sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Mot den bakgrunden, och inte minst eftersom huvudsakligen bedriver sin kontroll till sjöss eller ombord på fartyg, anser vi att det är viktigt med en generell regel som ger en kustbevakningstjänsteman en uttrycklig rätt att preja och borda fartyg om det behövs för att genomföra en författningsenlig kon- troll. I sista hand, om inte kontrollen kan genomföras på annat sätt, bör det vara möjligt att tvinga fartyget att uppsöka hamn. Vi anser således att den nya lagen ska innehålla en bestämmelse som ger en kustbevakningstjänsteman en generell rätt att preja, borda och, om det uppenbart behövs, inbringa ett fartyg till svensk hamn, för att genomföra en författningsenlig kontroll. Vårt förslag motsvarar i sak förslag om rätt att ingripa vid gränskontroll (SOU 2004:110 s. 31). Vi vill erinra om att den av oss föreslagna proportio- nalitetsprincipen ska beaktas. Det innebär att tjänstemannen måste överväga om det i det enskilda fallet är proportionerligt att inbringa fartyget till hamn. Ju mer ingripande åtgärden är desto starkare måste skälen för kontroll vara. Den framtida kontroll- och tillsynsverksamheten 21.13.6 Rätten att stoppa fordon och andra transportmedel Vår bedömning: En kustbevakningstjänsteman ska inte ges någon generell rätt att stoppa fordon och andra transportmedel för kontroll. Vårt förslag: En regel om en kustbevakningstjänstemans rätt att stoppa fordon för att kontrollera nykterheten i trafiken ska införas i den nya lagen. I lagen ska vidare tas in en bestämmelse som erinrar om den rätt att stoppa fordon för kontroll som finns i andra författningar som reglerar kon- troll och tillsyn. En kontroll- eller tillsynsåtgärd kan vara beroende av att den kon- trollerande myndigheten har möjlighet att stoppa fordon och andra transportmedel. Det finns några författningar som ger en kustbevakningstjänsteman rätt att i vissa fall stoppa fordon, ytterst med hjälp av våld om det krävs (se bl.a. 6 kap. 2, 7 och 20 §§ tullagen). Någon generell rätt att stoppa fordon, oavsett vilken typ av kontroll det är fråga om, finns emellertid inte. Som vi framhållit i fråga om rätten att få tillträde till viss plats och tillgång till handlingar bör försiktighet iakttas i fråga om gene- rella regleringar som innebär ingrepp gentemot enskilda i kontroll- syfte. Åtgärden att stoppa fordon är ett intrång i rörelsefriheten inte bara för föraren av fordonet utan också för alla andra personer som färdas i detta. Denna omständighet talar med styrka mot en generell reglering. En annan omständighet som talar mot en sådan reglering är att verksamhet inte naturligt är för- knippad med fordonskontroll. Det är framför allt polisen som måste kunna stoppa fordon i sin tjänsteutövning. Med hänsyn till detta måste en generell rätt för kustbevaknings- tjänstemän att stoppa fordon och andra transportmedel föregås av noggranna överväganden. Det enda skäl som skulle kunna sägas tala för en sådan rätt är att man får en enhetlig reglering och att be- fogenheten blir tydlig både för den som utövar kontrollen och den som utsätts för den. Detta går emellertid inte att uppnå annat än genom att skapa en allmänt hållen reglering som riskerar att i alltför stor utsträckning inkräkta på enskildas rörelsefrihet. Vi för- ordar därför att rätten att stoppa fordon och andra transportmedel även i fortsättningen i första hand regleras i respektive kontroll- författning. Vi lägger därför inte fram något förslag om att en kust- Den framtida kontroll- och tillsynsverksamheten bevakningstjänsteman ska ges generell rätt att stoppa fordon eller andra transportmedel. Inom ett område finns det dock anledning att frångå den nämnda principen. Vi har tidigare redovisat regeringens förslag att ska kunna ingripa mot rattfylleri och sjöfylleri (se avsnitt 13.2.1). Förslaget innebär bl.a. att en kustbevaknings- tjänsteman får samma rätt som en polisman att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov, dvs. utan någon misstanke om brott, och att göra ögonundersökning. Syftet med regleringen är att åstad- komma ett flexibelt och effektivt utnyttjande av myndigheternas resurser till gagn för trafiksäkerheten. Därmed bör det inte heller, enligt regeringens förslag, vara en absolut förutsättning för att ta alkoholutandningsprov eller göra ögonundersökning att det finns en grund för ingripande enligt de regelverk som styr myndighetens övriga verksamhet (prop. 2007/08:53 s. 42). Lagstiftningen innebär alltså att tillförs en helt ny kontrolluppgift. I de fall där det finns en brottsmisstanke, t.ex. om personalen på en färja lämnar upplysningar om att en berusad person kör av färjan i en viss långtradare, gäller befogenheterna i den brottsbekämpande verksamheten. Om däremot provtagningen görs rutinmässigt, eller i samband med tullkontroll, kontroll av farligt gods eller någon annan typ av kontroll, har en kustbevak- ningstjänsteman inte någon rätt att stoppa fordonet för kon- troll. Regeringen föreslår därför att 22 § polislagen ska gälla även för tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän. För att den nya kontrolluppgiften ska kunna fullgöras har reger- ingen bl.a. föreslagit ändringar i lagen (1976:1090) om alkohol- utandningsprov och i lagen (1999:216) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken som innebär att en kustbevak- ningstjänsteman ges rätt att med stöd av polislagen stoppa fordon för att ta alkoholutandningsprov och göra ögonundersökning. Vid utformningen av vårt lagförslag har ingått att överväga hur de olika befogenhetsregleringarna i kontrollverksamheten bör sam- ordnas och vilka eventuella författningsändringar som krävs. Vi har bedömt att man bör flytta över alla övriga befogenheter i polislagen till den nya lagen, för att få en enkel och enhetlig struktur. Enligt vår mening bör detsamma gälla för rätten att stoppa fordon enligt 22 § polislagen för renodlade kontrolländamål. En regel om en kust- bevakningstjänstemans rätt att stoppa fordon för att kontrollera nykterheten i trafiken ska därför införas i den nya lagen. Den framtida kontroll- och tillsynsverksamheten 21.13.7 Rätten att hindra fortsatt färd Vår bedömning: En kustbevakningstjänsteman ska, utöver rätten att preja, borda och inbringa fartyg, inte ges en generell rätt att hindra fortsatt färd. Vi har i avsnitt 21.10.1 föreslagit att en kustbevakningstjänsteman ges en utökad rätt att hindra fortsatt färd av fordon med felaktigt lastat farligt gods. I avsnitt 21.10.2 har vi vidare föreslagit att en kustbevakningstjänsteman ska kunna hindra att en felaktigt lastad lastbärare förs ombord på ett fartyg. Att därutöver ge en kust- bevakningstjänsteman en generell rätt att hindra fortsatt färd anser vi emellertid inte vara befogat. Denna rätt får i stället regleras i respektive författning i de fall där den särskilda kontroll- och tillsynsverksamheten kräver det. Vi avstår därför från att lägga fram ett förslag som ger en kustbevakningstjänsteman en generell rätt att, utöver rätten att preja, borda och inbringa fartyg, hindra fortsatt färd. 21.13.8Våldsanvändning som medel för att genomföra en tjänsteåtgärd Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman ska, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, ha rätt att använda våld för att genomföra en kontroll- eller tillsynsåtgärd, om tjänstemannen 1.möts med våld eller hot om våld, 2.med stöd i lag ska avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kropps- visitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid hus- rannsakan, 3.med stöd i lag ska stoppa ett fartyg, fordon eller annat transportmedel eller ska kontrollera ett fartyg eller fordon eller dess last, eller 4.annars med stöd i lag ska bereda sig tillträde till, spärra av, tillstänga eller utrymma en byggnad, ett rum eller ett område. Den framtida kontroll- och tillsynsverksamheten I avsnitt 19.4.1 har vi behandlat rätten att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd i den brottsbekämpande eller ordnings- hållande verksamheten. Likartade medel för att genomföra en tjänsteåtgärd behövs i kontroll- och tillsynsverksamheten. Våld måste i viss utsträckning kunna användas både mot egendom och mot personer. I tullagstiftningen finns det en särskild reglering av rätten att använda våld eller tvång. Enligt 6 kap. 2 § tullagen får en tulltjänste- man vid varukontroll använda våld eller tvång bl.a. för att preja fartyg (6 kap. 6 §), stoppa transportmedel (6 kap. 7 §), hindra till- träde till eller lossning eller lastning av transportmedel (6 kap. 8 §), undersöka transportmedel, containrar, lådor och andra utrymmen samt undersöka handbagage som medförs av resande (6 kap. 10 §). När och dess tjänstemän medverkar i kontrollen gäller rätten att använda våld och tvång även för dessa (6 kap. 20 §). Det finns också flera andra författningar som tillämpar som innehåller regler om kroppsvisitation i kontrollsyfte, bl.a. utlänningslagen, lagen om fartygssäkerhet och lagen om hamn- skydd. Som framgår av beskrivningen av gällande rätt har lagstiftaren konstaterat behov av att kunna använda våld eller tvång vid vissa typer av kontroller. har en kustbevakningstjänsteman rätt att använda våld med stöd av 29 § polislagen för att genomföra vissa kontroll- och tillsynsåtgärder. Det finns ingen anledning att nu inskränka denna rätt. En bestämmelse som i huvudsak mot- svarar dagens reglering bör därför införas i den nya lagen. Rätten att använda våld vid kontroll och tillsyn bör regleras särskilt. Därigenom blir det tydligare i vilka situationer våld får användas vid kontroll och tillsyn, eftersom den nuvarande regler- ingen inte skiljer mellan våldsanvändning i olika verksamheter. Som vi redovisat i avsnitt 19.4.1 ger dagens lagstiftning inte en kustbevakningstjänsteman rätt att använda våld för att stoppa for- don, fartyg och andra tranportmedel, men vi har föreslagit en sådan regel för den brottsbekämpande verksamheten. Vi anser att det i princip finns samma behov av att kunna använda våld för att stoppa fartyg och fordon för kontroll som för brottsbekämpning. När det är fråga om enbart kontroll får dock proportionaliteten vid vålds- användningen större betydelse än vid brottsmisstanke. 22 Andra frågor som rör verksamheten I de föregående kapitlen har vi behandlat den framtida regleringen inom de tre verksamhetsområden som vårt uppdrag berör. Vi har också i förbigående berört vissa författningsändringar som vi ser som en naturlig konsekvens av våra huvudförslag. Det finns dock några frågor som inte har haft någon självklar anknytning till de tidi- gare avsnitten. Vi har valt att samla dessa här. Vi går också närmare in på några av de frågor som vi endast i korthet har nämnt tidigare. Inledningsvis behandlar vi vissa frågor som rör uppbörd (av- snitt 22.2). Vi tar därefter upp frågan om förverkande av alkoholhal- tiga drycker (avsnitt 22.3), frågor som rör ordningsbot (avsnitt 22.4), sekretess (avsnitt 22.5) och delgivning (avsnitt 22.6). Vidare föreslår vi några författningsändringar som kan underlätta den praktiska hanteringen vid utredning av brott (avsnitt 22.7). Vi tar också upp frågor som hör samman med uppdragsverksamheten (avsnitt 22.8), med rätten att stoppa fordon (avsnitt 22.9) och med rätten att flytta fordon vid misstanke om rattfylleri (avsnitt 22.10). Sist behandlar vi frågan om , i likhet med flertalet andra centrala myndigheter under regeringen, ska låta utge författningssamling (avsnitt 22.11). 22.2.1 Allmänt om uppbördsförfarandet De grundläggande bestämmelserna om uppbörd och indrivning av böter och avgifter som fastställs genom ett straffrättsligt förfarande finns i bötesverkställighetslagen (1979:189) och bötesverkställig- hetsförordningen (1979:197). Bötesstraff verkställs antingen genom uppbörd eller genom indrivning. Detsamma gäller sådan rättsverkan Andra frågor som rör verksamheten av brott som innefattar betalningsskyldighet, t.ex. företagsbot och avgift till brottsofferfond. Uppbörd äger rum så snart en dom, ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot har meddelats. Däremot får indrivning inte ske förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts. Den misstänkte får dock betala förskott på böter som kan komma att påföras honom eller henne. Uppbörd sker genom att den bötfällde betalar frivilligt eller, vilket utvecklas närmare nedan, genom att deponerade böter tas i anspråk. är enligt 3 § bötesverkställighetsförordningen central uppbördsmyndighet och handhar uppbördsförfarandet. Dom- stolarna medverkar endast genom att de upplyser den bötfällda per- sonen om möjligheten till frivillig betalning och förser honom eller henne med ett inbetalningskort. När strafföreläggande eller ord- ningsbot utfärdas får den förelagde på motsvarande sätt ett inbetal- ningskort. Betalar inte den bötfällde frivilligt sker indrivning. Innan ett bötes- straff lämnas för indrivning ska enligt 3 § indrivningsförordningen (1993:1229) den dömda personen som huvudregel uppmanas att be- tala. Indrivning ska begäras senast efter det att beloppet skulle ha betalats, men i vissa fall genast. ansöker i sin egenskap av uppbördsmyndighet om indrivning av bötesstraff. Ansökan görs enligt 5 § indrivningsförordningen hos Kronofogde- myndigheten. Indrivningen inleds med att anmanar personen att betala. Bestämmelserna om indrivning finns i lagen (1993:891) om indriv- ning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen). Indrivningen handhas av . Indrivningslagen omfattar alla slags fordringar som handläggs i allmänna mål hos Kronofogde- myndigheten (se 1 § indrivningslagen, 1 kap. 6 § andra stycket utsök- ningsbalken och 1 kap. 2 § utsökningsförordningen [1981:981]). Indrivningsförfarandet omfattar även vattenföroreningsavgift. Vid indrivningen gäller utsökningsbalkens regler om förfarandet vid verkställigheten, om vilken egendom som kan tas i anspråk till täckande av skulden och om möjligheterna att överklaga Krono- fogdemyndighetens beslut. Andra frågor som rör verksamheten Vår bedömning: Det finns skäl att se över vilken myndighet som ska ansvara för uppbörden av vattenföroreningsavgift. Efter- som frågan om en översyn av vattenföroreningslagen är aktuell lägger vi inte fram något förslag i frågan om vem som ska vara uppbördsmyndighet för vattenföroreningsavgifter. I 8 kap. vattenföroreningslagen finns bestämmelser om vattenför- oreningsavgift. En sådan avgift är en administrativ sanktionsavgift som i vissa fall påförs ägare eller redare av ett fartyg som släppt ut olja (2 kap. vattenföroreningslagen). beslutar om vattenföroreningsavgift ska tas ut och om avgiftens storlek (8 kap. 3 och 5 §§ vattenföroreningslagen). beslut får verk- ställas genast, om inte annat förordnas eller säkerhet ställs (8 kap. 6 §). För verkställigheten gäller de allmänna reglerna i utsöknings- balken. Eftersom det är fråga om en avgift som tillfaller staten verk- ställs den som allmänt mål. Det finns inte någon närmare rättslig reglering av uppbörden av vattenföroreningsavgifter. Enligt regleringsbrevet för ska vattenföroreningsavgifter uppbäras och redovisas av verket för Kust- bevakningens räkning. Denna uppgift var naturlig när Kustbevak- ningen utgjorde en del av tullväsendet och kan vidare ses mot bak- grund av att inte är en uppbördsmyndighet. Med hänsyn till att numera är en självständig myndighet finns det anledning att se över den nuvarande ordningen och över- väga om denna bör ändras. Enligt vår uppfattning står i princip fyra olika möjligheter till buds. En möjlighet är att låta dagens ordning bestå. har rättsliga möjligheter att hantera vissa uppbördsfrågor utanför den egna verksamheten genom kungörelsen (1969:475) om uppbörd av särskilda avgifter genom försorg. Av denna kungörelse följer bl.a. att kommun eller allmän inrättning samt ägare eller inne- havare av hamn, flygplats eller godsterminal får anlita för uppbörd av sina avgifter (1 §). Enligt uppgifter från tillämpas denna författningsreglering inte i praktiken. Därtill kom- mer att uppbörd av vattenföroreningsavgift är en uppgift som ter sig verksamhetsfrämmande för myndigheten. En annan möjlighet är att låta svara för upp- börden . För en sådan lösning talar att det är Kustbevak- Andra frågor som rör verksamheten ningen som utreder förutsättningarna för och beslutar om vatten- föroreningsavgift. har också rätt att inleda förunder- sökning om brott mot vattenföroreningslagen. Ofta går debitering och uppbörd hand i hand. Det kan därför vara följdriktigt att också låta myndigheten svara för uppbörden. En annan aspekt som talar för att låta svara för uppbörden är att antalet ären- den är begränsat. Mot en sådan lösning talar emellertid att myndig- heten inte är en uppbördsmyndighet . bör framhållas att utredningens förslag tillför myndigheten uppgiften att ta emot förskottsbetalning av böter (se avsnitt 22.2.3), vilket skulle bredda underlaget. Trots detta kan uppgiften att vara uppbördsmyndighet för vattenföroreningsavgifter bli onödigt kostnadskrävande för Kust- bevakningen och dessutom riskera att komma i konflikt med reger- ingens allt oftare uttalade krav på helhetslösningar som gagnar sam- ordning mellan myndigheter och ett effektivt resursutnyttjande. En tredje möjlighet är att låta svara för uppbörden av vattenföroreningsavgifter. är uppbördsmyndighet och ansvarar bl.a. för fastställelse och uppbörd av farledsavgifter med stöd av 5 § förordningen (1997:1121) om farledsavgift. administrerades uppbörd och bokföring av sådana avgifter av Tull- verket.TPF1FPT svarar bl.a. också för debitering och uppbörd av lotsavgifter enligt 7 § förordningen (1999:215) om lotsavgifter. Det faktum att hanterar uppbörden av ett antal avgifter och att vattenföroreningsavgifterna ligger inom myndighetens naturliga verksamhetsområde talar med viss styrka för att också bör hantera vattenföroreningsavgifterna. Mot detta talar främst centraliseringsaspekter. är central uppbördsmyndighet och svarar, som framgått ovan, för uppbörden av de flesta offentligrättsliga ekono- miska sanktioner som kan åläggas någon på grund av brott. Det fjärde alternativet är att låta svara för uppbörden. En sådan ordning ligger i linje med styrelsens uppgifter i övrigt och skulle gagna effektivitet och rationalitet. Frågan om hur man slutligen ska bedöma de olika alternativen och skälen som talar för eller emot dessa bör enligt vår mening inte avgöras . Mot bakgrund av att det finns planer på att göra en översyn av vattenföroreningslagen anser vi att frågan om vilken 1TP PT Uppbörden av sjöfartsavgifter ombesörjdes enligt 11 § förordningen (1977:1118) om fyr- avgifter och enligt 6 § förordningen (1977:1119) om farledsvaruavgifter av . Förord- ningen upphävdes genom SFS 1997:1121. Andra frågor som rör verksamheten myndighet som bör vara uppbördsmyndighet i stället bör tas upp i det sammanhanget. Vi avstår därför från att lägga fram något för- slag i denna fråga. 22.2.3Deposition av böter m.m. Vårt förslag: En kustbevakningstjänsteman, som utfärdar ett före- läggande av ordningsbot mot någon som endast tillfälligt befinner sig i landet, ska ha samma rätt som en polisman eller en tulltjänste- man att ta emot betalning för böterna. Detsamma ska gälla om en åklagare utfärdar strafföreläggande och uppdrar åt tjänstemannen att ta emot förskott. får anlita biträde även av för att driva in böter på fartyg som anlöper svensk hamn. ska också medverka vid verkställighet av bötesstraff med stöd av smugglingslagen, tullagen eller tullförordningen. Tvångsmedlen förvar och kvarstad kan användas för att säkerställa betalningsanspråk i brottmål. Det finns emellertid ett praktiskt för- farande som syftar till att säkra betalning av böter som används i större utsträckning, nämligen deposition av böter. Deposition är en form av förskottsbetalning. Enligt 2 § andra stycket bötesverks- tällighetslagen får den misstänkte, trots att dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot inte har meddelats, betala förskott på böter som kan komma att åläggas honom eller henne. Förfarandet med deposition av böter används framför allt vid enklare brott där böterna åläggs genom ordningsbot eller strafföre- läggande och där gärningsmannen är någon som vistas tillfälligt i . Som exempel på sådana brott kan nämnas trafikförseelser och ringa smugglingsbrott. Förskottsbetalning kan endast göras till en polismyndighet eller till (2 § bötesverkställighetsförordningen). Uppbörd äger sedan rum genom att förskottsbeloppet tas i anspråk (4 § bötes- verkställighetslagen). I de fall där betalningen avser böter i form av ordningsbot som ålagts någon som uppehåller sig tillfälligt i landet får en tjänsteman inom polisväsendet eller en tulltjänsteman ta emot betalningen (3 § femte stycket bötesverkställighetsförordningen). Andra frågor som rör verksamheten Ett motsvarande system används av åklagare vid utfärdande av strafföreläggande.TPF2FPT Åklagaren ger då en polisman eller tulltjänste- man i uppdrag att ta emot deposition av böter till ett belopp som motsvarar det bötesstraff som åklagaren avser att förelägga. Att ta deponerade böter i anspråk räknas som en form av upp- börd. Det deponerade beloppet är i dessa fall anpassat till påföljden och täcker således normalt hela det belopp som ska drivas in. Enligt vår mening är systemet med deposition av böter ett enkelt och effektivt sätt att säkra verkställigheten. En kustbevakningstjänste- man får numera utfärda föreläggande av ordningsbot. Kustbevak- ningens verksamhetsområde är sådant att det kan förutsättas att för- läggande av ordningsbot inte sällan riktas mot personer som vistas tillfälligt här i landet, t.ex. utländska chaufförer som fraktar farligt gods eller utlänningar som gör sig skyldiga till brott mot sjötrafik- förordningen. Likaså bör en kustbevakningstjänsteman, på samma rätt som en polisman eller tulltjänsteman, på uppdrag av åklagare kunna säkra verkställigheten av strafföreläggande. Mot den bakgrun- den anser vi att man bör undanröja författningsenliga hinder mot att kustbevakningstjänstemän tar emot deposition av böter. Det är vidare effektivt om kan biträda Krono- fogdemyndigheten med att driva in böter när den bötfällde antas vara ombord på ett fartyg som anlöper svensk hamn och att i övrigt med- verka vid verkställighet av bötesstraff som döms ut enligt smugglings- lagen, tullagen och tullförordningen. har den skyldigheten . Det är naturligt att ge motsvarande uppgifter. Vi föreslår därför att bestämmelserna i 3 och 4 §§ bötesverk- ställighetsförordningen ändras så att en kustbevakningstjänsteman, som utfärdar ett föreläggande av ordningsbot mot någon som endast tillfälligt befinner sig i landet, ska ha samma rätt som en polisman eller en tulltjänsteman att ta emot betalning för böterna. Vidare före- slår vi att bestämmelsen i 11 § bötesverkställighetsförordningen ändras så att får anlita biträde även av Kustbevak- ningen för att driva in böter på fartyg som anlöper svensk hamn och att ska medverka vid verkställighet av bötes- straff med stöd av smugglingslagen, tullagen eller tullförordningen. 2TP PT Se beträffande smugglingsbrott föreskrifter, ÅFS 2005:23, senast ändrad genom ÅFS 2007:9. Andra frågor som rör verksamheten 22.3Förverkande av alkoholhaltiga drycker Våra förslag: ges samma rätt som en polismyn- dighet att besluta om förstörande eller försäljning av alkohol- haltiga drycker som har tagits i beslag. Alkoholhaltiga drycker, som tagits i beslag vid misstanke om rattfylleri eller sjöfylleri, och som har ringa värde, får förstöras efter beslut av en kustbevak- ningstjänsteman. Som vi har redovisat närmare i avsnitt 13.2.1 har regeringen föreslagit att en kustbevakningstjänsteman dels ska få utökade befogenheter vid ingripanden mot sjöfylleri, dels i samband med annan verksam- heten ska kunna ingripa mot rattfylleri. Vid ett sådant ingripande får en kustbevakningstjänsteman ta alkoholhaltiga drycker i beslag. Detta aktualiserar frågan om den fortsatta hanteringen av sådana beslag.