sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — En stor majoritet av företagen är enskilda firmor. Det genomsnittliga antalet verksamma personer (ägare och anställda) i de privata veterinärföretagen, alla kategorier, är ca 1,2. Det pågår en långsam utveckling mot fler större, och färre rik- tigt små, veterinärföretag. Den klart största aktören är distriktsveterinärerna med ca 380 medarbetare, varav ca 330 är veterinärer. I veterinärsektorn omsätts sammantaget . Härav svarar distrikts- veterinärerna för eller . Det finns omkring 600 privatpraktiserande veterinärer, som huvudsakligen bedriver djursjukvård inom den öppna, veterinära primärvården. Ungefär hälften av dessa är i varierande grad också verksamma med lantbruksdjur. Omkring 600 veterinärer är verk- samma med mer specialiserad djursjukvård inom djursjukhusen, men även här bedrivs öppen primärvård, dock nästan aldrig med lantbruksdjur.TPF3FPT Det är utifrån tillgängliga källor inte möjligt att närmare än så fastställa hur många veterinärer som är verksamma inom respektive område och i vilken utsträckning. Det är inte heller nödvändigt. Vad som här sägs är avsett att ge en bild som är översiktlig men tillräckligt detaljerad för att kunna tjäna som underlag för analys. Det finns många delmarknader i veterinärsektorn. Mot bakgrund av utredningens uppdrag är gränslinjen mellan öppen, primär djur- sjukvård och den mer specialiserade verksamheten vid djursjuk- husen av betydelse. Av särskilt intresse är den del av den av den öppna, primära djursjukvården som gäller ambulerande veterinär- verksamhet med bil, s.k. veterinär fältverksamhet. Denna riktar sig i första hand mot lantbrukets djur och häst och är strategisk av flera skäl. Den har stor betydelse för verksamhetsförutsättningar inom animalieproduktionen, men också för att en god beredskap mot smittsamma djursjukdomar skall kunna upprätthållas. Till detta kan läggas djurskyddsaspekten, som gäller alla djur. Gränslinjen mellan de olika marknadssegmenten är inte helt klar. Många veterinärer har en blandad verksamhet med både ambule- rande service och mottagning för hund och katt m.fl. djurslag. Som framgått erbjuder även djursjukhusen sjukvård för sällskapsdjur i öppen mottagning, som alltså är en del av den primära djursjuk- vården. Specialister och andra veterinärer vid djursjukhusen bedri- 3TP PT I kapitel 9, avsnitt 9.3.2 har visats att privatpraktikernas verksamhet med lantbruksdjur är mindre än distriktsveterinärernas men ändå omfattande Denna slutsats stöds även av data från som redovisas i bilaga 6, tabell 3.4a och 3.4h. ver, som visats i kapitel 9, avsnitt 9.3.10, dessutom ganska ofta veterinärmottagning i egna företag, vid sidan av sin anställning. Om vi utgår från den del av den öppna, primära djursjukvården som bedrivs utanför djursjukhusen, sannolikt en huvuddel, fram- träder en helt annan bild av aktörernas marknadsandelar än om den samlade veterinärmarknaden studeras. Djursjukhusen i om- sätter . Det är inte med specialist- vården de små veterinärföretagen och de statliga distriktsveteri- närerna konkurrerar. I den mån konkurrens förekommer, kon- kurrerar de i första hand med varandra. I det perspektivet bör distriktsveterinärernas andel av öppen, primär djursjukvård, utifrån vad som redovisats i kapitel 8 och 9, för riket i stort kunna be- räknas till mellan . I vissa län väger djursjukhusen särskilt tungt i den samlade vete- rinärvården. I svarade djursjukhuset i för omkring hälften, och distriktsveterinärerna för ca 40 pro- cent, av omsättningen i veterinär verksamhet i länet. Det innebär att de statliga distriktsveterinärerna bör vara en dominerande aktör inom flera marknadssegment. Det finns dock även ett mindre antal privatpraktiker i och . I bedriver de statliga distriktsveterinärerna en mycket begränsad verksamhet. Om det beaktas att de båda region- djursjukhusen i svarar för mer än tre fjärdedelar av den samlade omsättningen i veterinär verksamhet i , klarnar bilden. Det finns i , vid sidan av de statliga distriktsveterinärerna, en privat veterinärstation som bedriver vete- rinär fältverksamhet. På marknaden för veterinär fältverksamhet med inriktning mot lantbrukets djur är distriktsveterinärerna, såvitt kan bedömas, än mer dominerande än inom den öppna, primära djursjukvården i stort. Denna marknad kan avgränsas relativt väl. Verksamheten förutsätter att veterinären har tillgång till en bil, utrustad bl.a. med utensilier för diagnostik och behandling, läkemedel och annan materiel som behövs i fält. Ungefär hälften av landets egenföre- tagande veterinärer, dvs. ungefär lika många som de statliga distriktsveterinärerna, bedriver åtminstone viss verksamhet på denna marknad. Det saknas underlag för att med någon större precision bedöma hur stor andel av den veterinära fältverksamheten med lantbruks- djur som bedrivs av distriktsveterinärer, respektive av privatprak- tiker. De källor som finns är djursjukdatarapporteringen och den enkätstudie utredningen genomfört. I kapitel 9, avsnitt 9.3.2, har visats att privatpraktikernas verksamhet med lantbruksdjur är mindre än distriktsveterinärernas men ändå motsvarar mellan av de statliga distriktsveterinärernas verksamhet i samma segment. Denna slutsats stöds av data från , som redovisas i bilaga 6, tabell 3.4a jämförd med tabell 3.4h. Enligt statistik avsåg av statliga distriktsvete- rinärernas samlade förrättningar lantbruksdjur . Ande- len förrättningar med lantbruksdjur hos privatpraktikernas uppgick till . data i denna del är inte helt tillförlitliga. En viktig orsak härtill är brister i de privatprakti- serande veterinärernas rapportering av djursjukdata. Utredningen har, som redovisas i kapitel 8, avsnitt 8.3.4, även inhämtat uppgifter om antalet veterinärer med olika inriktning ute i länen, som ger liknande resultat. Tillgängliga data från olika källor pekar, vid en samlad bedöm- ning, mot att de statliga distriktsveterinärerna svarar för och privatpraktikerna för av mark- naden för veterinärtjänster i lantbrukssektorn. Ungefär motsatt förhållande kan antas gälla i fråga om sjukvård för sällskapsdjur och häst, dvs. privatpraktikerna svarar för den något större andelen. I och är de statliga distriktsvete- rinärerna däremot mycket dominerande inom den primära djur- sjukvården och kan antas svara för av den veterinära fältverksamheten för lantbruksdjur. Enligt i Norr- botten finns det i länet överhuvudtaget ingen privatpraktiserande konkurrent till distriktsveterinärerna i detta marknadssegment.TPF4FPT I tycks de statliga distriktsveterinärerna och de privatprakti- serande svara för ungefär lika stora andelar av verksamheten med lantbruksdjur. En viktig iakttagelse är därmed att distriktsveterinärer och egenföretagande privatpraktiker i stor utsträckning utför samma slags arbete, med såväl lantbruksdjur som häst och sällskapsdjur, sida vid sida. Det gäller även jour. av privatprak- tikerna håller jour i någon form. Ett hundratal, vilket är ungefär en tredjedel av de privatpraktiker som har verksamhet med lantbruks- djur, upprätthåller jour för lantbruksdjur enligt samma principer, 4TP PT Utredningen har dock genom skriftliga synpunkter fått kännedom om att ett par veterinärer i slutat som distriktsveterinärer och startat privat, konkurrerande verksamhet med lantbruksdjur. och med samma typ av schema, som tillämpas av de statliga distriktsveterinärerna. 12.2.2En marknad i förändring har förutsättningarna för veterinär verk- samhet förändrats i grunden. En bakomliggande orsak, för den veterinära fältverksamhetens del, är införandet av EG:s gemen- samma jordbrukspolitik, som blev en följd av anslutning till den Europeiska unionen . En ny faktor, som är en följd av EU-medlemskap, och som i hög grad påverkar djurhållningen i lantbruket, är den om- fattande jordbruksreformen med omläggning från produktions- beroende stöd till gårdsstöd utan koppling till vad som produceras (MTR-reformen). Denna reform kommer, enligt alla tillgängliga analyser och bedömningar, att utgöra en stark drivkraft för effekti- viseringar i lantbruket inklusive djurhållningen. Härtill kommer den internationella konkurrensen inom livsmedelsområdet. Denna har ökat som en följd av EU-medlemskapet. Effektiviserings- strävandena leder till att olönsam produktion läggs ned. Det inne- bär att djurbesättningar slaktas ut eller överförs till andra besätt- ningar. Därmed minskar både antalet djur och antalet besättningar, men den genomsnittliga besättningsstorleken ökar. Antalet lantbruksdjur av nästan alla slag har, som beskrivits i kapi- tel 6, minskat betydligt . Den trenden kommer att fortsätta. Det gäller bl.a. mjölkkor och nötdjur för köttproduktion. Antalet grisar förväntas också minska, men mer marginellt. Mjölkkorna är den kategori av lantbruksdjur som förbrukar mest djursjukvård. Antalet mjölkkor har minskat med och med en tredjedel . fanns ca 390 000 mjölkkor i . Branschföreträdarna ser en ytterligare nedgång framför sig. Svensk Mjölk bedömer att an- talet mjölkkor kommer att fortsätta minska . Det motsvarar omkring femtiotusen djur. Den relativt begränsade nedgången i antalet mjölkkor beror på att systemet med mjölkkvoter motverkar effekterna av MTR- reformen. Det finns också tydliga tecken på en tilltagande polarisering, där antalet lantbruksdjur minskar mer i norrlandslänen än i södra rige. hade antalet grisar i de sex norrlandslänen minskat med i förhållande . inträffade en marginell ökning av antalet grisar i fem mest gristäta län. Förändringen skall ses mot bakgrund av att det finns mer än en 1,3 miljoner grisar i de gristäta länen och ca 60 000 i norrlandslänen. Antalet nötkreatur minskade i norrlandslänen. I de fem mest djurtäta länen minskade antalet nötkreatur med knappt en procent. Motsvarande tal för mjölkkor är minus i norra och minus i de mest djurtäta länen. SLI bedömer att antalet am- och dikor minskar i mellersta och i norra fram . I varierar den beräknade minskningen av am- och dikor mellan beroende på produktionsområde. Nedgången kan, enligt SLI, också förväntas bli större i sammantaget än i EU-15.TPF5FPT De nya förutsättningarna för animalieproduktion leder dock inte bara till färre djur. Den strukturella omvandlingen mot större en- heter påskyndas också. Det genomsnittliga antalet kor per besätt- ning har ökat kraftigt . fanns 15 kor i en genomsnittlig besättning. fanns i snitt 22 kor per besätt- ning. hade det genomsnittliga antalet mer än fördubblats jämfört med och uppgick till 46 kor per besättning. Enligt Svensk Mjölks analyser kommer denna utveckling att fortsätta, parallellt med att det samlade antalet mjölkkor minskar. Svensk Mjölk bedömer att en medelstor besättning kommer att omfatta ca 85 mjölkkor. Det är ungefär samma genomsnittliga antal som i . Som redovisats i kapitel 7 menar veterinärerna ganska samstäm- migt att färre och större djurbesättningar leder till ett bättre re- sursutnyttjande och en högre effektivitet i den veterinära fältverk- samheten. Detta framgår av intervjuunder- sökning och stöds av enkätstudien. Större och färre gårdar leda till en högre prestation per veterinär årsarbetskraft genom att resurs- åtgången för resor minskar. Det gäller i synnerhet om den före- 5TP PT Frikopplade stöd – konsekvenser för svenskt jordbruk, 2005:2. byggande djurhälsovården kan upprätthållas och kanske vidareut- vecklas. Organiserade program för djurhälsovård, som förekommer inom lantbruket för t.ex. mjölkkor, gris och fjäderfä, kan antas vara en viktig förutsättning för att inte sjukligheten skall öka som en följd större besättningar. Den genomförda jordbruksreformens effekter på struk- turomvandlingen syns ännu inte i statistik från . Däremot framgår att de statliga distriktsveterinärernas verksamhet med sällskapsdjur och häst ökar i takt med att lantbruksdjuren blir färre och besättningarna större. Det är också tydligt att sällskaps- djuren väger allt tyngre i de statliga distriktsveterinärernas verk- samhet ju längre norrut i landet man kommer. Antalet hästar har ökat kraftigt under en lång följd av år. Denna utveckling mattas nu av. En fortsatt marginell ökning är inte ute- sluten, men den kommer enligt företrädare för hästnäring och häst- sport inte att ha någon betydelse för efterfrågan på veterinärtjäns- ter. Antalet hundar och katter kan förväntas fortsätta öka enligt företrädare för hund- och kattorganisationerna. Det gäller också på lång sikt även om vissa variationer, och tillfälliga nedgångar, kan bli följden av svängande konjunkturer. En viktig orsak till detta är att hundarna blir allt äldre. Det finns också en stadig trend i riktning mot ett ökat intresse för sällskapsdjur i hushållen. Efterfrågan på djursjukvård för sällskapsdjur har ökat procentuellt sett betydligt mer än antalet djur. Det beror del- vis på en förändrad attityd till djuren och djursjukvård i kombina- tion med att marknaden för djurförsäkringar utvecklas och mognar. Nya djurägare som inte tidigare haft husdjur, och de blir allt fler, kan också ha andra attityder än de mer erfarna. En ökad efterfrågan på högt kvalificerad, och dyr, djursjukvård för sällskapsdjur och häst kan också noteras och bekräftas både i veterinärkåren och bland företrädare för djurägare. Det finns dock fler och samver- kande drivkrafter bakom utvecklingen, utöver förändrade attityder hos djurägarna. Sällskapsdjuren ger en lönsammare veterinärverksamhet. En drivkraft för alla aktörer på marknaden är att sällskapsdjuren nor- malt ger ett högre täckningsbidrag i rörelsen än lantbruksdjuren.TPF6FPT 6TP PT Täckningsbidraget (TB) är den del av den totala intäkten (TI) som återstår för att täcka rörelsens fasta kostnader (FK) med, utöver såld varas kostnad (rörlig kostnad, RK), TI- RK=TB. Täckningsbidraget måste således vara större än den fasta kostnaden för en viss behandlingsåtgärd, om åtgärden skall generera vinst till rörelsen. Det förutsätts här, mot Det beror på att arbetstiden i högre grad kan ägnas åt djursjukvård och inte delvis måste tas i anspråk för resor, som ger lägre ersättning. En fältveterinär balanserar på den smala spången mellan livvärde och slaktvärde. En ägare till en veterinärvårdsförsäkrad hund gör helt andra överväganden för sitt djur än en lantbrukare när det gäller kor och grisar. Avgifterna för hundsjukvård är följaktligen också högre än för lantbruksdjur. Så är fallet hos distriktsveterinärerna och sannolikt i regel också hos privatpraktikerna. Genom veterinärvårdsförsäkringar, som är vanliga för sällskapsdjur och häst, men bara i undantagsfall förekommer för lantbruksdjur, säkerställs också veterinärernas intäkter. Av det anförda kan dras slutsatsen att det minskande antalet lant- bruksdjur i kombination med strukturomvandlingen, men framför allt det ökande antal sällskapsdjur i kombination med att alltfler av dessa försäkras, leder till att utvecklingen med en glidningen från lantbruksdjur till övriga djurslag i veterinära verksamheter av alla slag kommer att accelerera för att där- efter möjligen plana ut, men sannolikt inte att mattas av. Denna utveckling, som redan pågått länge, bör vara en av orsakerna till att stödet till de statliga distriktsveterinärerna kunnat hållas nere och inte ökat med mer än med . , 2003–2005, minskade andelen lantbruksdjur hos de statliga distriktsveterinärerna från 33 till 28 procent.TPF7FPT Alla indika- torer pekar mot att denna utveckling inte bara kommer att fortsätta utan också gå fortare . Ett rimligt anta- gande är att den samlade andelen lantbruksdjur hos de statliga distriktsveterinärerna kommer att ha minskat till . I norrlandslänen är det sannolikt att denna andel, , mer än halveras. I så fall kommer den veterinära fältverksamheten, i den del som avser lantbruksdjur, att svara för mindre än en tiondel av de statliga distriktsveterinärernas verksamhet kring . Norr- land omfattar av yta. bakgrund av vad som redovisats, att veterinärmottagningar generellt behöver ha mottag- ningsfaciliteter för sällskapsdjur med åtföljande fasta kostnader för dessa. 7TP PT Se kapitel 8, tabell 8.8 Sällskapsdjuren blir därmed en allt viktigare och bredare bas för veterinär verksamhet av alla slag i . Det gäller både för de statliga distriktsveterinärer och för privatpraktiker. Inriktningen av den veterinära verksamheten i statlig, respektive privat sektor, kon- vergerar därigenom alltmer. De svårigheter som finns med tillämpa uppdraget till de statliga distriktsveterinärerna kommer därmed att fördjupas ytterligare. Detta uppdrag är svårtolkat och aktörerna är långt ifrån överens om hur det bör omsättas i praktisk verksamhet.TPF8FPT 12.2.3Uppdraget till de statliga distriktsveterinärerna Uppdraget till de statliga distriktsveterinärerna är en central beståndsdel i den gällande veterinärorganisationen och ett strategiskt instrument i djurpolitiken. Uppdragsformuleringen återfinns i regleringsbrev för . Förutom för smitt- skydd och andra offentliga veterinära uppgifter har staten i den nu- varande veterinärorganisationen även ett yttersta ansvar för att hästar och sällskapsdjur garanteras djursjukvård. Av beslut om distriktsveterinärorganisationen (pro- position 1993/94:150) framgår t.ex. att staten har det yttersta an- svaret för att det i hela landet finns ett väl fungerande veterinär- väsende, som kan bekämpa och förebygga allmänfarliga och smitt- samma djursjukdomar och som kan upprätthålla en tillfreds- ställande veterinär service i djurglesa områden. Av regleringsbrev för framgår att distriktsveterinärorganisationen mot denna bakgrund skall 1.tillhandahålla en kostnadseffektiv rikstäckande akut djursjuk- vård och djurhälsovård, 2.leva upp till skyldigheten att oavsett tidpunkt utöva djursjukvård för alla djur om det finns djurskyddsskäl eller där annan veterinärvård inte kan anvisas, 3.som främsta prioritet när det gäller djurhälsovård ansvara för lantbrukets djur och för hästar inom jord- och skogsbruket, 4.utföra s.k. officiella uppdrag inom ramen för EU- medlemskap och vid handel med tredje land samt 8TP PT Det statliga uppdraget till om en rikstäckande djursjukvård m.m., har sedan långt tid varit föremål för olika tolkningar. Se yttrande , ang. Dnr 16/99 och 38/99. 5.se till att den förebyggande djurhälsovården och epizootibered- skapen är god och att deltagandet i kontroll- och bekämp- ningsprogram i samarbete med näringen är effektivt. Uppdraget har, utifrån de tre första punkterna, tolkats så att den statliga distriktsveterinärorganisationen kan vara en aktör bland andra utan egentliga begränsningar när det gäller djurens hälso- och sjukvård eller dess inriktningen mot djurslag. Det finns heller inget uttryckligt förbud mot att erbjuda djursjukvård åt t.ex. sällskaps- djur eller att sälja djurmat, hundkoppel, matskålar och andra djur- tillbehör. I budgetpropositionen (Prop. 2006/07:1) antyds att distriktsveterinärerna i första hand skall svara för lantbrukets behov av veterinärtjänster av olika slag. Volymmässigt dominerar dock åt hund, katt och häst. Uppdraget har utformats i en punktlista, där uppdragen om djur- sjukvård respektive djurhälsovård formuleras på olika sätt. Det in- dikerar att uppdragsgivaren har olika förväntningar på utförande och prioritering inom dessa båda grenar av verksamheten. Av punkt ett framgår att organisationen skall tillhandahålla djur- sjukvård och djurhälsovård i allmänhet och att dessa verksamheter skall vara rikstäckande och kostnadseffektiva. I punkt två stadgas att djursjukvård skall upprätthållas för alla djur dygnet runt. Denna skyldighet villkoras genast. Det krävs nämligen att det antingen finns djurskyddsskäl om distriktsveteri- nären skall få åta sig vårduppdraget eller, om djurskyddsskäl sak- nas, att annan veterinärvård inte kan anvisas. Det görs här ingen skillnad på arter eller djurslag. I punkt ett talas om djursjukvård i allmänhet och i punkt två om djursjukvård för alla djur. Undan- tagen i punkt två bör därmed gälla med samma styrka för såväl lantbruksdjur som sällskapsdjur och häst. En praktisk situation, som inte sällan förekommer, är när det finns en privatpraktiker som är i tjänst och geografiskt närmare tillhands än en statlig distriktsveterinär att ta hand om en sjuk mjölkko. I så fall skall, enligt uppdragets ordalydelse, djurägaren i normalfallet hänvisas till privatpraktikern. Om däremot djur- skyddsskäl finns, något den statliga distriktsveterinären alltså först måste ta ställning till i varje enskilt fall, får han åta sig uppdraget. Om privatpraktikern kan inleda behandlingen snabbare än den statliga distriktsveterinären, talar redan djurskyddsskäl för att djur- ägaren skall hänvisas till denne. På motsvarande sätt kan en sjuk hund eller katt få behandling hos de statliga distriktsveterinärerna förutsatt att det finns djurskyddsskäl och då oavsett om annan vård kan anvisas. Mot bakgrund av hur distriktsveterinärerna faktiskt bedriver sin verksamhet, framstår uppdraget enligt punkt två som oklart formulerat i dessa delar. Annorlunda förhåller det sig med punkt tre. Den innehåller, i motsats till de föregående, en tydlig prioriteringsregel om vilka djurslag de statliga distriktsveterinärerna företrädesvis skall ägna sig åt. Där stadgas att de, när det gäller djurhälsovård, dvs. vaccina- tioner och andra åtgärder som syftar till att förebygga sjukdom, främst skall prioritera lantbruksdjuren. Den statliga distriktsveteri- närverksamheten med djurhälsovård uppvisar, trots detta, ungefär samma fördelning, och samma glidning mot sällskapsdjur, som förekommer inom djursjukvården. var antalet diagnoser för sällskapsdjur inom djurhälsovården drygt dubbelt så stort som för lantbruksdjur. var sällskapsdjuren nästan så vanliga som lantbruksdjuren i den del som avser djurhälsovård. Andelen häst inom djurhälsovården har också ökat kraftigt . Här skall även noteras att lantbruksnäringens egna orga- nisationer bedriver ett omfattande arbete med förebyggande djur- hälsovård bl.a. inom organiserade djurhälsoprogram för grisar, mjölkkor m.fl. djurslag. Punkterna fyra och fem bör inte orsaka några tolkningsproblem. Möjligen kan anmärkas beträffande punkt 5 att djurhälsovården och epizootiberedskapen skall vara god. När det gäller djursjuk- vården, som avser klinisk verksamhet, sägs däremot inget särskilt om kvaliteten, men det framgår att den skall vara kostnadseffektiv. Deltagandet i kontroll- och bekämpningsprogrammen skall vara effektivt. De statliga distriktsveterinärernas viktigaste uppgifter är att svara för en riks- och dygnstäckande djurhälsovård och djursjukvård, att utgöra basorganisation i smittskyddsarbetet och att svara för offentliga, i första hand officiella, veterinäruppgifter som innefattar myndighetsutövning. För att klara dessa åtaganden utgick stöd av allmänna medel med ca . utgår stöd med ca och har ansla- get beräknats till 99 respektive . Av anslaget används ca för bidrag till avläg- set boende djurägare. Av övriga anslagsmedel förbrukas ungefär hälften av centralt medan resten används för att reglera underskotten i veterinärstationerna. Den del av anslaget som används centralt har ökat . Det bör bl.a. bero på att underskotten i veterinärstationerna har minskat , sannolikt som en direkt följd av det ökade antalet säll- skapsdjur, som är lönsammare än lantbruksdjuren. har inte definierat vilka kriterier som ska till- lämpas vid bedömning av stationernas ekonomiska resultat. Det går därmed inte att ta ställning till de enskilda stationernas stödbehov utifrån lokala förhållanden. Förutsättningarna för de olika statio- nerna skiljer sig åt då det gäller djurtäthet, jourverksamhet, annan tillgänglig veterinärvård etc. har, som visats i kapitel 8, ingen tydlig dokumenterad modell för bedömning av sta- tionernas resultat. Distriktsveterinärstationerna får inte själva disponera sina even- tuella överskott. De har inte heller rätt att investera i byggnader, bilar, inventarier och utrustning, anställa personal eller besluta om utvidgning eller neddragning av den egna verksamheten. Vissa kostnader, såsom kostnader för personalfunktion, fortutbildning och IT, belastar inte stationernas resultat.