sou · GWB3116 · 2008-12-16 00:00:00 — Radio- och Radio- och har till uppgift att utöva tillsyn och besluta om tillstånd, avgifter och registrering i frågor som rör ljudradio och TV-sändningar riktade till allmänheten i de fall uppgifterna inte ligger på regeringen eller någon annan särskilt angiven myndighet. Radio- och är således den myndighet som ger tillstånd för marksänd TV (utom för public service-företagen), närradio, privat lokalradio och tillfällig sändningsverksamhet enligt 3 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Verket förordnar också lokala kabelsändarföretag enligt 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Radio- och utövar även tillsyn över att radio- och TV-lagen följs. Tillsynen är emellertid begränsad till de områden där Justitiekanslern, och TV eller inte utövar tillsyn. Radio- och prövar frågan om återkallelse av tillstånd i de fall då frågan inte ska prövas av allmän domstol på talan av Justitiekanslern. Verket har i uppdrag från regeringen att följa utvecklingen av elektroniska programguider och tillämpningsprogram och att uppmuntra övergången till en gemensam TVstandard. Uppdragen redovisas till regeringen. Radio- och hanterar över 1 000 tillstånd för närradiosändningar, ca 90 tillstånd för privata lokalradiostationer, ca 55 tillstånd till programföretag att sända i det digitala marknätet och förordnanden för ca 30 lokala kabelsändarföretag. Sändningsverksamhet som inte är tillståndspliktig ska registreras hos verket. finns ca 275 sådana verksamheter registrerade. Radio- och beslutar också i frågor om utgivningsbevis för verksamhet enligt 1 kap. 9 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen, dvs. utfärdar utgivningsbevis för databaser. /08 fanns det ca 500 databaser anmälda, vilket innebär att så många databaser hade automatiskt grundlagsskydd, och ungefär lika många utgivningsbevis hade utfärdats. Verket har också till uppgift att registrera utgivare för närradio-, lokalradio- och kabelsändningar, tillfälliga sändningar enligt 3 kap. 3 § lagen 162 SOU 2008:116 Tillsynsmyndigheter (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden. () är den myndighet som bevakar områdena elektronisk kommunikation och post. Begreppet elektronisk kommunikation inkluderar telekommunikationer, IT och radio. Myndigheten ska verka för att alla i ska ha tillgång till effektiva, säkra och prisvärda kommunikationstjänster inom dessa områden, och att radiospektrumet används på bästa sätt. PTS ska också främja en hållbar konkurrens inom området och upprätta planer för frekvensfördelningen. Myndigheten prövar också frågor om tillstånd enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation och har tillsyn över att lagen följs. Av 3 kap. 6 § lagen om elektronisk kommunikation följer att tillstånd enligt lagen för utsändning som kräver tillstånd enligt radio- och TV-lagen bara får beviljas om tillstånd enligt radio- och TV-lagen föreligger (s.k. dubbel tillståndsplikt). 4 AV-direktivet Bakgrund Inom Europeiska unionen finns beträffande TV-sändningar rådets direktiv av om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (TV-direktivet)TPF 1 F. PT Direktivet har därefter ändrats genom och rådets direktiv /36/EG av om ändring av rådets direktiv /552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för televisionTPF 2 F. PT TV-direktivet reglerar TV-sändningar avsedda för mottagning av allmänheten oavsett med vilken teknik sändningen når allmänheten. Direktivet reglerar förhållande till såväl EU-länder som övriga EES-länder, dvs. Däremot gäller det inte i fråga om sändningar som är avsedda att tas emot uteslutande i länder utanför EU och EES. TV-direktivet har till syfte att skapa fri rörlighet för TV-sändningar och innehåller minimiregler för sändningarna. presenterade Europeiska kommissionen ett förslag till revidering och modernisering av TV-direktivet. Avsikten var att modernisera direktivet för att hålla jämna steg med den snabba teknik- och marknadsutvecklingen. Syftet var också att förenkla och modernisera direktivets regler för att uppnå förbättrade villkor för den europeiska audiovisuella sektorn. Kommissionen föreslog därför att direktivets tillämpningsområde skulle utökas till att också omfatta sådana audiovisuella medietjänster som sker på den enskildes begäran, s.k. beställtjänster. Genom beslut antog och Europeiska unionens råd slutligen direktiv /65/EG om TP 1 PT Svensk specialutgåva Område 6 Volym 3 s. 0003 TP 2 PT EGT nr L 202, 30/07/1997 s. 0060 - 0070 165 AV-direktivet SOU 2008:116 ändring av rådets direktiv /552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförande av sändningsverksamhet för television. Genom antagandet av ändringsdirektivet har titeln på direktivet ändrats till och rådets direktiv /552 /EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållandet av audiovisuella medietjänster (direktiv om audiovisuella medietjänster)TPF 3 F. PT Direktivet benämns hädanefter AV-direktivet. AV-direktivet trädde i kraft och ska vara genomfört i medlemsstaternas rättsordningar . AV-direktivet är i likhet med TV-direktivet ett minimidirektiv. Medlemsstaterna får därför föreskriva strängare regler inom de områden som samordnas genom direktivet, under förutsättning att de strängare reglerna överensstämmer med gemenskapsrätten. Tillämpningsområdet TV-direktivet omfattar bara TV-sändningar. Begreppet definieras i artikel 1 a i TV-direktivet som den ursprungliga överföringen av TV-program avsedda för mottagning av allmänheten. Begreppet omfattar sändning per tråd eller genom luften, inklusive överföring via satellit, i okodad eller kodad form. Även överföring av program mellan företag för vidaresändning till allmänheten omfattas av begreppet. Genom AV-direktivet utvidgas direktivets tillämpningsområde till att omfatta alla audiovisuella medietjänster oavsett sändningsteknik. Begreppet audiovisuella medietjänster definieras i artikel 1 a i AV-direktivet. Definitionen är detaljerad och innebär att audiovisuella medietjänster utgörs av TV-sändningar, dvs. linjära audiovisuella medietjänster, beställtjänster, dvs. icke-linjära audiovisuella medietjänster, och/eller audiovisuella kommersiella meddelanden, dvs. TV-reklam m.m. AV-direktivet innehåller i artikel 1 också en rad andra nya definitioner av centrala begrepp i direktivet. Det gäller t.ex. begreppen redaktionellt ansvar, leverantör av medietjänster, programföretag och produktplacering. TP 3 PT EGT nr L 332, 18/12/2007 s. 0027 - 0045 166 SOU 2008:116 AV-direktivet Ursprungslandsprincipen Genom AV-direktivet kommer ursprungslandsprincipen, som enligt TV-direktivet tillämpats på TV-sändningar, att gälla samtliga audiovisuella medietjänster. Den ansvariga medlemsstaten ska enligt artikel 2.1 i AV-direktivet säkerställa att alla audiovisuella medietjänster som sänds av leverantörer av medietjänster inom dess jurisdiktion överensstämmer med de bestämmelser som gäller för sändningar avsedda för allmänheten i den egna medlemsstaten. I första hand bestäms, på samma sätt som , medlemsstaternas jurisdiktion genom att man tillämpar vissa etableringskriterier. Om inte dessa är tillämpliga, tillämpas vissa tekniska kriterier för att bestämma medlemsstaternas jurisdiktion. I sista hand tillämpas bestämmelserna i 43–48 i EG-fördraget. AV-direktivet innebär att de tekniska kriterierna ändras något i förhållande till TV-direktivet på så sätt att det är den medlemsstat där satellitupplänken är belägen som har företräde framför den medlemsstat till vilken satellitkapaciteten hör. Vidare har kriteriet om frekvensupplåtelse utgått. Fri vidaresändning Enligt artikel 2a i AV-direktivet ska medlemsstaterna i likhet med vad som gäller enligt TV-direktivet säkerställa fri mottagning och får inte begränsa vidaresändning inom sina territorier av audiovisuella medietjänster från andra medlemsstater av skäl som omfattas av direktivet. Från denna huvudregel finns vissa undantag. En medlemsstat har haft rätt att tillfälligt begränsa rätten till fri mottagning och vidaresändning av en TV-sändning från en annan medlemsstat under vissa särskilt angivna förutsättningar, bland annat. om en annan medlemsstat uppenbarligen, allvarligt och grovt överträder vissa bestämmelser i direktivet till skydd av underåriga och allmän ordning. Denna bestämmelse återfinns i artikel 2a.2 i AV-direktivet. När det gäller beställtjänster får medlemsstaterna avvika från principen om fri mottagning under vissa i artikel 2a.4 a i AVdirektivet särskilt angivna förutsättningar. Åtgärden måste dock vara nödvändig med hänsyn till den allmänna ordningen, skyddet för folkhälsan, allmän säkerhet eller konsumentskydd. AV-direktivet SOU 2008:116 Samarbete mellan medlemsstaterna Genom AV-direktivet införs nya regler om formerna för samarbete mellan medlemsstaterna. De kan tillämpas när en medlemsstat har utnyttjat rätten att införa strängare eller mer detaljerade bestämmelser beträffande TV-sändningar och den medlemsstaten bedömer att ett programföretag under en annan medlemsstats jurisdiktion tillhandahåller en TV-sändning som huvudsakligen är inriktad på dess territorium. De nya reglerna finns i artikel 3.2–3.5. I de aktuella fallen kan den berörda medlemsstaten kontakta den medlemsstat som har jurisdiktion i syfte att nå en ömsesidigt tillfredsställande lösning. Om medlemsstaterna inte kan uppnå ett tillfredställande resultat, kan den medlemsstat som sändningen riktas till vidta lämpliga åtgärder. Det kan dock bara ske om medlemsstaten bedömer att programföretaget etablerat sig i den andra medlemsstaten i syfte att kringgå de striktare bestämmelser som skulle gälla om programföretaget var etablerat i det land dit sändningarna riktas. En medlemsstat får bara vidta åtgärder, om den har underrättat kommissionen och den medlemsstat där det berörda programföretaget är etablerat och kommissionen har bedömt att åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten. Självreglering I artikel 3.7 i AV-direktivet finns en ny bestämmelse som ålägger medlemsstaterna att främja system för sam- eller självreglering inom de områden som samordnas genom direktivet och i den utsträckning det är möjligt enligt respektive medlemsstats rättsordning. Förhållandet till e-handelsdirektivet Av artikel 3.8 i AV-direktivet framgår att e-handelsdirektivet gäller, men att AV-direktivet har företräde vid en konflikt mellan båda direktiven. SOU 2008:116 AV-direktivet Identifiering I artikel 3a i AV-direktivet finns en ny bestämmelse om identifiering. Enligt denna ska medlemsstaterna säkerställa att leverantörerna av medietjänster sörjer för att mottagarna av tjänsterna har direkt tillgång till information om deras namn, geografiska adress till etableringsstället, kontaktuppgifter och om de behöriga kontroll- och övervakningsorgan som är aktuella. Uppammande till hat på grund av ras m.m. Bestämmelserna i artikel 22a i TV-direktivet som innebär att medlemsstaterna på lämpligt sätt ska säkerställa att TV-sändningar under deras jurisdiktion inte innehåller något som uppammar till hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet utsträcks genom AV-direktivet till att även omfatta beställtjänster. I AV-direktivet återfinns bestämmelsen i artikel 3b. Syn- och hörselskadade En nyhet i AV-direktivet är att medlemsstaterna ska uppmuntra medietjänstleverantörerna inom deras jurisdiktion att se till att deras tjänster successivt görs tillgängliga för syn- och hörselskadade personer. Regler om det ges i artikel 3c i AV-direktivet. Biograffilmer På samma sätt som gäller enligt artikel 7 i TV-direktivet föreskrivs i artikel 3d i AV-direktivet att medlemsstaterna ska säkerställa att leverantörer av medietjänster inom deras jurisdiktion inte sänder biograffilmer utöver de perioder som det avtalats om med rättighetsinnehavaren. Audiovisuella kommersiella meddelanden AV-direktivet innehåller i likhet med TV-direktivet minimiregler när det gäller marknadsföring. Det överordnade begreppet i AVdirektivet är audiovisuella kommersiella meddelanden och innefattar 169 AV-direktivet SOU 2008:116 inte bara TV-reklam, utan även sponsring, teleshopping och produktplacering. Regler om de krav som ställs på sådana kommersiella meddelanden ges i artikel 3e.1. De krav som ställs överensstämmer i huvudsak med dem som gäller för TV-reklam enligt artiklarna 10, 12–16 i TV-direktivet. Vad som bland annat är nytt är att reglerna nu görs tillämpliga på kommersiella meddelanden när det gäller både linjära och icke-linjära audiovisuella medietjänster och en uttrycklig regel om reklamidentifiering (artikel 3e.1a). En nyhet är också att medlemsstaterna enligt artikel 3e.2 ska uppmuntra leverantörer av medietjänster att ta fram uppförandekoder när det gäller marknadsföring av ohälsosam mat och dryck i anslutning till barnprogram. Produktplacering En nyhet i AV-direktivet är att man har infört uttryckliga regler om produktplacering. Regler om produktplacering finns i artikel . Enligt huvudregeln ska produktplacering vara förbjudet. Medlemsstaterna får emellertid tillåta produktplacering i vissa särskilt angivna fall och under vissa särskilt angivna förutsättningar. Särskilda regler om beställtjänster Artiklarna 3h och 3i är nya i AV-direktivet och innehåller särskilda bestämmelser om beställtjänster. Artikel 3h innehåller bestämmelser till skydd av minderåriga och motsvarar i huvudsak artikel 22.1 i TV-direktivet. Beställtjänster får enligt artikel 3h inte innehålla något som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga. Artikel 3i i AV-direktivet handlar om främjande av europeiska produktioner. Exklusiva rättigheter och korta nyhetsinslag i TV-sändningar Varje medlemsstat får enligt artikel 3a i TV-direktivet vidta åtgärder som står i överensstämmelse med gemenskapsrätten för att se till att programföretag inom dess jurisdiktion inte exklusivt sänder ut vissa evenemang på sådant sätt att betydande del av befolkningen berövas möjligheten att följa dem genom direkt170 SOU 2008:116 AV-direktivet sändning eller tidsförskjuten sändning i fri television. I AVdirektivet har inte någon annan ändring gjorts än att bestämmelserna återfinns i artikel 3j. Vad som däremot är nytt i AV-direktivet är att varje programföretag på rättvisa, rimliga och icke-diskriminerande villkor för korta nyhetsinslag i TV-sändningar ska ha tillgång till evenemang av stort allmänintresse som sänds med utnyttjande av exklusiva rättigheter. Regler om det ges i artikel 3k i AV-direktivet. Främjande av distribution och produktion av TV-program 4 och 5 i AV-direktivet, som är oförändrade, innebär i huvudsak en skyldighet för medlemsstaterna att se till att programföretagen reserverar en viss del av sändningstiden eller programbudgeten för europeiska produktioner TV-reklam och teleshopping Artikel 10 i AV-direktivet motsvarar i huvudsak samma artikel i . Enligt denna ska TV-reklam och teleshopping bland annat vara lätta att känna igen och hållas klart åtskilda från andra delar av programtjänsten med optiska, akustiska eller rumsliga hjälpmedel. Enstaka reklaminslag och teleshoppinginslag får bara förekomma undantagsvis, utom vid sändningar av sportevenemang. När reklam infogas i programmen ska man beakta naturliga avbrott i programmen och programmens längd och karaktär. Reklamavbrott får vidare inte påverka programmens integritet eller rättighetsinnehavarens rättigheter. Det framgår av artikel 11.1 i AV-direktivet, som i huvudsak är oförändrad jämfört med vad som gäller . Genom artikel 11.2 i AV-direktivet har reglerna om reklamavbrott förenklats och liberaliserats. Enligt AV-direktivet gäller att filmer producerade för TV (med undantag för TV-serier och dokumentärer) biograffilmer och nyhetsprogram får avbrytas av TV-reklam eller teleshoppinginslag en gång varje tablåbelagds period . Detsamma gäller barnprogram, under förutsättning att programmets tablålagd längd överstiger . I likhet med vad som gäller nu får TV-reklam eller teleshopping inte infogas i TV-sändningar av gudstjänster. AV-direktivet SOU 2008:116 Enligt artikel 18 i AV-direktivet får TV-reklaminslagens eller teleshoppingsinslagens längd inte överstiga inom en given klocktimme. Därvid räknas inte programföretagets meddelanden som rör dess egna program, sponsormeddelanden och produktplaceringar. I artikel 18a i AV-direktivet finns regler om teleshoppingblock. Sådana ska tydligt identifieras som sådana och ha en sammanlagd varaktighet om minst . Skydd av minderåriga vid TV-sändningar Artikel 22 i TV-direktivet är oförändrad i AV-direktivet. Artikeln innehåller regler till skydd för minderåriga. Medlemsstaterna ska se till att TV-sändningar inte innehåller program som bedöms allvarligt kunna skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga. Detta gäller även andra program som kan bedömas skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga, utom då det kan anses säkert, genom val av tid för sändningen eller genom tekniska åtgärder, att de minderåriga inom sändningsområdet normalt inte hör eller ser sådana sändningar. När sådana program sänds ska de föregås av en akustisk varningssignal eller markeras med en visuell symbol . Rätten till genmäle i TV-sändningar Artikel 23 i AV-direktivet innehåller regler om rätt till genmäle i TV-sändningar, Bestämmelsen har inte ändrats genom AVdirektivet. Samarbete mellan regleringsorgan i medlemsstaterna I artikel 23b i AV-direktivet finns en ny bestämmelse om samarbete mellan medlemsstaternas regleringsorgan. Med regleringsorgan bör förstås tillsynsmyndigheter. Enligt artikeln är medlemsstaterna skyldiga att vidta lämpliga åtgärder för att förse varandra och kommissionen med den information som är nödvändig för att tillämpa direktivet. 5 Radio- och 5.1 Inledning Radio- och fastställdes ursprungligen genom beslut vid regeringssammanträde (dir. 2000:43). Därefter meddelades tilläggsdirektiv (dir. 2001:11), (dir. 2003:30), (dir. 2003:100), (dir. 2003:121), (dir. 2004:69), (dir. 2004:131) och (dir 2005:132). Enligt Dir. 2003:30 fick utredningen – utöver de särskilt angivna frågorna – även föreslå andra ändringar med hänsyn till utvecklingen i eller internationellt, särskilt inom Europeiska unionen. Uppdraget omfattade dock inte förslag till grundlagsändringar. Radio- och överlämnade följande betänkanden: Skydd av barn mot olämpligt programinnehåll i TV (SOU 2001:84) Reklamtid i TV (SOU 2003:62) Must carry (SOU 2003:109) Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TVrättsliga frågor (SOU 2006:51) Betänkandena har remissbehandlats. Vi ska enligt våra direktiv behandla de förslag som Radio- och lämnade i de två sista betänkandena, Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) och Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51). Vi ska analysera förslagen och de synpunkter som kommit fram vid remissbehandlingen av 173 Radio- och 2008:116 betänkandena liksom den nuvarande lagstiftningen utifrån målsättningen att förenkla regelverket för radio- och TV-företagen. Reglerna i AV-direktivet ska utgöra en utgångspunkt för analysen. 5.2 Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) I delbetänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) behandlade Radio- och frågor som rör vissa interaktiva rundradiotjänster, program som sänds på uppdrag av andra, placering av sponsringsmeddelanden , förekomsten av elektroniska företagsskyltar i sportsändningar i TV samt frågan om ökad konkurrens i kabel-TV-nät. Dessutom analyserade utredningen konsekvenserna av ett svenskt tillträde till konvention om gränsöverskridande television () i fråga om konventionens annonsbestämmelser. Vissa annonsfrågor Radio- och föreslog att det skulle vara möjligt att sända program på uppdrag av någon annan utan att dessa räknas in i den högsta tillåtna sändningstiden för annonser och att bestämmelserna som avser placering av sponsringsmeddelanden förtydligas. Utredningen föreslog också att bruket av elektroniska företagsskyltar i TV-sändningar av internationella idrottsevenemang skulle tillåtas. Utredningen lämnade förslag i fråga om reklam på delad skärm och virtuell annonsering. Interaktiva tjänster i radio och TV Radio- och övervägde behovet av särskilda regler för elektroniska programguider och andra interaktiva tjänster. Utredningen ansåg att det var påkallat att införa regler om tillståndsplikt för den som vill tillhandahålla tilläggstjänster i marknätet. Utredningen föreslog vidare att samma regler ska gälla för innehållet i samtliga tilläggstjänster som sänds ut till alla. Användningen av interaktiva ikoner i TV-sändningar behandlades också. SOU 2008:116 Radio- och och abonnentinflytande i kabel-TV-nät Radio- och prövade om det var lämpligt och möjligt att genom lagstiftning skapa förutsättningar för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten. Frågan hade tidigare behandlats av andra utredningar i olika sammanhang, bland annat av en särskild utredare i promemorian Abonnentinflytande i kabel-TV-nät (Ds 2001:52). Utredningen övervägde behovet av förändringar inom tre olika delområden: lagstiftning om tillträde till kabel-TV-näten för programföretag eller andra operatörer, inflytande för abonnenterna över programutbudet och inflytande för abonnenterna över hur programutbudet paketeras. 5.3 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) I slutbetänkandet Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) behandlas de delar av utredningens uppdrag som rör upprepade överträdelser av innehållsvillkor, tillämpligheten av tillståndsvillkor på vissa sändningar, myndighetsmeddelanden, lokal icke-kommersiell TV och TVprogrammens tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning. Dessutom analyserades konsekvenserna av ett svenskt tillträde till . Utredningen redovisade också frågor som rör mobil-TV och om registrerade trossamfunds möjlighet att få tillstånd att sända närradio. Vissa villkorsfrågor Radio- och övervägde behovet av mer kraftfulla åtgärder om ett programföretag vid upprepade tillfällen och på liknande sätt bryter mot villkor för innehållet i sändningarna. Utredningen föreslog att Justitiekanslern skulle ges rätt att ingripa med vitesförelägganden mot programföretag som vid upprepade tillfällen och på likartat sätt överträtt förbudet mot att sända program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller pornografiska bilder på tider och sätt som avses i nuvarande 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Utredningen föreslog vidare att 175 Radio- och 2008:116 villkoren vid sändning i marknätet om att utöva sändningsrätten sakligt, respektera den enskildes privatliv och att inte diskriminera annonsörer, skulle omvandlas till generella lagregler som gäller alla sändningar. Radio- och övervägde behovet av att samma regler kan tillämpas på samtliga TV-sändningar från ett företag, oberoende av om sändningarna sker på ett sätt som kräver tillstånd eller på något annat sätt. Slutligen skulle utredningen pröva frågan om det, mot bakgrund mot medlemskap i , borde göras några ändringar i bestämmelserna om skyldighet att på begäran av en myndighet sända meddelanden av vikt för allmänheten. Utvecklingen av olika former av TV-sändningar till mobila mottagningsenheter (mobil-TV) behandlades av Radio- och . Utredningen såg ett påtagligt behov av en översyn av regleringen av mobil-TV och valde därför självmant att ta upp frågan till behandling.