andra strategiska och tekniska alternativ, det s.k. noll-alternativet (alternativ C). Kärnteknisk omvandling, transmutation, av avfallet för att re- ducera dess farlighet (alternativ D). Slutförvaring av avfallet djupt ner i berggrunden (alternativ E). 3.1Alternativ A och B Alternativ A och B kan snabbt och av uppenbara skäl avföras från diskussionen. Dit hör t.ex. uppskjutning av avfallet i rymden eller deponering av kärnavfallet i bottensediment i de stora oceanerna. Dessa lösningar skulle medföra oacceptabla säkerhetsrisker och/eller brott mot internationella konventioner (Convention on the prevention of pollution by dumping of wastes and other matter 1972, Konventionen om säkerhet vid hanteringen av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hanteringen av radioaktivt avfall 1997). Alternativ C brukar beskrivas som det s.k. nollalternativet. Ett sådant alternativ ska redovisas enligt och innehålla en beskrivning av de konsekvenser som uppstår om verksamheten inte kommer till stånd (6 kap. 7 § 4; 2006:1, s. 12). Nollalternativet i kärnavfallsfrågan skulle kunna beskrivas på tre olika sätt. Det första underalternativet (C 1) innebär en fortsatt mellanlagring i Clab. Det andra (C 2) innebär uppförandet av någon form av torr lagring på eller i omedelbar när- het till jordytan. Underalternativ C 3 liknar C 2, men här är det torra förvaret avsett som en mellanlagring i avvaktan på en mer slutgiltig lösning. Underalternativ C 1 innebär alltså att Clab som fungerar som ett mellanlager tas i anspråk under en avsevärt längre tidsrymd än den som ursprungligen beräknats. Problemet är naturligtvis att Clab är konstruerat som ett mellanlager och inte uppfyller de säkerhetskrav man kan ställa under en längre tids- period. Detta gäller särskilt om Clab plötsligt lämnas utan tillsyn. SKB har – i sin komplettering till Fud-program 98 – be- skrivit konsekvenserna av en förlängd mellanlagring i Clab upp till . Kontinuerliga renoveringsarbeten kan upprätthålla säker- heten, men vad händer om det snabbt måste överges till följd av krig eller miljökatastrof? Om kylpumparna avstannar och detta sker medan bränsletemperaturen är hög, kan vattnet avdunsta och frilägga bränslet. Bränslet skulle då kunna få allvarliga skador och farliga radionuklider efter ganska läcka ut i biosfären. Om kylningen upphör efter det att bränslet svalnat, be- höver konsekvenserna inte bli lika allvarliga. Underalternativ C 2 innebär en förlängd mellanlagring i s.k. torrt förvar på eller i nära anslutning till markytan. En variant av torr lag- ring, DRD (Dry ), är avsedd för lagring , . I DRD-konceptet placeras behållare med bränsle i ett självdränerande bergrum, som byggs i en bergfor- mation som skjuter upp över en omgivande dalsänka. Efter depo- nering stängs bergrummet. Inga insatser krävs för länspumpning eller kylning. Tanken är att minimera behovet av underhåll och övervakning, så att lagringen kan ske . Höga tempe- raturer och närvaro av syre gör dock att det är svårt att visa att behållarna förblir täta under långa tidsperioder (Underlag för sam- råd enligt , kap. 6. SKB, , s.22). Underalternativ C 3 påminner om C 2 med den skillnaden att den torra lagringen endast är avsedd som en mellanlagring i av- vaktan på att en ny och bättre teknik. I debatten har det vid olika tillfällen framförts uppfattningen att ett beslut om slutförvaring bör uppskjutas, så att man kan dra nytta av den teknikutveckling som kan komma (2006:1, s. 25). bör det använda kärnbränslet deponeras i ett torrt bergförvar på markytan och vara tillgängligt att omhändertas när teknologin för detta blir tillgänglig. Argumentet för detta skulle kunna hämtas från utilitaristisk teori – en bättre slutförvars- teknik ökar säkerheten och minskar riskerna för framtida genera- tioner. Den utilitaristiska principen strider visserligen mot ansvars- och rättviseprincipen att vår generation är moraliskt skyldig att omhänderta det farliga avfallet – men i en sådan konflikt bör man ge företräde till den utilitaristiska principen. Låt oss anta att det är sannolikt att en bättre framtida teknik skulle kunna göra ett slutförvar säkrare än med den bästa teknik som är tillgänglig . Är det ett tillräckligt skäl att överge an- svarsprincipen och överlämna frågans lösning till framtida genera- tioner? Det kan ifrågasättas, eftersom det inte kan uteslutas att vi har en tillräckligt säker lösning för slutförvaring och att det kan vara så att en framtida lösning endast marginellt förbättrar säkerheten för framtida generationer. Åsidosättandet av ansvars- principen förutsätter att vi inte har en tillräckligt god teknik för att uppföra ett slutförvar. Men detta återstår att pröva när SKB lämnat in sin ansökan om uppförande av ett slutförvar för använt kärnbränsle 2009. Därtill kommer naturligtvis att det inte alls är säkert att vi har en bättre teknik hundratals år framåt i tiden. Samhällsutvecklingen kanske inte alls har gått framåt utan bakåt. Landet kan ha drabbats av svåra ekonomiska, sociala eller medicinska problem. Då hamnar vi i den sämsta av alla världar: ett samhälle i kris utan resurser att ta hand om det farliga avfallet. Man skulle kunna sammanfatta den etiska frågan på följande sätt: om det kan göras sannolikt att vi får en bättre teknik , så utesluter inte detta att dagens teknik är tillräckligt bra. I så fall kan ansvarsprincipen ges företräde framför den utilitaristiska principen. Man kan också ifrågasätta förutsättningen att frågan får en bättre lösning . I så fall strider inte den utilitaristiska principen mot ansvars- och rättviseprincipen. Vi har en dubbel moralisk an- ledning att ta hand om avfallet så snart som en tillräckligt säker metod uppvisats. KASAM framhöll i sitt yttrande 1999 över SKB:s att det kan finnas ytterligare skäl mot en förlängd mellan- lagring i Clab eller något annat mellanlager: Utvecklingen av en fruktbar idé till en mogen, utprovad teknik tar decennier, när tekniken skall fylla de anspråk som ställs på hantering och slutförvaring av högaktivt avfall. hinner den kompe- tens inom kärnavfallsområdet som finns hos myndigheter, kärn- kraftföretag, , universitet och konsulter att skingras. Om dess- utom kärnkraften avvecklats och avfallsarbetet satts på sparlåga blir arbetsområdet ointressant och får ingen nyrekrytering. Engagemang, överblick och detaljkunskaper finns . Att riskera att avveckla denna resurs är ett dåligt alternativ. (KASAM:s Fud-yttrande 1999, SOU 1999:67, s. 23 f.) Alternativ D kan sammanfattas under begreppet transmutation. Metoden beskrevs redan i KASAM:s kunskapslägesrapport (s. 35). Idén bygger på att man omvandlar mer långlivade radioaktiva ämnen till mer kortlivade genom att bestråla dem med neutroner. Detta kan ske i en vanlig kärnreaktor eller med hjälp av en kraftfull partikelaccelerator. Enligt vissa bedömare har vi tillgång till en teknik som skulle göra det möjligt att omvandla kärnavfallet så att det endast behöver slutförvaras i än 1 för att nå naturliga strålningsnivåer (se bidrag till &, s. 108). I KASAM:s kunskapslägesrapport behandlas frågan om transmutation ingående i ett särskilt kapitel, där professor vid medverkade. Slutsatserna är inte särskilt hoppingivande. Utnyttjandet av transmutation för det svenska kärnavfallet blir en fråga för kommande generationer. Med dagens kunskap om denna teknik är det inte acceptabelt att avbryta eller senarelägga det svenska slutförvarsprogrammet, med hänvisning till transmutation som ett möjligt alternativ. Däremot stärker detta möjliga framtida alternativ kravet på att förvaret skall utformas så att återtagning av avfallet blir möjlig. Enligt de etiska principer, som bland andra KASAM ställt upp, bör varje generation ta hand om sitt eget avfall och inte tvinga framtida generationer att utveckla ny teknik för att lösa problemen. Därför är det rimligt att resurser avsätts för fortsatt forskning om transmutation. Denna forskning kan även ge utbyte, som är av värde inom andra områden, t.ex. kärnfysik, kemisk separationsteknik och materialteknik. Den svenska transmutationsforskningen bör samord- nas med den forskning och utveckling som sker i andra länder. Att nu avsätta resurser för fortsatt transmutationsforskning ligger också i linje med synsättet att vår generation bör ge kommande generationer bästa möjliga förutsättningar att avgöra om de vill välja transmuta- tion, som metod för att ta hand om det använda kärnbränslet, i stället för enbart direktdeponering (enligt t.ex. KBS-3-metoden). (SOU 2004:67, s. 381-382). Därtill kommer att metoden inte innebär att allt kärnavfall kan om- vandlas till ofarliga ämnen. Ett slutförvar – låt vara av mer begrän- sad omfattning – skulle ändå behövas. AlternativT ET omfattar slutförvaring av avfallet djupt ner i berg- grunden eller andra geologiska formationer. Det är denna metod som alla berörda länder inriktar sig på. Däremot skiljer sig lösning- arna åt beroende på de geologiska formationer som är tillgängliga i respektive land och på vilket sätt de har bedömts som ändamåls- enliga för isolering av kärnavfallet från biosfären under mycket långa tider. Saltformationer har studerats i och . har intresserat sig för deponering i lerlager. , och har huvudsakligen inriktat sig på slut- förvaring i urberg. Tre olika metoder för en sådan deponering har studerats i och blivit föremål för olika studier av SKB (se t.ex. Underlag för samråd enligt , SKB, , kap. 6). Figur 3.1 Alternativa metoder för geologisk deponering Källa: Bilden är hämtad från Underlag för samråd enligt , SKB, , s. 10. Underalternativ E 1 – KBS-3-metoden - är den mest genomarbeta- de metoden och SKB:s huvudalternativ. Den har blivit föremål för forskning och utveckling av SKB i olika studier och presenteras närmare i kapitel 5. Det använda kärnbränslet innesluts i koppar- kapslar, som deponeras på ca 500 meters djup i en för ändamålet lämpad geologisk omgivning. Kapslarna omges med ett lager bentonitlera, som utgör en buffert för mindre rörelser i berget och förhindrar att korroderande ämnen kommer i kontakt med kapseln. Bentoniten fungerar också som en barriär för att radionuklider från kärnavfallet ska kunna spridas och nå upp till markytan om kapseln skadas. Underalternativ E 2 går under beteckningarna långa tunnlar respektive WP-Cave (en förvaringsmetod som ursprungligen ut- vecklades av konsulter inom företaget ). Långa tunnlar liknar i många avseenden KBS-3-metoden, men innebär en spridning av det inkapslade kärnbränslet i tunnlar. Varje tunnel återfylls och genom spridningen skulle säkerheten kunna öka. Lokala brister och sättningar i urbergsformationen skulle endast kunna skada några enskilda kapslar. WP-Cave är ett annat koncept som bygger på en tätare deponering än som förut- sätts i KBS-3-metoden. Kapslarna skulle deponeras i en burliknan- de konstruktion med relativt hög värme och som helhet vara om- givna av en bentonitbuffert. Hela slutförvarsstrukturen skulle i sin tur vara omsluten av en hydraulisk bur för att förhindra vatten- genomströmning. Långa tunnlar och WP-Cave har av SKB ansetts rymma alltför många osäkerhetsmoment för att vara värda ett utförligare stu- dium. Underalternativ E 3 har sammanfattats under beteckningen djupa borrhål och innebär att avfallet innesluts i kapslar, som sedan sänks ner i borrhål i det svenska urberget. Huvudmotivet för denna metod är att vattenomsättningen på detta djup är mycket begränsad och att det skulle ta så för grundvattnet att transportera upp radioaktiva ämnen från kapslarna att den farliga strålningen avklingat innan dessa ämnen når ut i biosfären. Kun- skaperna om bergets egenskaper på dessa djup är begränsade och SKB beräknade att ett forsknings- och utveck- lingsarbete om detta alternativ skulle ta och kosta (Clab tillsammans med en inkapslingsanläggning samt ett slutförvar beräknas enligt SKI sammanlagt kosta ). Därtill kommer att metoden i praktiken är ett enbarriärssystem eftersom kapslar och buffert mycket snart kommer att bli utsatta för stora påfrestningar. Därmed upp- kommer också frågan om metoden uppfyller SKI:s föreskrifter och krav på ett flerbarriärsystem. Säkerheten vid själva deponeringen är ett annat problem. Kapslarna kan fastna eller skadas på vägen ner Möjligheten att återta det deponerade bränslet är i praktiken obefintligt. För att illustrera en översiktlig värdering av olika systemlösningar för slutförvaring av använt kärnbränsle, gjorde KASAM i sitt yttrande över Fud-program 92 en tabell över olika metoder med av- seende på fem kriterier: säkerhet, återtagbarhet, tillsynsfrihet, flexi- bilitet och kostnader (SOU 1993:67 s. 16). Med ledning av kun- skaps- och teknikutvecklingen , kan ett liknande uppdaterat schema uppställas för de här angivna metoderna C 1, C 2, E 1, E 2 och E 3. Vi har dessutom tillfogat ett sjätte kriterium, nämligen åtgärdbarhet. Med säkerhet avses att förvaret sannolikt skulle kunna uppfylla tillsynsmyndigheternas krav på ett slutförvar – även om det skulle kräva ett mer eller mindre omfattande utvecklingsarbete. Säker- heten ska tillgodoses både under byggnads- och driftsskedena. Med återtagbarhet avses att en framtida generation skulle kunna återta det använda kärnbränslet utan alltför omfattande risker för skador. Med tillsynsfrihet avses att förvaret för säkerhetens skull inte ska behöva inspekteras eller underhållas efter förslutningen. Med flexibilitet avses möjligheten att anpassa utformningen av förvaret efter de lokala förhållandena i omgivningen. Med kostnader avses kostnader i jämförelse med ett slutförvar enligt KBS-3-metoden tillsammans med mellanlagring och inkaps- lingsanläggning (ca enligt SKI). Är det sanno- likt att de är mindre (+) likvärdiga (0) eller större (-)? Med åtgärdbarhet avses möjligheten att efter en förslutning åt- gärda brister eller genomföra förbättringar i slutförvaret (som inte förutsetts innan förslutning). Plustecken (+) indikerar att metoden sannolikt uppfyller krite- riet. Med 0 avses sämre kriterieuppfyllelse än vad som avses med + (även om metoden i den aktuella bemärkelsen inte är oacceptabelt dålig). Minustecken (-) markerar att metoden inte alls uppfyller det avsedda kriteriet. Frågetecken (?) markerar att tillräcklig kunskap om kriterieuppfyllelse saknas. Tabellen visar i vilken utsträckning olika metoder uppfyller de upp- ställda kriterierna: säkerhet, återtagbarhet, tillsynsfrihet, flexibilitet (ref alt) Källa: Bearbetad efter SOU 1993:67 s.16. KASAM har tidigare bedömt att alternativ – som skall redovisas i miljökonsekvensbeskrivningen enligt 6 kap. 7 § – till KBS-3-metoden bör sökas inom kategorin byggda förvar inom den översta kilometern i berg. Den slutsatsen kvarstår enligt KASAM:s yttrande över Fud-program 2004 (SOU 2005:47 s. 133). Djupa borrhål är det slutförvaringsalternativ som under den senaste tidens svenska debatt har uppfattats som den främsta konkurrenten till KBS-3-metoden. SKB har i olika sammanhang berört frågan och miljöorganisationerna har länge verkat för att frågan ska utredas ytterligare. har SKB och Miljöorganisationernas kärnavfallsgranskning (MKG) tagit fram rapporterna: Djupa borrhål – status och analys av konsekvenser vid användning i (SKB Rapport ) respektive Slu- tförvaring av högaktivt avfall i djupa borrhål - En utvärdering base- rad på senare års forskning om bergrunden på stora djup (MKG- 1TP PT I begreppet säkerhet ingår både den långsiktiga säkerheten och driftsäkerhet (dvs. säkerhet under deponering). 2TP PT Alternativet är inte helt jämförbart med övriga alternativ eftersom det i regel avser en lagring av kärnavfallet intill dess att en slutgiltig lösning erhållits, dvs. rapport 1, 2006). Dessa bägge rapporter utmynnar i olika slutsatser. Enligt är en borrhålsdeponering både ett intres- sant och svårgenomförbart alternativ. De säkerhetsfördelar de an- tagna stagnanta grundvattenförhållandena kan förväntas med- föra är dock svåra att visa med den säkerhet som krävs för slutlig förvaring av använt kärnbränsle (R-06-58 s. 4). MKG-rappor- ten är mer optimistisk i frågan om möjligheterna att genomföra enT tillförlitlig säkerhetsanalys och att utveckla en effektiv borr- teknik. framhåller den stora fördelen med stag- nanta grundvattenförhållanden på större djup. Detta sakför- hållande ifrågasätts inte heller i , som istället framhäver praktiska svårigheter i form av utredningskostnader och förseningar av slutförvarsprojektet (se SKB , s. 9). KASAM har vid olika tillfällen (Fud-yttrande 1999, kap 2; Fud-K-yttrande 2001 s. 9; och senast vid sin granskning av SKB:s Fud-Program 2004) bedömt att deponering av använt kärnbränsle i djupa borrhål inte är en realistisk metod (SOU 2005:47 s. 132). Genomlysningen av djupa borrhålskonceptet bekräftar KASAM:s bedömning att det inte verkar finnas någon i mening tillgänglig teknik för depo- nering i djupa borrhål och att sådan teknik inte kan förväntas bli tillgänglig inom tidshorisonten för den planerade beslutspro- cessen. Såväl borrteknik som sensorteknik har emellertid ut- vecklats , främst genom FoU-insat- ser inom olje- och gasindustrin.