sou · GWB331 · 2008-04-01 00:00:00 — Enligt 9 kap. 7 § lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet ska miljödomstolen ska föra en förteckning över vattenverksamhet inom domsområdet (vattenbok) i den utsträckning som regeringen föreskriver. ingår som en del i miljöboken, jfr 8 § förordningen (1998:1388) om vatten- verksamhet m.m. har meddelat föreskrifter om miljöboken (DVFS 1998:14) enligt följande: förs i fem avdelningar med följande innehåll -första avdelningen; vattenverksamhet och vattenanläggningar för tillgodogörande av vatten såsom drivkraft samt damm- byggnader, oavsett om de avser sådant tillgodogörande eller ej, -andra avdelningen; vattenverksamhet och vattenanläggningar för allmänna farleder, allmänna hamnar och allmänna flottleder, -tredje avdelningen; vattentäkter, -fjärde avdelningen; annan vattenverksamhet och vattenanlägg- ningar enligt och lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet, -femte avdelningen; miljöfarlig verksamhet som anges med beteckningen A i bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. I de fall då miljödomstolen finner att det är lämpligt får ytterligare avdelningar föras. ska vara upplagd efter avrinnings- områden och vid behov sektioner inom avrinningsområden. Inom första, andra, tredje och femte avdelningarna läggs ett blad upp för varje anläggning eller företag. Miljöboksblad inom fjärde avdel- ningen och ytterligare avdelningar läggs upp för anteckning i löpande följd av beslut rörande förekommande anläggningar eller företag samt i övrigt efter vad miljödomstolen finner lämpligt. Miljöboksbladen sätts in i en samlingspärm enligt lösbladssystem samt numreras och ordnas i fortlöpande följd avdelningsvis inom varje avrinningsområde respektive sektioner av avrinningsområde. När en dom eller ett beslut angående ett tillstånd till en verk- samhet eller en åtgärd, en anläggning eller ett företag meddelas av miljödomstolen, ska anteckning om domen göras i miljöboken. Överklagas domen eller beslutet, ska Miljööverdom- stolens och Högsta domstolens avgörande antecknas, så snart miljödomstolen fått underrättelse om avgörandet. När miljö- domstolen fått uppgift om besiktning enligt 18 § förordningen (1998:1388) om vattenverksamhet m.m. ska denna antecknas i miljöboken. I varje anteckning i miljöboken ska i förekommande fall anges en kort beskrivning av miljödomstolens avgörande, den prövade anläggningens eller verksamhetens geografiska läge i rikets nät samt, i de fall domstolen finner det lämpligt län, kommun och avrinningsområde, vid behov sektion inom avrinningsområde, där den prövade anläggningen eller verksamheten är belägen. I samband med uppläggandet av miljöboksblad inom första, tredje och femte avdelningarna ska på en särskild översiktskarta platsen för anläggningen utmärkas med lämpligt tecken samt med samma nummer som på miljöboksbladet. Tecknet för anläggning enligt första avdelningen ska vara en cirkel, för anläggning enligt tredje avdelningen en kvadrat och för anläggning enligt femte avdelningen en triangel eller annat tecken som domstolen, om särskilda skäl finns, finner lämpligt. Förutom miljödomstolarna är de sex hovrätterna och de fyra kammarrätterna regionala domstolar. Dessa domstolar prövar överklaganden av domar och beslut som meddelats av tingsrätterna respektive länsrätterna. Hovrätternas domkretsar framgår av följande uppställning. , , , , och , , , och län samt , , , , , , , , , , , , , och kommuner Hovrätten över och : och samt Ale, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , Tanums, Tjörns, , , , , , , och kommuner Hovrätten för Nedre : Av bilaga 5 framgår hur hovrätternas domkretsar förhåller sig till indelningen av landet i huvudavrinningsområden. Enligt 9 kap. 6 § får regeringen för vissa slags miljö- farlig verksamhet föreskriva att det är förbjudet att bedriva verk- samheten utan tillstånd. Miljöfarliga verksamheter indelas enligt förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd (FMH) i A-, B- eller C- verksamheter. För miljöfarliga verksamheter som har beteckningen A i bilagan till förordningen sker tillståndspröv- ningen i första instans vid miljödomstolarna. För miljöfarliga verksamheter med beteckningen B sker tillståndsprövningen vid de 21 länsstyrelserna. C- verksamheter kräver inte tillstånd men väl en anmälan till tillsynsmyndigheten som i de allra flesta fall är den kommunala nämnd som handlägger miljöskyddsfrågor. Enligt förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion (länsstyrelseinstruktionen) ska det inom varje länsstyrelse finnas en miljöprövningsdelegation (MPD) för prövning av ärenden som enligt ska prövas av . Enligt 16 § länsstyrelseinstruktionen gäller de ärenden som ska prövas av MPD tillstånd till miljöfarlig verksamhet samt ärenden enligt 24 kap. 3 och 5 §§ om återkallelse av tillstånd, omprövning av tillstånd samt ändring och upphävande av villkor eller andra bestämmelser om miljöfarlig verksamhet. Även tillstånd till vattenverksamhet i form av markavvattning prövas i de flesta fall av länsstyrelserna. För vissa mindre vatten- verksamheter krävs i stället för tillstånd att verksamheterna anmäls innan de påbörjas. Sådan anmälan ska göras till . Ärenden om vattenverksamhet som ankommer på prövas dock inte av MPD. MPD ska bestå av en ordförande och en miljösakkunnig. För ordföranden ska det finnas en ersättare. Alla är tjänstemän i läns- styrelsen. Ordföranden i MPD ska vara jurist med domarerfarenhet och ha särskild erfarenhet av miljöfrågor och andra frågor som behandlas i . Dessa krav gäller även för ordförandens ersättare. Ärenden vid MPD bereds av anställda vid i samråd med ordföranden. Ordföranden får ensam vidta förberedande åt- gärder och meddela beslut om avskrivning. Beslut i övriga frågor fattas av ordföranden och den miljösakkunnige gemensamt. I de flesta fall kan ordföranden, den miljösakkunnige och övrig personal vid en MPD inte arbeta med tillståndsärenden på heltid eftersom ärendena är för få. Ärendena handläggs därför normalt av personer som också har andra uppgifter inom , bland annat att utöva tillsyn över miljöfarliga verksamheter. Antalet inkomna ärenden för de 21 miljöprövningsdelega- tionerna var totalt 817 för , 1 148 för samt 1 343 för . Under respektive år avgjordes 838, 1 009 och 1 436 ären- den. Av det totala antalet avgjorda ärenden kan ungefär hälften uppskattas utgöra avgjorda tillståndsärenden. Vid tillståndsprövningen av miljöfarlig verksamhet enligt 9 kap. beslutas om tillstånd ska lämnas och de villkor som behövs för att begränsa skador och andra olägenheter som kan orsakas av verksamheten. Eventuella civilrättsliga frågor prövas inte med tillståndsfrågan. Detta gäller oavsett om tillstånds- frågan prövas av miljödomstol eller länsstyrelse. Om en sakägare anser att han lidit skada med anledning av en verksamhet, får han i en ansökan om stämning yrka ersättning för skadan vid miljö- domstol. Den verksamhetsutövare som behöver tillgång till mark för att bedriva miljöfarlig verksamhet kan inte få den frågan prövad vid tillståndsprövningen. Det finns i stället bestämmelser i t.ex. expropriationslagen (1972:719) och fastighetsbildningslagen (1970:988) som kan göra det möjligt att få tvångsvis tillträde till mark. Däremot kan vid miljödomstolens prövning enligt 11 kap. av vattenverksamhet tillstånds- och ersättningsfrågor prövas . Prövning av tillstånd till vattenverksamhet sker, med undantag för vissa frågor som gäller markavvattning, vid miljödomstolarna. I vårt kommande arbete ska vi i den utsträckning som anges i avsnitt 2.1.6 överväga hur länsstyrelsernas prövningsverksamhet ska organiseras när det ska ankomma på länsstyrelserna att utföra den tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet och vattenverk- samhet som sker vid miljödomstolarna. I propositionen till miljöbalk (prop. 1997/98:45 del 1 s. 461) kon- staterade regeringen att (M 1993:04) inte lämnat något förslag i frågan om lämpligheten av att tillstånds- prövning sker i administrativ ordning i första instans. Regeringen ansåg att det mot bakgrund av den inledda vägen mot renodling av domstolarnas uppgifter samt Lagrådets och remissinstansernas synpunkter fanns anledning att överväga om tillståndsprövningen borde ligga direkt på miljödomstol eller om frågan skulle prövas av domstolen först efter överklagande av förvaltnings- myndighets beslut. Regeringen angav vidare att en översyn av tillståndsprövningen i första instans skulle inledas. Regeringen beslutade att tillkalla en parlamentariskt sammansatt kommitté – – med uppdrag att utvärdera tillämpningen av och lämna förslag till nödvändiga reformer (dir. 1999:109). förordade i sitt delbetänkande Alternativ för prövningsorganisation (SOU 2004:38) att tillstånds- prövningen av A-verksamheter och vattenverksamheter skulle flyttas till förvaltningsmyndigheter. Vad gällde vattenverksamheter gick förslaget ut på att tillståndsfrågan skiljdes från främst de frågor om markåtkomst och ersättning för skada och intrång som lämpligen borde prövas i domstol även fortsättningsvis. Kom- mittén konstaterade att en sådan förändring av systemet för pröv- ningen av vattenverksamheter beredde vägen inte bara för en tillståndsprövning av förvaltningsmyndighet i första instans utan också en renodling av domstolarnas roll. Den skapade också förutsättningar för att minska skillnaderna i reglerna om tillstånds- prövning av miljöfarliga verksamheter och vattenverksamheter. angav tre alternativ för tillståndsprövning av förvaltningsmyndighet i första instans. 1.Tillståndsprövningen av A-verksamheter och vattenverksam- heter sker vid 3–5 miljöprövningsdelegationer vid länsstyrelser och av B-verksamheter vid de nuvarande 21 miljöprövningsdele- gationerna. 2.Tillståndsprövning av alla miljöfarliga verksamheter och vatten- verksamheter sker vid 3–5 miljöprövningsdelegationer. 3.En fristående myndighet inrättas för all tillståndsprövning. Vårt utredningsuppdrag omfattar de av som alternativ 1 och 2 presenterade förslagen. Av tilläggsdirektiven framgår att MPU först i ett kommande betänkande ska presentera ett förslag i dessa frågor, men att frågan om lokaliseringen av framtida prövningsmyndigheter för A-verksamheter och vatten- verksamheter ska beaktas vid bedömningen av miljödomstolarnas lokalisering och domkretsindelning. Ramdirektivet och dess implementering antog och rådet ett direktiv om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vatten- politikens område, det så kallade ramdirektivet för vatten (2000/60/EG). Direktivet är ett ramverk för all vattenplanering och vattenvård inom EU med syfte att skydda kvaliteten hos vattnet och vattenmiljön samt att trygga den långsiktiga vattenför- sörjningen i unionen. Ramdirektivet syftar sammanfattningsvis till att -skydda och förbättra tillståndet i vattnens ekosystem samt hindra ytterligare försämringar, -eftersträva ett ökat skydd för och en förbättring av vatten- miljön, bl.a. genom att utsläpp och spill av vissa ämnen minskar eller upphör, -säkerställa att föroreningen av grundvatten gradvis minskar och att ytterligare förorening förhindras, -främja en hållbar vattenanvändning samt -bidra till att mildra effekterna av översvämning och torka (prop. 2003/04:2 s. 16). Enligt direktivet ska medlemsstaterna genomföra en rad åtgärder. Dessa är framför allt följande. -Medlemsstaterna ska urskilja avrinningsområden och dela in dessa i avrinningsdistrikt. Flera avrinningsområden kan ingå i ett distrikt. -Utgångspunkten för den geografiska avgränsningen av avrinningsdistrikten ska vara vattnets flöden och inte befintliga administrativa gränser. -För varje distrikt ska det utses lämplig behörig myndighet med uppgift att tillämpa direktivets bestämmelser och samordna vattenförvaltningen så att miljömålen uppnås. -För vissa ämnen, framför allt miljögifter, kommer gemensamma miljökvalitetsnormer att fastställas, medan det i fråga om övriga relevanta kemiska ämnen och biologiska faktorer lämnas åt varje medlemsstat att i enlighet med vissa i direktivet givna gemen- samma definitioner fastställa miljökvalitetsnormer inklusive miljömål. -Medlemsstaterna ska se till att prispolitiken för vatten stimulerar en effektiv användning av vattenresurserna och att den därigenom bidrar till att de miljömål som anges i direktivet uppfylls samt att olika verksamheter bidrar till kostnads- täckningen av vattentjänster. -För varje avrinningsdistrikt ska upprättas åtgärdsprogram för att uppnå direktivets mål för vattenkvaliteten. -För varje avrinningsdistrikt ska förvaltningsplaner upprättas (a. prop. 17–18). För genomförandet av direktivet föreslogs i prop. 2003/04:2 vissa ändringar i . Förslagen i propositionen antogs av riks- dagen (rskr. 2003/04:56) med det undantaget att vattendistrikten genom en ändring i 5 kap. 10 § i enlighet med förslag i prop. 2003/04:57 anges direkt i lagtexten på begäran (bet. 2003/04:MJU7, rskr. 2003/04:56). Implementeringen av direktivet innebär i korthet följande: landområden och kustvattenområden har delats in i fem vattendistrikt, bestående av flera huvudavrinningsområden som följer vattnets naturliga flöden. Regeringen har med stöd av 5 kap. 1 § utfärdat förord- ningen (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön. I fråga om åtgärdsprogram, som är ett viktigt led i vattenarbetet enligt direktivet, har det gjorts en anpassning av reglerna i 5 kap. . Ändringarna syftar bl.a. till större möjligheter för allmänheten att påverka programmens innehåll samt till ett tyd- ligare ansvar för myndigheter och kommuner att se till att pro- grammen fullföljs. Regeringen får dessutom föreskriva kom- pletterande bestämmelser om åtgärdsprogram. Eftersom direktivet gör det nödvändigt att meddela andra slags miljökvalitetsnormer än sådana som tidigare specificeras i 5 kap. infördes kompletteringar i beskrivningen av vad miljökvalitetsnormer kan avse. Enligt systematik ska miljökvalitetsnormerna beaktas av de myndigheter som har att meddela tillstånd och föreskrifter rörande driften av en verksamhet, varvid kraven på enskilda utformas med stöd av balkens materiella regler och efter en samlad bedömning av föroreningssituationen. I den mån det behövs ska åtgärdsprogram och förvaltningsplaner vara en del av beslutsunderlaget när myndigheter tillämpar (prop. 2003/04:2 s. 23). Åtgärdsprogrammen kommer att få betydelse för olika beslut som fattas av myndigheter med stöd av . Det är därför viktigt att ett program som innebär att en viss åtgärd ska vidtas finns med i myndighetens beslutsunderlag. Detsamma gäller för de förvaltningsplaner som upprättas för vattendistrikt. Av denna anledning har införts en föreskrift i 6 kap. 19 § , som innebär att aktuella åtgärdsprogram och förvaltningsplaner ska finnas tillgängliga i mål eller ärenden där myndigheter tillämpar (a. prop. s. 24). Om exempelvis uppfyllandet av miljömål för vattendistrikt kan äventyras genom att en ändring av en befintlig verksamhet tillåts, bör den tillståndsprövande myndig- heten hämta in dessa handlingar för att få ett bättre beslutsunderlag (a. prop. s. 35). Målet att uppnå god vattenstatus bör enligt ramdirektivet för vatten eftersträvas för varje avrinningsområde. Åtgärder som avser ytvatten och grundvatten som tillhör samma ekologiska, hydrologiska och hydrogeologiska system bör sam- ordnas (a. prop. s. 25). En av utgångspunkterna för det svenska miljövårdsarbetet är ett integrerat arbetssätt. Ett miljöarbete med denna inriktning ger möjligheter att beakta skilda miljöfrågors ömsesidiga beroende och påverkan. På så sätt kan målkonflikter i miljöarbetet lättare identifieras och avvägningar mellan olika mål komma till stånd. Frågor som rör luft, mark och vatten måste kunna bedömas i ett sammanhang då förändringar i dessa miljöer oundvikligen påverkar varandra. Regeringen anser att en viktig förutsättning för att nå de nationella miljökvalitetsmålen är att arbetet med att genomföra ramdirektivet för vatten infogas i övrigt miljöarbete. Miljöfrågor för vatten kan inte ses separat utan är en del av helheten i svenskt miljöarbete. Den myndighetsstruktur som hanterar miljöfrågor är väl inarbetad och en naturlig utgångs- punkt för det fortsatta arbetet med att genomföra ramdirektivet för vatten. Det arbete som utförs av centrala myndigheter, länsstyrel- ser, miljödomstolar, kommuner, vattenvårdsförbund och flera andra bör fortsätta (a. prop. s. 27). Enligt 16 kap. 5 § gäller redan som huvudregel att till- stånd, godkännande eller dispens inte får meddelas för en ny verksamhet som medverkar till att en miljökvalitetsnorm överträds. Enligt 4 kap. 1 § förordningen (2004:660) om förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön ska varje vattenmyndighet fastställa kvalitetskrav för ytvattenförekomster, grundvattenförekomster och skyddade områden i ett vattendistrikt. i sitt slutbetänkande (SOU 2005:59) som Utredningen om åtgärdsprogram (SOU 2005:113) har lämnat förslag om en tydligare rättslig reglering av miljökvalitetsnormer och åtgärds- program. Bland annat föreslås att åtgärdsprogram ska kunna ligga till grund för omprövning enligt 24 kap. 5 § 1. och att överklagbara beslut i ett åtgärdsprogram som fastställts av en förvaltningsmyndighet eller kommun får överklagas till miljö- domstol. Förslagen, som bereds i , motiveras bl.a. med åtaganden gentemot EU. En EG-författning av betydelse i sammanhanget är rådets för- ordning (EG) nr 1100/2007 om åtgärder för återhämtning av beståndet av europeisk ål. Enligt förordningen ska nationella planer med de olika åtgärder som bedöms nödvändiga bl.a. för fiske och vandringsvägar tas fram och godkännas av kommissionen. Dessa förvaltningsplaner för ål bör omfatta avrinningsområden som definieras i enlighet med bestämmelserna i ramdirektivet för vatten. En förvaltningsplan för ål kan innehålla, men är inte begränsad till, följande åtgärder. -Minskning av det kommersiella fisket. -Begränsning av fritidsfiske. -Strukturella åtgärder för att göra floder framkomliga och förbättra livsmiljöerna i floderna samt andra miljöåtgärder. -Transport av blankål från sjöar och vattendrag till vatten varifrån de fritt kan utvandra till . -Bekämpning av ålpredatorer. -Tillfällig avstängning av vattenkraftturbiner. -Åtgärder avseende vattenbruk. Medlemsstaterna ska meddela sina förvaltningsplaner för ål till kommissionen. Enligt 5 kap. 10 § första stycket ska landom- råden och kustvattenområden för förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön delas in i fem vattendistrikt. I 11 § första stycket samma kapitel finns en bestämmelse om att en länsstyrelse i varje vattendistrikt ska vara vattenmyndighet med ansvar för förvalt- ningen av kvaliteten på vattenmiljön i distriktet. Varje vatten- distrikt är uppbyggt av flera avrinningsområden. Till grund för indelningen i vattendistrikt ligger de stora havsbassängerna. Ytvatten, grundvatten, kustvatten och landområden vid kusten som inte kan hänföras till ett visst avrinningsområde hänförs till det vattendistrikt som är närmast eller lämpligast. De fem vatten- distrikten är , vatten- distrikt, Norra vattendistrikt, Södra vattendistrikt och vattendistrikt. Formellt sett kunde reglerna om vattendistriktens utformning, liksom föreskrifterna om miljödomstolarnas domkretsar, ha utfärdats i form av en regeringsförordning. Det var som nämnts på direkta begäran som lagformen valdes (prop. 2003/04:57 s. 6). Av Miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2003/04:MJU7, reservation 11, framgår varför lagformen valdes i detta fall. Från demokratisk synpunkt borde det enligt reservationen vara självklart att fattar beslut när viktiga förändringar inom befintliga myndigheter, eller vid tillskapandet av nya myndigheter, sker. Dessutom, sägs det i reservationen, finns ett behov av en tydligare samverkan med våra grannländer, där de naturliga avrinnings- områdena är gränsöverskridande och därmed bildar ett inter- nationellt avrinningsdistrikt enligt ramdirektivet. , menade reservanterna, måste även ges möjlighet att fortsättningsvis ha inflytande över sådana vattendistrikt. Till grund för indelningen i vattendistrikt ligger betänkandet Klart som vatten (SOU 2002:105). Vattenmyndigheterna skulle enligt utredningen inte vara tillstånds- och tillsynsmyndigheter enligt . Ansvaret för tillståndsprövning och tillsyn skulle ligga kvar hos miljödomstolar, länsstyrelser och kommuner. Vattenmyndigheterna skulle emellertid föra talan i mål som berör vatten och där tillvarata vattnets intressen (a. betänkande s. 105). I betänkandet anfördes att en ordning med få vattendistrikt och vattenmyndigheter skulle vara en lämplig bas för en organisation av förvaltningsmyndigheter med ansvar för tillståndsprövning. Det skulle vara lämpligt även för tillståndsmyndigheter att ha en geo- grafisk uppdelning som följer avrinningsområden (a. betänkande s. 109–110). Under remissbehandlingen av utredningens förslag pekade dock samt dåvarande miljödomstolen i och miljödomstolen i på möjligheten att låta vattendistrikten sammanfalla med de fem miljödomstolarnas doms- områden. Föredragande departementschefen anförde (prop. 2003/04:57 s. 8) att avgränsningen av vattendistrikten inte är en renodlat geografisk fråga, utan har nära samband med utpekandet av myndigheter med ansvar för förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön. Indelningen förutsatte enligt föredraganden en mängd skilda överväganden med hög detaljeringsgrad, bl.a. av organisatorisk art. Utredarens förslag till distriktsindelning ansågs i huvudsak väl avvägt men i några fall fanns det dock skäl för en gränsdragning som något skiljde sig från utredarens förslag. Att, såsom och några miljödomstolar föreslagit, följa miljödomstolarnas domkretsindelning vore dock enligt föredragande departementschefen att i alltför hög grad avvika från de grundläggande naturgeografiska principerna för indelningen. Kommande erfarenheter kunde dock enligt föredraganden föran- leda en omprövning av distriktsindelningen. Landets indelning i vattendistrikt framgår av bilaga 6. När vattendistrikten inrättades skedde alltså ingen samordning med miljödomstolarnas domkretsar. De avvikelser som finns (se bilaga 3, 4 och 6) gäller för det första huvudavrinningsområdena å (95), å (96), Stenån (97) och (98). Dessa områden tillhör vattendistriktet för men miljödom- stolen i . Områdena Gothemsån (117) och Snoderån (118) på tillhör vattendistriktet för södra men miljö- domstolen i . Vidare tillhör område (53) Botten- havets vattendistrikt men ligger inom domkretsen för miljö- domstolen i . Områdena Leduån (31), (32), Husån (33), (34), Idbyån (35), (36) och Nätraån (37) tillhör vattendistrikt men miljödom- stolen i . I övrigt överensstämmer, såvitt vi kan finna, miljö- domstolen i med , miljödomstolen i med vattendistrikt, miljödomstolen i med Norra vattendistrikt, miljödomstolen i med Södra vattendistrikt och miljödomstolen i med vattendistrikt. Vi har vid samtal med fått denna uppfattning bekräftad. Bestämmelser om förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön finns i förordningen (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön. Enligt 22 § länsstyrelseinstruktionen är i för , i för vattendis- trikt, i för Norra vattendistrikt, i län vattenmyndig- het för Södra vattendistrikt och i för vattendistrikt. Vattenmyndigheterna har ansvar för förvaltningen av kvaliteten på vattenmiljön inom respektive distrikt. Vattenmyndigheterna samordnar arbetet i sitt vattendistrikt och fastställer miljökvalitets- normer, förvaltningsplaner och åtgärdsprogram. Det åligger vatten- myndigheten att på lämpligt sätt dela in sitt distrikt i delområden och därvid samverka med berörda länsstyrelser. För varje vattenmyndighet finns det en särskild vattendelegation med uppgift att fatta beslut inom vattenmyndighetens ansvarsom- råde (24 § länsstyrelseinstruktionen). Vattendelegationen beslutar till exempel om vilken vattenkvalitet som ska uppnås i ett visst vattendrag, vilka åtgärder som ska vidtas och hur områdena ska skötas för att vattenkvaliteten ska förbli hög.