sou · GWB381 · 2008-10-08 00:00:00 — Enligt 5 kap. 5 § BrB får förolämpning inte åtalas av någon annan än målsäganden annat än i vissa undantagsfall. Om brottet riktar sig mot någon som är , eller om i annat fall målsäganden anger brottet till åtal, får åklagaren väcka åtal om detta av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt och åtalet avser förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myndighets- utövning, förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbe- kännelse, eller förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes homosexuella läggning. Liksom vid förtal och grovt förtal är förolämpning i princip alltså målsägandebrott. Också här krävs dubbla förutsättningar för allmänt åtal, nämligen att mål- säganden anger brottet och att åtalet av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt mot någon i de bestämmelsen angivna förut- sättningarna (BrB-kommentaren, s. 5:27). Den som blottar sig för någon annan på ett sätt som är ägnat att väcka obehag eller annars genom ord eller handlande ofredar en person på ett sätt som är ägnat att kränka personens sexuella integ- ritet döms enligt 6 kap. 10 § andra stycket BrB för sexuellt ofre- dande. Brottet förutsätter att angreppet riktas mot en eller flera speci- fika personer (BrB-kommentaren, s. 6:47). I första hand är det blottning som avses straffbart i paragrafens andra stycke. Den ska typiskt vara ägnad att kränka någons sexuella integritet för att vara ett brott (BrB-kommentaren, s. 6:45). Det finns även andra fall då någons sexuella integritet typiskt sett kränks genom någon annans ord eller handling. Någon sådan kränkning behöver inte ha uppstått i det enskilda fallet. Sexuellt ofredande är subsidiärt till andra brott i 6 kap., vilket innebär att 10 § inte kommer att tillämpas för sexuella handlingar. Yttranden med sexuell innebörd ska ha en tydlig sexuell inriktning för att kunna föranleda ansvar, enligt förarbetena (prop. 2004/05:45 s. 149). Tydliga sexuella kontakter per telefon eller e-post omfattas (BrB-kommentaren, s. 6:46). Straffet för sexuellt ofredande är böter eller fängelse i högst två Den som förstör eller skadar egendom, fast eller lös, till men för annans rätt därtill döms enligt 12 kap. 1 § BrB för skadegörelse. Den handling som utförs måste för att vara straffbar ha karaktär av en fysisk åtgärd. Detta innebär att det kan vara frågan om skade- görelse när man exempelvis plockar sönder något, men också när man tillsätter ett främmande ämne till något. I förarbetena exemp- lifieras den sistnämnda situationen med att någon blandar sand i mjöl eller ogräsfrö i utsäde (BrB-kommentaren, s. 12:3). Som framgår av bestämmelsens ordalydelse omfattas skade- görande handlingar både på lös och fast egendom, under förutsätt- ning att handlingen är till men för någon annans rätt till saken. Med det sistnämnda rekvisitet avses inte bara att det uppkommer en ekonomisk skada. Bestämmelsen skyddar också saker som har affektionsvärde eller estetiskt värde för ägaren eller rättighetens innehavare. Det krävs emellertid att saken på något sätt anses vara värdefull för denne (BrB-kommentaren, s. 12:5). För skadegörelse stadgas böter eller fängelse i högst sex måna- der. 5.2.12Hot eller våld mot tjänsteman Den som med våld eller hot om våld förgriper sig på någon i hans eller hennes myndighetsutövning eller för att tvinga honom eller henne till eller hindra honom eller henne från en åtgärd däri eller hämnas för sådan åtgärd döms enligt 17 kap. 1 § BrB för våld eller hot mot tjänsteman. Den brottsliga gärningen består i våld eller hot om våld mot den skyddade myndighetspersonen. Att tränga undan en tjänsteman eller rycka någonting från honom eller henne för att hindra eller framtvinga en tjänsteåtgärd är i normalfallet straffbart endast som våldsamt motstånd. Detsamma gäller det fall att gärningsmannen instänger honom eller henne och om gärningsmannen rycker och sliter i hans eller hennes kläder, såvitt inte en sådan åtgärd nästan helt berövar honom handlingsförmågan. Att fängsla eller föra bort en tjänsteman faller däremot regelmässigt under 1 §. Våld å egen- dom faller aldrig under 1 § (BrB-kommentaren, s. 17:6 ff.). För att brottet ska komma i fråga krävs att våldet eller hotet om våld har samband med myndighetsutövningen (BrB-kommentaren, s. 17:7). Straffet för våld eller hot mot tjänsteman är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sex måna- der. Den som, på annat sätt än i 17 kap. 1 § BrB, för att tvinga eller hindra någon i hans eller hennes myndighetsutövning eller för att hämnas för åtgärd däri, otillbörligen företar gärning, som för honom eller henne medför lidande, skada eller annan olägenhet, eller hotar därmed, dömes enligt 17 kap. 2 § BrB för förgripelse mot tjänsteman. Med brottet avses alla gärningar som för myndighetspersonen innebär lidande, skada eller olägenhet, dvs. även sådana gärningar som omfattas av 17 kap. 1 § BrB. Dessa har dock uttryckligen undantagits. Under 2 § faller däremot våld å person, som inte riktar sig mot den skyddade utan t.ex. mot hans anhöriga. Vidare hör hit skadegörelse och andra liknande gärningar samt hot om annat än våld mot person, t.ex. förtal eller skadegörelse. De brottsliga gär- ningarna kan således vara av många olika slag (BrB-kommentaren, s. 17:15 ff.). Brottet är fullbordat när den otillbörliga gärningen har utförts eller hotet har nått tjänstemannen. Däremot krävs det inte att myndighetspersonen har reagerat på något sätt på gärningen (BrB- kommentaren, s. 17:17). Straffet är böter eller fängelse . Är brottet grovt döms till fängelse i högst . Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne har gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid för- hör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd, döms enligt 17 kap. 10 § BrB för övergrepp i rättssak. Detsamma ska gälla, om man med någon annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom från att avge en sådan utsaga. Straffstadgandet har till syfte att tillgodose det allmännas intresse av att anmälan eller utsaga till domstol eller myndighet inte påverkas på något otillbörligt sätt. Gärningen kan riktas mot vittnen och andra förhörspersoner. Enligt första meningen kan i kretsen även ingå anmälare eller annan som har fört talan, dvs. Part skyddas således inte av den andra meningen om inte personen också är förhörsperson, dvs. inför rätten lämnar utsaga under sanningsförsäkran eller vid annat förhör (BrB-kommentaren, s. 17:39 f.). Straffet är för vanliga fall fängelse i högst . Om brottet är ringa döms till böter eller fängelse . Den som bryter mot ett besöksförbud döms för överträdelse av besöksförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Tillämpningen av bestämmelsen kommer utförligt att diskuteras i avsnitten 6.8 och 6.9. 5.2.16Förutsättningarna för straffskärpning och strafflindring i 29 kap. I 29 kap. 1 § BrB sägs att straff ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den till- lämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslig- hetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet ska särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen har inneburit, vad den tilltalade har insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. I förarbetena till bestämmelsen sägs att det i princip ska vara utan betydelse för bedömningen av straffvärdet vem som drabbas av ett brott. Detta utesluter enligt förarbetena inte att det kan finnas anledning att se allvarligare på vissa angrepp än andra med hänsyn till att de kränker flera skyddsvärda intressen. Som exempel nämns den särskilda lagregleringen beträffande våld eller hot mot tjänsteman. Slutligen uttalas i denna fråga att det kan finnas liknande situationer även utan sådan särskild lagstiftning. I 29 kap. 2 § BrB finns en uppräkning av försvårande omstän- digheter vid bedömningen av straffvärdet. I bestämmelsen sägs att vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp särskilt ska beaktas 1)om den tilltalade avsett att brottet skulle få betydligt allvar- ligare följder än det faktiskt har fått, 2)om den tilltalade har visat särskild hänsynslöshet, 3)om den tilltalade har utnyttjat någon annans skyddslösa ställ- ning eller särskilda svårigheter att värja sig, 4)om den tilltalade grovt har utnyttjat sin ställning eller i övrigt har missbrukat ett särskilt förtroende, 5)om den tilltalade har förmått någon annan att medverka till brottet genom allvarligt tvång, svek eller missbruk av dennes ungdom, oförstånd eller beroende ställning, 6)om brottet har utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller har bedrivits i stor omfatt- ning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll, 7)om motivet för brottet har varit att kränka en person, en folk- grupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexu- ell läggning eller annan liknande omständighet, eller 8)om brottet har varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. De omständigheter som nämns i bestämmelsen är samtliga hänför- liga till det konkreta brott som är föremål för bedömning. Omständigheterna är en exemplifiering av sådana förhållanden som ska anses vara försvårande. Också andra omständigheter än de där nämnda kan alltså påverka bedömningen av straffvärdet i för- svårande riktning. Enligt förarbetena innehåller uppräkningen de vanligaste och mest betydelsefulla fallen av omständigheter som bör beaktas i sådana sammanhang (NJA II 1988 s. 170 f.). I 29 kap. 3 § BrB finns en uppräkning av de omständigheter som kan anses förmildrande vid en bedömning av straffvärdet. De omständigheter som nämns är 1)om brottet har föranletts av någon annans grovt kränkande beteende, 2)om den tilltalade till följd av en allvarlig psykisk störning haft nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt eller annars till följd av en psykisk störning, sinnesrörelse eller av någon annan orsak haft nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande, (ny bestäm- melse, gäller från , se prop. 2007/08:97) 3)om den tilltalades handlande har stått i samband med hans eller hennes uppenbart bristande utveckling, erfarenhet eller om- dömesförmåga, (en redaktionell ändring gäller från , se prop. 2007/08:97) 4)om brottet har föranletts av stark mänsklig medkänsla, eller 5)om gärningen utan att vara fri från ansvar, är sådan som avses i 24 kap. BrB. Liksom när det gäller 29 kap. 2 § BrB innehåller uppräkningen en exemplifiering av omständigheter som kan medföra att straffvärdet bedöms som lägre. Också här utgör de nämnda omständigheterna de som är vanligast förekommande. Utöver vad som sägs om förmildrande omständigheter i 29 kap. 3 § BrB stadgas också i 29 kap. 5 § att rätten vid straffmätningen ska beakta vissa billighetshänsyn. De omständigheter som nämns i bestämmelsen är 1)om den tilltalade till följd av brottet har drabbats av allvarlig kroppsskada, 2)om den tilltalade efter förmåga har sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet, 3)om den tilltalade frivilligt har angett sig, 4)om den tilltalade förorsakats men genom att han på grund av brottet utvisats ur riket, 5)om den tilltalade till följd av brottet har drabbats av eller om det finns grundad anledning anta att han eller hon kommer att drabbas av avskedande eller uppsägning från anställning eller av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller närings- utövning, 6)om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drabbas av oskäligt hårt straff utmätt efter brottets straffvärde, 7)om en i förhållande till brottets art ovanligt förflutit sedan brottet begicks, eller 8)om någon annan omständighet föreligger som påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Bestämmelsen ger möjlighet att beakta vissa omständigheter som är hänförliga till gärningsmannens person eller till hans eller hennes handlande efter brottet. Till skillnad från vad som gäller i bestäm- melserna i 29 kap. 2 och 3 §§ BrB är uppräkningen i 5 § uttöm- mande. Utformningen av den sista punkten i bestämmelsen ger emellertid utrymme att också beakta omständigheter som inte uttryckligen nämnts (NJA II 1988 s. 185). 5.3Övergripande presentation av behovet av reformer Mycket har skrivits om våld mot kvinnor i syfte att förklara de bakomliggande faktorerna. beskrev i sitt betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60) den normaliserings- process som gäller för mäns våld mot kvinnor i nära relationer. Det är en process i vilken våldet och vidmakthållandet av våldet gradvis blir ett normalt inslag i vardagen i de relationer där det förekom- mer. I den processen är många mekanismer verksamma, mekanis- mer som var för sig och särskilt i kombination med varandra gör misshandeln till en process med djupgående konsekvenser för båda parter i relationen. En liknande process förekommer vid stalkning, oavsett om stal- karen och den stalkade har haft en tidigare relation eller inte. I dessa fall är det själva förföljelsen, hoten och trakasserierna som normaliseras. När det är fråga om upprepade övergrepp kan det vara svårt för den drabbade att hålla isär olika händelser och att i detalj beskriva dem och precisera när och var de har utspelat sig. har i rättsfallet NJA 1991 s. 83 behandlat frågan om beviskrav och bevisvärdering i mål om våldtäkt och misshandel vid ett stort antal tillfällen . Av avgö- randet framgår att det inte är nödvändigt att beträffande varje enskild gärning ange detaljerade uppgifter och precisera tid och plats för att beviskravet skulle vara uppfyllt. Däremot måste några konkreta gärningar kunna specificeras. Vid införandet av frids- kränkningsbrotten användes rättsfallet som ett argument för att ta hänsyn till systematiserade kedjor av våldsbrott (prop. 1997/98:55, s. 75 f.). I flera sammanhang har det konstaterats att det finns ett behov av att skapa ett allmänt och brett skydd för de personer som utsätts för systematisk förföljelse. Det är viktigt att framhålla det som tydligt visas i Brå:s rapport 2006:3 att det nu aktuella fenomenet, stalkning, inte endast riktas speciellt just mot förtroendevalda eller s.k. kändisar som ofta får stor uppmärksamhet i massmedia. De allra flesta som drabbas av stalkning finns i en mycket bred allmän- het. Problemet finns i hela samhället. Frågan om straffrättslig reglering av stalkning har inte tidigare behandlats i . Ett antal kommittéer och propositioner har dock behandlat angränsande frågor. (SOU 1995:60) behandlade kvinnofridsproblematiken och föreslog t.ex. en kriminalisering av fridskänkningsbrotten. Ett anpassat skydd för vissa grupper av personer i den centrala statsledningen (SOU 2004:108) och utökat skydd för förtroendevalda (SOU 2006:46) har utretts och även delvis genomförts. Förändringar i sekretesslagstiftningen har skett för att ge ett utvidgat sekretess- skydd för dem som kan komma att utsättas för hot, våld eller annat allvarligt men. har föreslagit en natio- nell handlingsplan för våld i nära relationer och ett nationellt pro- gram för personsäkerhet i sina betänkanden. Särskild fokus har här vilat på dem som lämnar uppgift i samband med utredning om all- varlig brottslighet. I en motion (Ju412) under anfördes att det fanns ett behov av ett nytt lagrum mot s.k. förföljelsesyndrom. Motionärerna menade även att det behövdes åtgärder som kunde användas för att underlätta för rättsväsendet och polisen att arbeta mot denna typ av beteenden. Motionen behandlades i som lämnade ett betänkande (2004/05:JuU20). angav i betänkandet att man hade inhämtat synpunkter från ett antal myn- digheter och institutioner med anledning av motionsyrkandet. Bland remissinstanserna fanns bl.a. , Riks- åklagaren, , Säkerhetspolisen, Länspsykiatriskt centrum i , , skå- despelaravdelning och . En övervägande del av remissinstanserna ansåg att det förelåg ett behov av lagstiftning med direkt inriktning på systematisk förföl- jelse. Två remissinstanser, och Åklagar- kammaren i , ansåg inte att problematiken var så stor att den motiverade lagstiftning. Brå ansåg att det inte utan en närmare definition av vad som eftersträvades med en särskild lagstiftning mot systematisk förföljelse samt utan en empirisk och rättsveten- skaplig studie av förekomsten i och av hur sådant beteende lagförs , var möjligt att uttala sig närmare om behovet av lag- stiftning. Ett problem som lyftes fram var att systematisk förföljelse inom rättssystemet ses som olika brott och inte i sin helhet. Det fram- hölls från flera remissinstanser att stalkning borde lyftas fram för att kunna säkerställa adekvata, tidiga behandlingsinsatser och andra interventioner. Vissa remissinstanser poängterade vikten av att hot- och riskbedömningar måste bli bättre. poängterade att det var viktigt att den som utsätts för systematisk förföljelse ges samhällets fulla stöd. De fann dock att det pågick arbete på flera håll för att förbättra situationen. Utskottet hänvisade bl.a. till RPS och Riksåklagarens arbete med besöksförbudsärenden och ett uppdrag till Brå att utvärdera lag- stiftningen om besöksförbud. Detta arbete, tillsammans med att vissa andra lagförslag som bereddes vid , förväntades enligt utskottet leda till förbättringar i olika avse- enden. Utskottet betonade dock vikten av att ett helhetsperspektiv anlades och att frågan inte kunde avvakta. fann att remissvaren inte gav något säkert underlag för att bedöma omfattningen av systematisk förföljelse. Utskottet konstaterade dock att ett uppdrag till Brå att ta fram ett kunskapsunderlag om stalkning förbereddes inom Justitiedeparte- mentet. Utskottet föreslog därför att motionen skulle avslås av . Brå fick uppdraget att ta fram ett kunskapsunderlag avseende stalkning. I uppdraget ingick att beskriva företeelsen och dess omfattning samt lämna förslag till åtgärder i syfte att före- bygga och motverka förföljelse av detta slag. Uppdraget redovisa- des i Brå:s rapport 2006:3. Enligt Brå hade det tidigare genomförts två större internatio- nella studier, en i och en i och . Enligt den amerikanska studien –1996 hade av befolkningen utsatts för stalkning i livet. För att omfattas av definitionen av stalkning krävdes att den drabbade skulle ha trakasserats av samma person och blivit mycket skrämd eller rädd för att utsättas för fysiskt våld. Den engelska studien visade att av befolkningen i livet hade utsatts för upprepad och oönskad uppmärksamhet. I den amerikanska studien var av offren kvinnor, i den engelska två tredjedelar. En majoritet av offren i hade haft en relation till eller på annat sätt känt gärningsmannen. av de drabbade kvinnorna hade stalkats av en man de tidigare haft ett kärleks- förhållande med. av dessa hade också utsatts för fysisk misshandel av honom. I den amerikanska studien hade av kvinnorna och av männen förföljts av någon som de inte var bekant med. I den engelska studien var andelen offer som haft en tidigare relation med gärningsmannen något lägre än i den amerikanska studien. Brå genomförde en omfattningsstudie där drygt 4 000 slump- mässigt valda personer i intervjuades per telefon. av de tillfrågade uppgav då att de i livet hade blivit utsatta för upprepade trakasserier av en och samma person, varav hade drabbats . Brå bedömde att resultatet i liknade dem i tidigare studier. Två tredjedelar av offren i hade på ett eller annat sätt varit bekant med gärningsmannen. Av dem var ca en fjärdedel dåvarande eller tidigare partner och ca en fjärdedel hade någon annan privat relation. Andra var t.ex. arbetskamrater eller personer man fått kontakt med genom sin yrkesutövning. En tredjedel av offren uppgav att de var obekanta med gärningsmannen. Den svenska undersökningen visade också att ju närmare rela- tionen var mellan offer och gärningsman desto allvarligare var tra- kasserierna. Drygt hälften av dem som hade trakasserats av en tidigare partner eller familjemedlem hade utsatts för våld, medan det var ovanligt att de okända gärningsmännen gick så långt att de Kriminalisering av stalkning SOU 2008:81 Även hot om våld och fysiska förföljelser var vanligare i de nära relationerna. En knapp tredjedel av de utsatta hade polisanmält trakasserierna. En femtedel av de fall där polisanmälan gjordes ledde till någon påföljd för gärningsmannen. De vanligaste brottsrubriceringarna var olaga hot och misshandel. Brå konstaterade i sin rapport att närmare 30 000 kvinnor hade utsatts för våld, hot eller trakasserier av sin tidigare partner under det föregångna året. Studien visade också att det inte är helt ovan- ligt att personer utsätts för upprepade och ibland långvariga trakas- serier av personer som de inte har eller har haft någon nära relation till, t.ex. grannar, bekanta, tillfälliga sexuella bekanta och arbets- kamrater. Andelen offer som utsätts för stalkning inom ramen för sin yrkesutövning var i Brå:s studie liten. Vissa yrken löper dock större risker att drabbas än andra, t.ex. åklagare, riksdagsledamöter och psykiatriker. De som hade drabbats av stalkning av någon okänd föreföll, enligt Brå:s analys, ha påverkats minst. De beteenden som stalkningen omfattade i studien var skif- tande. Det kunde röra sig om telefonsamtal, förföljelser, trakasse- rier, hot och våld. var hoten mer subtila. Mot bakgrund av de olika förföljelsebeteendena och de olika reaktioner som offren hade uppvisat ifrågasatte Brå om det är fruktbart att ge gärningarna ett gemensamt namn, dvs. Brå tog upp frågan att stalk- ning skulle kunna förbehållas vissa typer av förföljare eller situatio- ner. Brå tog också upp frågan om olika alternativ att straffbelägga stalkning. Det framfördes att det mest angelägna med en lag- ändring var att fånga upp beteenden som inte är straffbelagda eftersom förföljarna snabbt lär sig var gränsen går för vad som är straffbart och sedan håller sig utanför den. Brå poängterade att rättsväsendet har möjlighet att även utan ytterligare straffbestämmelser förbättra preventionen och ge de utsatta ett bättre stöd. Polisanmälningar om stalkning har låg prioritet och polisen efterfrågar sällan information som kan ge en bild om trakasserierna ingår i ett upprepat mönster. Arbetet med bevissäkring bör förbättras, besöksförbudslagen bör utnyttjas i större utsträckning och arbetet med systematiska hot- och risk- bedömningar bör utvecklas, enligt Brå:s bedömning. även bli bättre på att fortlöpande informera de utsatta och utse sär- skilda stödpersoner inom polismyndigheterna. Brå lyfte även fram behovet av att och hälso- och sjukvården utvecklar sina arbetsmetoder. Brå pekade också på arbetsgivares långtgående skyldighet att hjälpa de medarbetare som riskerar utsättas för våld och hot. Avslutningsvis poängterade Brå i Rapport 2006:3 att en del av gärningsmännen vid stalkning lider av psykiska störningar, vilket föranleder särskilda förhållningssätt. 5.3.4Diskussion om behovet att utvidga det kriminaliserade området Utanför det kriminaliserade området faller oftast olika former av förföljelsesyndrom som inte ryms inom definitionen för ofre- dande, dvs. inte utgör handgripligt antastande eller ofredande genom hänsynslöst beteende, och inte heller innehåller några hot eller förolämpningar. Straffbestämmelserna om grov fridskränk- ning eller grov kvinnofridskränkning är i dessa fall inte heller till- lämpliga. En sådan typ av handlande kan vara att en man, som har dömts till fängelse för någon form av övergrepp mot en kvinna, återkommande uppehåller sig intill kvinnans arbetsplats eller bostad.