sou · GWB387 · 2008-10-09 00:00:00 — På operativ nivå inom åklagarväsendet är den enskilde åklagarens huvudsakliga uppgifter att leda förundersökningar, att besluta i åtalsfrågor och att vid domstol föra talan om brott. Åklagarna har dessutom behörighet att under vissa förutsättningar fatta beslut om bl.a. förundersökningsbegränsning, åtalsunderlåtelse, vissa straff- processuella tvångsmedel samt utfärda strafförelägganden. En åkla- gare har även andra särskilda uppgifter enligt exempelvis lagen (1988:688) om besöksförbud, lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang och lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut. Ovan nämnda uppgifter är tilldelade åklagaren och inte den myndighet som han eller hon är anställd vid. Åklagaren intar där- med i det enskilda fallet i sin tjänsteutövning en självständig ställ- ning som liknar den som en domare har (se bl.a. ; I s. 7:3). Åklagarens självständighet begränsas dock av att högre åklagare (, överåklagare och vice överåklagare) kan överta de uppgifter som ska utföras av en lägre åklagare. En åklagares beslut kan således komma att omprövas av en överordnad åklagare. Åklagarväsendets organisation och verksamhet Förundersökning ska, med vissa undantag, enligt 23 kap. 1 § rätte- gångsbalken inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott, som hör under allmänt åtal, har förövats. Under allmänt åtal hör enligt 20 kap. 3 § första stycket alla brott som inte uttryckligen är undan- tagna därifrån. Vad gäller t.ex. de s.k. brottsbalksbrotten är endast vissa ärekränkningsbrott undantagna. Av 23 kap. 2 § framgår förundersökningens två primära syften: att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot den perso- nen. Av bestämmelsen framgår vidare att förundersökningen även har som syfte att målet ska beredas så, att bevisningen kan före- bringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Ett syfte med förundersökningen som inte framgår av bestämmelsen är att den misstänkte ska få inblick i det material åklagaren har. Den miss- tänkte har då möjlighet att begära att materialet ska kompletteras om det är något som enligt hans eller hennes mening saknas. Ett beslut om att inleda förundersökning kan enligt 23 kap. 3 § fattas av en polismyndighet eller en åklagare. Av samma bestämmelse följer även att förundersökningen leds antingen av polismyndigheten eller av åklagaren. Vid mindre allvar- liga brott är det i normalfallet polisen som leder och genomför förundersökningen och sedan redovisar denna till åklagaren. Vid annan typ av brottslighet ska åklagaren inträda som förundersök- ningsledare så snart någon är skäligen misstänkt för brott. Uppstår delade meningar beträffande vem som ska leda förundersökningen är det åklagaren som avgör frågan. och har tillsammans arbetat fram föreskrifter och allmänna råd, () 2005:9 och 2007:4, om ledning av förundersökning i brottmål. Även när en åklagare är förundersökningsledare utförs själva utredningsarbetet av någon som är anställd inom polisväsendet. Under förundersökningen har åklagaren bl.a. att ge direktiv till polisen om vilka åtgärder som ska utföras under förundersök- ningen (t.ex. att en viss person ska höras), att besluta om tvångs- medel (t.ex. att anhålla en person) och att göra nödvändiga fram- ställningar till domstolen (t.ex. om förordnande av en offentlig för- svarare för en misstänkt). Åklagarväsendets organisation och verksamhet Förundersökningsförfarandet omgärdas av sekretess till skydd såväl för själva utredningen som för de enskilda som kan komma att beröras av förundersökningen. En förundersökning kan avslutas på två sätt. Finns det inte längre anledning att fullfölja förundersökningen ska den enligt 23 kap. 4 § andra stycket läggas ned. Ett sådant beslut kan fattas av såväl åklagaren som en polisiär förundersök- ningsledare. Grunden för ett nedläggningsbeslut kan vara att brott inte kan styrkas, att spaningsresultat saknas eller att det inte kan antas att brott som hör under allmänt åtal har begåtts. Även reg- lerna om förundersökningsbegränsning i 23 kap. 4 a § rättegångs- balken kan få till följd att förundersökningen läggs ned. Ett sådant beslut kan endast fattas av åklagaren. När en förundersökning avslutats och redovisats till åklagaren ska han eller hon enligt 23 kap. 20 § besluta om åtal ska väckas. Befogenheten att för det allmännas räkning besluta i åtalsfrågan – oavsett om det beslutas att åtal ska väckas eller inte – tillkommer endast åklagaren. Det är också endast åklagaren som har behörighet att för det allmännas räkning föra ansvarstalan i domstol. Kan åklagaren på objektiva grunder förutse en fällande dom är åklagaren enligt huvudregeln i 20 kap. 6 § skyldig att väcka åtal för alla brott som hör under allmänt åtal. Om åklaga- ren beslutar sig för att väcka åtal ska han eller hon enligt 45 kap. 1 § ge in en skriftlig ansökan om stämning till rätten. Kan åklagaren på objektiva grunder inte förutse en fällande dom kan åklagaren besluta om att inte väcka åtal. En annan möjlighet är att besluta om att förundersökningen ska kompletteras. När kom- pletteringen är klar har åklagaren på nytt att ta ställning till frågan om åtal ska väckas. Åklagarväsendets organisation och verksamhet Ett undantag från åtalsplikten är möjligheten för åklagaren att besluta om åtalsunderlåtelse enlig 20 kap. 7 § . Åklagaren får besluta att underlåta åtal för brott under förutsätt- ning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsido- sätts, om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter, om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet, eller om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. Åtal får underlåtas i andra fall än som nämnts ovan om det av sär- skilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att det med hän- syn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. Enligt 20 kap. 7 a § får åklagaren dessutom meddela beslut om åtalsunderlåtelse även sedan åtal har väckts, om det kommer fram sådana förhållanden som, om de förelegat eller varit kända vid tiden för åtalet, skulle ha föranlett åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse får dock inte beslutas om den tilltalade motsätter sig det eller om dom redan har fallit. Ett beslut om åtalsunder- låtelse får enligt 20 kap. 7 b § återkallas, om sär- skilda omständigheter föranleder det. Bestämmelserna i 20 kap. gäller oavsett gär- ningsmannens ålder. För gärningsmän som inte fyllt finns även bestämmelser om åtalsunderlåtelse i lagen (1964:167) med sär- skilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Reglerna i sistnämnda lag är primära i förhållande till bestämmelser om åtalsunderlåtelse. De objektiva grunderna för att besluta om åtalsunderlåtelse är desamma som för att väcka åtal, dvs. att bevisningen är så stark att åklagaren kan förutse en fällande dom. Det krävs också i normal- fallet att gärningen är erkänd. En åtalsunderlåtelse innebär i prakti- ken att brottet antecknas i gärningsmannens belastningsregister, men att han eller hon är fri från påföljd. Åklagarväsendets organisation och verksamhet I stället för att väcka åtal eller besluta om åtalsunderlåtelse kan en åklagare med stöd av bestämmelserna i 48 kap. utfärda ett strafföreläggande. Förfarandet kan förenklat beskrivas som en typ av summarisk process som kan komma i fråga vid mindre allvarliga brott. Förfarandet innebär att det är åklagaren som både anger vilken påföljden ska bli och tar slutlig ställning i skuldfrågan. Domstolen är således inte inblandad i förfarandet. fanns en bestäm- melse om att ett godkänt strafföreläggande i en del fall skulle underställas domstolen. Denna togs dock bort . Åkla- garen är enligt 48 kap. 2 och 4 §§ vid förfarandet begränsad till påföljderna böter, villkorlig dom, villkorlig dom i förening med böter och företagsbot. Inom nämnda ramar har åkla- garen att göra en fri bedömning av straffet. Förutom påföljd kan ett föreläggande även innehålla t.ex. en målsägandes talan om enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet eller ett förverkan- deyrkande. Det är endast åklagare inom åklagarväsendet och tullåklagare som får utfärda ett strafföreläggande.TPF1FPT Detta ska jämföras med föreläggande av ordningsbot, vilket också regleras av bestämmel- serna i 48 kap. , och som kan utfärdas av åklagare, polisman, tulltjänsteman eller kustbevakningstjänsteman. Förutsättningarna för att få utfärda strafföreläggande anges i 48 kap. 5 § . Om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger får ett föreläggande inte utfärdas. Se mer om förut- sättningarna för allmänt åtal ovan i detta avsnitt. Ett föreläggande får heller inte utfärdas om i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte som enligt åklagarens vetskap föreligger till bedömning. Vidare får ett föreläggande inte utfärdas om en målsägande förklarat att han eller hon har för avsikt att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betal- ningsskyldighet. I likhet med förutsättningarna för åtal krävs det även här att åklagaren på objektiva grunder ska kunna förutse en fällande dom. Finns det ett enskilt anspråk avseende betalnings- skyldighet från en målsägande ska åklagaren under de förutsätt- 1TP PT ÅFS 2005:26 begränsar dock behörigheten för assistentåklagare på så sätt att dessa inte får utfärda ett strafföreläggande som avser villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med dagsböter. Åklagarväsendets organisation och verksamhet ningar som ställs upp i 48 kap. 5 a § ta med detta i föreläggandet. Förfarande vid utfärdande av strafföreläggande är skriftligt. Ett strafföreläggande ska enligt 48 kap. 6 § innehålla uppgift om 1.den åklagare som har utfärdat föreläggandet, 3.brottet med angivande av tid och plats för dess begående samt övriga omständigheter som behövs för att känneteckna det, 4.den eller de bestämmelser som är tillämpliga när det gäller brottet, 5.det straff och den särskilda rättsverkan, som föreläggs den misstänkte, och 6.det enskilda anspråk som föreläggs den misstänkte med upp- gift om målsäganden och de omständigheter som anspråket grun- dar sig på. I normalfallet föreläggs den misstänkte att besvara föreläggandet. Godkänner den misstänkte strafföreläggande undgår han eller hon att åtalas. Ett godkänt strafföreläggande gäller enligt 48 kap. 3 § som en dom som har vunnit laga kraft. En följd av detta är bl.a. att böter kan drivas in. Ett godkänt före- läggande rapporteras till belastningsregistret. Om den misstänkte inte svarar på föreläggandet inom utsatt tid eller meddelar att han eller hon inte godkänner föreläggandet går ärendet tillbaka till åkla- garen som då normalt i de flesta fall beslutar om åtal. Det bör dock påpekas att nya omständigheter i ärendet självklart kan ge anled- ning till att bedömningen av skuldfrågan blir en annan än den som gjordes vid utfärdandet. Det är viktigt att känna till att det åligger åklagaren att på sitt tjänstansvar pröva både strafföreläggandet och gärningsmannens godkännande av det. Av 9 kap. 17 och 18 §§ sekretesslagen (1980:100) följer att i ärende om strafföreläggande gäller inte sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. 2.4.2.3Åklagarens arbete i rätten När åklagaren väckt åtal vid rätten kallar denna till huvudförhand- ling i målet. Åklagaren har då att som part föra det allmännas talan med allt vad det innebär i fråga om framställande av yrkanden, sak- framställning m.m. I många fall ska åklagaren även enligt 22 kap. Åklagarväsendets organisation och verksamhet 2 § föra målsägandens talan om enskilt anspråk. Bestämmelser om rättegången i ett brottmål återfinns i 46 kap. . 2.4.2.4Andra arbetsuppgifter för åklagaren Enligt 1 § lagen om besöksförbud får besöksförbud meddelas för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person. Besöksförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om sådan risk föreligger ska särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Frågor om besöksförbud prövas enligt 7 § lagen om besöksför- bud av allmän åklagare och ska enligt 6 § nämnda lag handläggas skyndsamt. Enligt 1 § lagen om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang får en person under vissa förutsättningar förbjudas att få tillträde till och vistas på inhägnad plats huvudsakligen avsedd för idrottslig utövning när idrottsarrangemang anordnas på platsen av en idrottsorganisation. En person kan få tillträdesförbud, om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att han eller hon kommer att begå brott under idrottsarrangemang som avses i lagens 1 § och brottet är ägnat att störa ordningen eller säkerheten där. Vid bedömningen av om det finns en sådan risk ska det särskilt beaktas om personen har begått ett sådant brott under eller annars i samband med idrottsarrangemang som avses i 1 §. Om syftet med ett tillträdesförbud kan tillgodoses genom en mindre ingripande åtgärd, får förbud inte beslutas. Frågan om förbud tas upp på ansökan av den idrottsorganisation som anordnar idrottsarrangemang som förbudet avses att skydda eller av specialidrottsförbund inom för den aktuella idrottsverksamheten. Enligt 6 § lagen om tillträdes- Åklagarväsendets organisation och verksamhet förbud vid idrottsarrangemang är det allmän åklagare som prövar frågor om tillträdesförbud. Lagstiftningen mot ordningsstörningar i samband med idrotts- arrangemang har setts över inom . Resultatet av översynen har presenterats i promemorian Ytterligare åtgärder för att motverka ordningsstörningar i samband med idrottsarran- gemang (Ds 2008:20). I takt med att internationaliseringen ökar blir brottsligheten allt mer gränsöverskridande. Detta medför i sin tur att behovet av rättsligt och kriminalpolitiskt samarbete över gränserna ökar. har därför internationella överenskommelser och nya arbetsformer förändrat och effektiviserat det internationella sam- arbetet. har tillträtt flera konventioner om internationellt straff- och civilrättsligt arbete. Det internationella rättsliga samarbetet i brottmål innefattar bl.a. att stater efter förfrågan hjälper varandra med olika utredande och brottsbeivrande åtgärder. Samarbetet innefattar även åtgärder för att verkställa domar och beslut. En annan del i det internationella samarbetet är deltagande i olika nät- verk och samarbetsorgan. Internationella ärenden i det straff- och civilrättsliga samarbetet kommuniceras antingen direkt mellan de rättstillämpande myndig- heterna eller via en myndighet som en stat utsett till att fungera som en kontaktpunkt i samarbetet, en s.k. centralmyndighet. För räkning i det straff- och civilrättsliga samarbetet är det och internatio- nellt rättsligt samarbete (BIRS) som utsetts till centralmyndighet. Europeiska rättsliga nätverket (EJN) För att uppfylla en rekommendation av skapades Europeiska rättsliga nätverket (EJN). EJN arbetar med att underlätta och snabba på det rättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater samt att hjälpa till i samband med att rättsligt sam- arbete begärs. EJN ger även råd om rätt tillvägagångssätt för sam- arbete mellan medlemsstaterna i komplicerade brottmål. Åklagarväsendets organisation och verksamhet EJN består av företrädare för nationella myndigheter, s.k. kon- taktpunkter, inom EU som varje medlemsstat utsett inom sina respektive centralmyndigheter, domstolar och åklagarmyndigheter. Tanken är att kontaktpunkterna ska fungera som aktiva mellan- händer för att det rättsliga samarbetet ska underlättas, framför allt när det gäller bekämpande av grov brottslighet. Det inrättades för att stärka samarbetet mellan EU:s medlemsstater när det gäller utredning och åtal av grov brottslighet, särskilt i de fall den är organiserad. Eurojust ska därvid bistå medlemsstaterna i det rätts- liga samarbetet i frågor om t.ex. internationell rättslig hjälp och utlämning. Det är även möjligt för Eurojust att uppmana rättsliga myndigheter i en medlemsstat som berörs av ett ärende att genomföra brottsutredning och väcka åtal. Eurojust har dock inte några egna rättsliga befogenheter. Beslut i brottsutredningar fattas således på nationell nivå. På begäran av en medlemsstat kan Euro- just även bistå i utredningar och åtal som rör en medlemsstat och ett land utanför EU. Detta förutsätter att det finns ett samarbets- avtal med detta land. Eurojust består av en nationell medlem från varje medlemsstat. Denna medlem biträds i sin tur av en eller flera personer. De natio- nella medlemmarna lyder under sin stats lagstiftning. Det är upp till varje medlemsstat att själv avgöra om den nationella medlemmen ska ha några rättsliga befogenheter i förhållande till sin medlems- stat. Den svenska nationella medlemmen är åklagare och hör till . Europeiska kommissionens bedrägeribekämpningsbyrå () inrättades genom Europeiska kommissionens beslut (EG, EKSG 1999/352) för att förhindra, upptäcka och beivra bedrägerier och andra oegentligheter rörande tull och stöd som finansieras från EU:s budget eller skatteflykt som skadar gemenskapens budget, samt att bekämpa korruption och annan olaglig verksamhet som skadar gemenskapens ekonomiska intres- sen. är en självständig avdelning inom kommissionen. Åklagarväsendets organisation och verksamhet Inom OLAF:s kompetensområde ligger att utföra administra- tiva undersökningar i unionens medlemsländer och även i länder utanför unionen. kan även företa interna utredningar inom unionens institutioner och organ. En annan uppgift för är att förbereda lagstiftning för att skydda gemenskapens finansiella intressen. och är OLAF:s kontaktmyn- digheter i . Internationell rättslig hjälp i brottmål Det finns flera olika bestämmelser som reglerar de rättsvårdande myndigheternas samarbete över landsgränserna i brottmål. För åklagarnas vidkommande regleras nämnda frågor i huvudsak av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Lagen omfattar bl.a. åtgärder som förhör i samband med förundersökning i brottmål, bevisupptagning vid domstol, telefonförhör, husrann- sakan och hemlig teleavlyssning. Frågor om överlämnande, utläm- ning och delgivning omfattas däremot inte av lagen. Rättslig hjälp med stöd av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsva- rande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång. För vissa åtgärder får rättslig hjälp endast lämnas om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott enligt svensk lag (dubbel straff- barhet). Lagen gör dock ett undantag från detta krav när det gäller ansökningar om husrannsakan och beslag om ansökan har gjorts av en stat som är medlem i EU eller av eller och det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten. En ansökan om rättslig hjälp i enligt lagen om interna- tionell rättslig hjälp i brottmål ska ges in till centralmyndigheten som sedan, om inte ansökan ska prövas av regeringen, lämnar ansö- kan vidare till eller till behörig domstol. kan även efter samråd med Åklagarmyndig- heten lämna ansökan direkt till behörig åklagare. En ansökan från en stat som är medlem i EU eller från eller får skickas direkt till behörig åklagare eller domstol. Detsamma gäller om det i en internationell överenskommelse som är bindande för har avtalats om att ansökan får skickas direkt. Lagen har som utgångs- punkt att samma förfarande som tillämpas när motsvarande åtgärd vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång även ska tilläm- Åklagarväsendets organisation och verksamhet pas vid en ansökan om rättslig hjälp. En ansökan ska behandlas skyndsamt. Med anledning av rådets rambeslut om europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan staterna (2002/584/RIF) trädde bl.a. lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresterings- order, förordningen (2003:1179) med samma namn och förord- ningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europe- isk arresteringsorder i kraft. Lagen och den förstnämnda förord- ningen, som reglerar utlämning från , tillämpas i förhållande till andra medlemsstater i EU. Sistnämnda förordning reglerar på motsvarande sätt utlämning till . En arresteringsorder är per definition ett rättsligt avgörande utfärdat av en rättslig myndighet i en medlemsstat i EU som inne- bär en begäran om att en rättslig myndighet i en annan medlemsstat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Rambeslutet bygger på principen att medlemsstaterna har ömsesidigt förtroende för varandra och att de inte ifrågasätter varandras rättssystem. Då ram- beslutet ger ett visst utrymmet för avslag är den verkställande staten dock inte helt utan rätt eller möjlighet att göra en prövning av om den utfärdande statens beslut ska verkställas eller inte. Rambeslutet utgår ifrån att kontakter mellan utfärdande och verkställande myndigheter ska ske direkt mellan myndigheterna. Finns det behov av det kan EJN användas. Se mer om EJN ovan i detta avsnitt. Åklagarens roll vid en utländsk begäran om överlämnande är inledningsvis att utreda om det finns förutsättningar för överläm- nande från . När den som begärs överlämnad för lagföring är ska det dessutom utredas om lagföringen kan ske i . Vid utredningen tillämpas bestämmelserna om förunder- sökning i brottmål om inte annat anges i lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Utredningen ska bedrivas med skyndsamhet. Den eftersökte ska anhållas av åklaga- ren. Något anhållande får dock inte ske om det kan antas att förut- sättningar saknas för ett överlämnande, eller om det inte finns risk för att den eftersökte avviker eller på annat sätt undandrar sig ett Åklagarväsendets organisation och verksamhet Den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Det finns även möjlighet att meddela reseförbud eller föreskriva anmälningsskyldighet. Det är tingsrät- ten som beslutar efter framställning av åklagaren i frågan om över- lämnande. En åklagare kan dock innan han eller hon begärt rättens prövning avslå en begäran om överlämnande om en begäran är bristfällig. Tingsrätten ska för prövningen av frågan om överläm- nande i normalfallet hålla en förhandling. Åklagaren och den efter- sökte ska kallas till förhandlingen. Inom ramen för samarbete inom EU i den tredje pelaren – rättsliga och inrikes frågor – har , på förslag från bl.a. , antagit rambeslutet av om verkställighet inom EU av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial (2003/577/RIF). Rambeslutet innehåller bestämmelser om verk- ställighet av frysningsbeslut som har fattats i en av EU:s stater för att hindra att egendom som kan bli föremål för förverkande eller utgöra bevismaterial förstörs eller försvinner. Bestämmelserna ska kunna användas t.ex. under det att en förundersökning eller lik- nande rättsligt förfarande pågår, när en åklagare eller domstol snabbt behöver förhindra att bevismaterial förstörs eller försvinner eller säkra verkställigheten av ett kommande förverkandebeslut. En åklagares eller domstols beslut som fattas i ett sådant syfte är i rambeslutets mening att anse som ett frysningsbeslut. Den verk- ställande statens myndigheter, dvs. den stat där egendomen finns eller tros finnas, ska därefter verkställa frysningsbeslutet.