sou · GWB3124 · 2008-12-15 00:00:00 — Om avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen har skett av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utformade på sådant sätt att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar är det lämpligt att åläggande av avgiftsskyldighet överlämnas till allmän domstol. I övrigt kan prövningen över- lämnas till de administrativa myndigheter som är verksamma på det aktuella området. Vidare betonade regeringen vikten av att sanktionsavgifter på nya områden införs först efter noggranna överväganden om behov föreligger och i så fall utformas på ett sådant sätt att anspråken på rättssäkerhet blir fullt ut tillgodosedda. Fortsättningsvis följer en redogörelse för sanktionsavgiftssystem som införts på vissa områden. Urvalet av områden har gjorts för att visa de olika lösningar som har valts vid utformningen av system med sanktionsavgifter. Miljösanktionsavgifter infördes genom (MB) 1999 och ersatte de miljöskyddsavgifter som tidigare reglerades i 52–63 §§ miljöskyddslagen (1969:387). För att en miljösanktionsavgift ska kunna påföras vid en överträdelse krävs inte, till skillnad mot vad som gällde för miljöskyddsavgifterna, att en ekonomisk fördel har uppkommit på grund av överträdelsen. Inte heller relateras miljö- sanktionsavgiften till den ekonomiska fördelens omfattning. Avgiftens syfte är således inte att vara vinsteliminerande, utan enbart styrande och på så sätt verka för att upprätthålla en hög standard i miljöpåverkande verksamhet. Enligt bemyndigande i 30 kap. 1 § första stycket MB får regeringen meddela föreskrifter om att miljösanktionsavgift ska betalas av den som påbörjar en verksamhet som är tillståndspliktig eller anmälnings- pliktig utan att tillstånd har getts eller anmälan har gjorts. Regeringen får enligt samma lagrum även föreskriva att sådan avgift ska betalas av den som åsidosätter villkor eller andra bestämmelser i ett till- stånd, andra bestämmelser i balken, föreskrifter som har meddelats med stöd av balken eller bestämmelser i förordningar inom balkens tillämpningsområde. Avgiftens storlek ska framgå av föreskrifterna. Avgiften ska uppgå till och högst . När avgiftens storlek bestäms, ska hänsyn tas till överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser (30 kap. 1 § andra stycket MB). Med överträdelsens allvar avses de objektiva omständig- heterna, t.ex. hur överträdelsen har pågått och överträdelsens omfattning, den typiska faran som överträdelsen medför samt känslig- heten hos den omgivning som påverkas. Med betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser syftar på betydelsen av bestämmelsen som sådan och intresset av det den är avsedd att reglera. Miljösanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet, dvs. med strikt ansvar (30 kap. 2 § första stycket MB). Avgift behöver dock inte tas ut om det vore oskäligt med hänsyn till vissa uppräknade faktorer, bl.a. sjukdom som medfört att den avgiftsskyldige inte förmått att på egen hand eller genom att uppdra åt någon annan göra det som ålegat den avgiftsskyldige eller att överträdelsen föranlett straff enligt miljö- balken (30 kap. 2 § andra stycket MB). Det är tillsynsmyndigheten som beslutar om miljösanktions- avgift. Innan beslutet fattas ska den som anspråket riktas mot ha getts tillfälle att yttra sig (30 kap. 3 § MB). Den som ålagts en miljö- sanktionsavgift får överklaga beslutet till miljödomstol (30 kap. 7 § MB). Beslut om miljösanktionsavgift får inte meddelas, om den som anspråket riktas mot inte från det att förutsättningarna att besluta om avgift har inträffat har getts tillfälle att yttra sig (30 kap. 6 § MB). Om ett vitesföreläggande har överträtts, ska avgift inte tas ut för överträdelse som omfattas av föreläggandet (4 § förordningen [1998:950] om miljösanktionsavgifter). Regeringens föreskrifter som nämnts ovan återfinns i förord- ningen om miljösanktionsavgifter. Av bilagan till förordningen fram- går för vilka överträdelser sanktionsavgifter ska utgå och med vilka belopp. Om den avgiftsskyldige inte, efter att ha fått skälig tid att vidta rättelse, upphör med överträdelsen efter det att en miljö- sanktionsavgift har beslutats, ska en ny avgift för överträdelsen tas ut med dubbelt belopp, dock högst (2 § för- ordningen om miljösanktionsavgifter). Detsamma gäller om övertr- ädelsen upprepas från det tidigare beslutet om miljö- sanktionsavgift (3 § förordningen om miljösanktionsavgifter). Det finns överträdelser som enligt och förordningen om miljösanktionsavgifter kan föranleda både straff enligt 29 kap. MB och miljösanktionsavgift. Två bestämmelser i syftar dock till att mycket kraftigt begränsa utrymmet för dubbla sanktioner. Den första av dessa bestämmelser är en åtalsprövningsregel som omfattar alla fall där miljösanktionsavgift kan åläggas (29 kap. 11 § fjärde stycket MB). Regeln medför att, när miljösanktionsavgift kan åläggas för en överträdelse och det kan antas att påföljden stannar vid böter, åtal kommer att väckas endast om det är påkallat från allmän synpunkt. Utgångspunkten är således att åtal inte ska väckas i de aktuella fallen om det inte är särskilt motiverat att utöver sanktionsavgift även döma till straff. Av förarbetena framgår att miljösanktionsavgifter bör reserveras för de lindrigaste över- trädelserna. 2005/06:182 s. 44). Mot bakgrund av att straff- värdet för flertalet lindriga överträdelser torde kunna stanna på bötesnivå bör åtalsprövningsregeln få stort genomslag. Den andra begränsningsregeln tar sikte på utrymmet att påföra miljösanktionsavgift (30 kap. 2 § andra stycket 4 MB). Regeln medför att avgift inte behöver tas ut om det vore oskäligt med hänsyn till att överträdelsen föranlett straff enligt . I förarbetena anges vidare att riskerna för dubbla sanktioner kan minskas ytterligare genom en renodling av de två sanktionsformerna på miljöområdet (prop. 2005/06:182 s. 45). Renodlingen bör inne- bära att en gärning omfattas antingen av straffansvar eller av miljösanktionsavgift. I lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg (VFL) infördes bestämmelser om en särskild avgift, vattenförorenings- avgift. Avgiften ska påföras vid vissa otillåtna utsläpp från fartyg. Inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon samt Östersjö- området utanför dessa vattenområden får olja inte släppas ut från fartyg (2 kap. 2 § första stycket VFL). Denna bestämmelse gäller dock inte i fråga om fritidsfartyg (2 kap. 8 § förordningen [1980:789] om åtgärder mot förorening från fartyg, VFF). Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter med förbud mot utsläpp av olja även beträffande andra vattenområden (2 kap. 2 § andra stycket VFL). Vattenföroreningsavgift ska tas ut, om någon överträtt förbud mot utsläpp av olja från fartyg och utsläppet inte är obetydligt (8 kap. 1 § första stycket VFL). Vid bedömningen av om ett utsläpp är att anse som obetydligt ska främst beaktas om den utsläppta kvantiteten olja är obetydlig, men även oljans farlighetsgrad bör vägas in (prop. 1982/83:87 s. 36, 52 och 73). Vid olyckshändelse som innebär att ett fartyg släpper ut olja i strid mot förbud föreligger en skyldighet att begränsa utsläppet så långt det är möjligt (2 kap. 4 § VFL). Vattenföroreningsavgift ska tas ut om ett utsläpp inte har begränsats i sådan utsträckning (8 kap. 1 § första stycket VFL). Vattenföroreningsavgiften ska påföras den fysiska eller juridiska person som vid överträdelsen var fartygets ägare eller redare (8 kap. 2 § första stycket VFL). Visar ägaren att han eller hon har saknat inflytande över fartygets drift får avgift enligt samma lagrum dock inte påföras honom eller henne. För vattenföroreningsavgift som delägarna i ett partsrederi ska betala, svarar de solidariskt (8 kap. 2 § andra stycket VFL). Avgiften ska bestämmas med hänsyn till utsläppets omfattning samt fartygets storlek (bruttodräktighet). Avgiftsbeloppen finns angivna i en särskild tabell (8 kap. 3 § VFL). beloppet är ett prisbasbelopp. Något högsta belopp finns inte. Av tabellen följer exempelvis att ett utsläpp på mellan 50 och olja av ett fartyg med bruttodräktighetstal på mellan 3 001– 15 000 ska medföra en avgift på tre prisbasbelopp, dvs. Vattenföroreningsavgiften tas ut enligt principen om strikt ansvar. Det behöver således inte visas att någon har handlat upp- såtligen eller av oaktsamhet för att avgift ska tas ut. Om den avgift som ska tas ut i enlighet med den särskilda tabellen med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oskälig, får avgiften ned- sättas eller efterges (8 kap. 4 § VFL). Undantaget ska tillämpas restriktivt. Jämkning eller eftergift kan enligt förarbetena övervägas när utsläpp skett i samband med en olyckshändelse och omständ- igheterna är i hög grad förmildrande (prop. 1982/83:87 s. 40). Ett fall när eftergift bör tillämpas är om ett svenskt fartyg har släppt ut olja i främmande stat och tillräckligt stränga påföljder har dömts ut av den staten. handlägger ärenden och fattar beslut om vattenföroreningsavgift (8 kap. 5 § VFL). För att säkra bevis eller betalning av avgiften kan bl.a. meddela nöd- vändiga förbud och förelägganden beträffande ett fartyg (8 kap. 6 och 7 §§ VFL). Ett beslut kan t.ex. innebära förbud mot fartygets avgång eller vidare resa eller föreläggande att fartyget ska anlöpa viss hamn. Beträffande utsläpp i den ekonomiska zonen från utländska fartyg finns vissa inskränkningar i rätten att meddela förelägganden och förbud för att säkra bevisning. I dessa fall krävs dels att det är klarlagt att ett utsläpp har skett från ifrågavarande fartyg, dels att utsläppet har medfört eller kan medföra betydande skador för del (8 kap. 6 § andra stycket VFL). Även får under vissa förhållanden meddela beslut om förelägganden och för- bud för att säkra bevis (8 kap. 5 § VFF). Beslut om vattenföroreningsavgift ska delges fartygets befälhavare samt, om det är möjligt, den beslutet avser (8 kap. 6 § VFF). Kust- bevakningens beslut om vattenföroreningsavgift samt därmed sammanhängande beslut om förbud eller föreläggande får över- klagas hos den tingsrätt som är sjörättsdomstol i den ort där den enhet vid som har meddelat beslutet har sitt säte (9 kap. 3 § VFL). I domstolen företräds staten av allmän åklagare (9 kap. 5 § fjärde stycket VFL). När vattenföroreningsavgiften infördes var syftet att förstärka straffsanktionerna vid otillåtna utsläpp. Avgiften är således ett komplement till och inte en ersättning för en straffpåföljd (prop. 1982/83:87 s. 14 f.). De objektiva omständigheter som leder till att vattenföroren- ingsavgift påförs kan alltså även konstituera straffrättligt ansvar. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud att släppa ut olja enligt 2 kap. 2 § första stycket eller inte begränsar ett utsläpp enligt 2 kap. 4 § VFL ska dömas till böter eller fängelse i högst , om inte gärningen är belagd med strängare straff i brotts- balken eller (10 kap. 1 § VFL). Befälhavare som upp- såtligen eller av oaktsamhet brustit i den tillsyn som behövs för att utsläpp inte ska ske i strid mot VFL ska dömas till samma straff (10 kap. 2 § VFL). Släpps ett skadligt ämne ut i strid mot förbud som gäller enligt 2 kap. 2 § första stycket eller 2 kap. 4 § VFL döms fartygets redare eller ägare som om han själv hade begått gärningen, om han underlåtit att göra vad som skäligen kunnat fordras av honom för att förhindra det inträffade (10 kap. 6 § 1 VFL). Det bör i sammanhanget uppmärksammas att straffet och vatten- föroreningsavgiften oftast har olika adressater. Straffet åläggs en fysisk person medan vattenföroreningsavgiften ska påföras den som vid en överträdelse var fartygets ägare eller redare, ofta en juridisk person. Enligt 29 § marknadsföringslagen (2008:486; MFL) får en närings- idkare under vissa förhållanden åläggas att betala en särskild avgift (marknadsstörningsavgift). Förutsättningarna är att näringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot vissa av lagens bestämmelser, bl.a. reglerna om aggressiv marknadsföring (7 §), vilseledande marknads- föring (8 § och någon av bestämmelserna i 9, 10 och 12–17 §§) och jämförande reklam (18 §). En näringsidkare kan vidare åläggas marknadsstörningsavgift för brott mot vissa bestämmelser i andra lagar, t.ex. 14 § första stycket 2 eller 3 eller 14 a § första stycket 2 eller 3 tobakslagen (1993:581) och 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738). Marknadsstörningsavgiften ska fastställas till lägst och högst (31 § första stycket MFL). Avgiften får dock inte överstiga av näringsidkarens års- omsättning. Årsomsättningen ska avse omsättningen närmast före- Om överträdelsen har skett under närings- idkarens första verksamhetsår eller om uppgifter om årsomsättning annars saknas eller är bristfälliga, får omsättningen uppskattas (31 § andra och tredje stycket MFL). Riktas talan mot flera närings- idkare, ska avgiften fastställas särskilt för var och en av dem (31 § fjärde stycket MFL). När marknadsstörningsavgiften fastställs ska särskild hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått (32 § första stycket MFL). Vid bedömningen kan hänsyn tas både till det slag av marknadsföring som är föremål för bedömning och till det mått av uppsåt, nonchalans eller systematiskt handlande som ligger bakom (prop. 1994/95:123 s. 177). I ringa fall ska någon avgift inte dömas ut och avgiften får efter- ges, om det finns synnerliga skäl för det (32 § andra stycket MFL). Möjligheten till eftergift ska tillämpas restriktivt. Eftergift kan enligt förarbetena komma i fråga om näringsidkaren har gjort allt som rimligen kan krävas för att förhindra den uppkomna skadan (prop. 1994/95:123 s. 177). Marknadsstörningsavgift får inte åläggas någon för en över- trädelse av ett förbud eller en underlåtelse att följa ett åläggande som har meddelats vid vite enligt lagen (30 § MFL). Avgiften ska betalas till Kammarkollegiet efter det att domen vunnit laga kraft eller den som anges i domen (33 § första stycket MFL). Om avgiften inte betalas inom föreskriven tid, ska kollegiet lämna den obetalda avgiften för indrivning (33 § andra stycket MFL). Talan om marknadsstörningsavgift väcks vid tings- rätt av (48 § första stycket MFL). Om i ett visst fall beslutar att inte föra talan om marknadsstörningsavgift, får en enskild näringsidkare som berörs av marknadsföringen eller en sammanslutning av närings- idkare väcka en sådan talan (48 § andra stycket MFL). För att säkerställa en fordran på marknadsstörningsavgift får rätten besluta om kvarstad enligt reglerna i 15 kap. rättegångs- balken om kvarstad för fordran (36 § MFL). Marknadsstörningsavgift får bara dömas ut om stämnings- ansökan har delgetts den som anspråket riktas mot från det att överträdelsen upphörde (34 § MFL). En utdömd avgift faller bort, om domen inte har kunnat verkställas från det att den vann laga kraft (35 § MFL). 10.5.6Straffavgift och förseningsavgift enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse Enligt 15 kap. 1 § första stycket lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (BFL) ska ingripa, om ett kreditinstitut har åsidosatt sina skyldigheter enligt BFL, andra författ- ningar som reglerar institutets verksamhet, institutets bolagsordning, stadgar eller reglemente eller interna instruktioner som har sin grund i författningar som reglerar institutets verksamhet. Ingripande sker enligt andra stycket samma paragraf genom utfärdande av före- läggande att begränsa rörelsen i något avseende, minska riskerna i den eller vidta någon annan åtgärd för att komma till rätta med situationen, förbud att verkställa beslut eller genom anmärkning. Om överträdelsen är allvarlig ska kreditinstitutets till- stånd återkallas eller, om det är tillräckligt, varning meddelas. Om en överträdelse är ringa eller ursäktlig, om institutet gör rättelse eller om någon annan myndighet har vidtagit åtgärder mot insti- tutet och dessa åtgärder bedöms tillräckliga får avstå från ingripande (15 kap. 1 § tredje stycket BFL). Ärenden som rör ingripanden enligt bl.a. 15 kap. 1 § BFL mot en bank prövas dock av regeringen, efter anmälan av , om ärendet är av principiell betydelse (15 kap. 6 § BFL). Av 15 kap. 7 § BFL följer att får besluta att kreditinstitut ska betala en straffavgift, om institutet har meddelats beslut om anmärkning eller varning enligt 15 kap. 1 § BFL. För det fall regeringen beslutar om anmärkning eller varning får den enligt samma lagrum överlämna till inspektionen att besluta om straff- avgift ska betalas. Det är således inte möjligt att kombinera före- lägganden och förbud med en straffavgift. I dessa fall bör i stället vite användas (prop. 2002/03:139 s. 551). För att straffavgift ska kunna meddelas finns inte något uttryckligt krav på oaktsamhet eller uppsåt. Det agerande som föranlett anmärkningen eller varningen torde dock som regel innehålla något av dessa moment (prop. 2002/03:139 s. 551). Straffavgiften ska fastställas till lägst och högst (15 kap. 8 § första stycket BFL). Enligt samma bestämmelses andra stycke får avgiften emellertid inte över- stiga av kreditinstitutets omsättning närmast före- gående räkenskapsår. Om överträdelsen har skett under institutets första verksamhetsår eller om uppgifter om omsättningen annars saknas eller är bristfälliga, får den uppskattas. stycke följer vidare att avgiften inte får vara så stor att institutet därefter inte uppfyller kraven på soliditet och likviditet enligt 6 kap. 1 § BFL. Avsikten med detta är att förhindra att uttaget av straffavgiften får till följd tillståndet måste återkallas (prop. 2002/03:139 s. 552). När straffavgiftens storlek fastställs, ska särskild hänsyn enligt 15 kap. 9 § BFL tas till hur allvarlig den överträdelse är som föranlett anmärkningen eller varningen och hur länge överträdelsen har pågått. Enligt 16 kap. 1 § 5 BFL får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka upplysningar som ett kreditinstitut och sådana utländska kreditinstitut som har inrättat filial enligt 4 kap. 4 § BFL ska lämna till Finansinspek- tionen. Om ett kreditinstitut underlåter att lämna de upplys- ningar som föreskrivits med stöd av bestämmelsen, får inspek- tionen enligt 15 kap. 10 § BFL besluta att institutet ska betala en förseningsavgift med högst . Såväl straffavgiften som förseningsavgiften ska enligt 15 kap. 11 § BFL betalas till efter det att beslutet om den vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. Enligt 15 kap. 12 § BFL får beslut att påföra straffavgift eller förseningsavgift verkställas utan föregående dom eller utslag om avgiften inte har betalts inom den tid som anges i 15 kap. 11 § BFL. ska vid sådant dröjsmål lämna den obetalda avgiften för indrivning (15 kap. 13 § BFL). En straffavgift eller förseningsavgift som påförts faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. beslut att påföra straffavgift eller försenings- avgift får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, dvs. vid en länsrätt (17 kap. 1 § BFL jämförd med 14 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). 10.5.7Sanktionsavgifter på andra rättsområden Andra exempel på sanktionsavgifter är följande. Trafikförsäkringsavgift enligt 34 § trafikskadelagen (1975:1410). Sanktionsavgift enligt 8 kap. arbetsmiljölagen (1977:1160). Byggnadsavgift, tilläggsavgift och särskild avgift enligt 10 kap. (1987:10). Skattetillägg enligt 5 kap. taxeringslagen (1990:324) och 15 kap. skattebetalningslagen (1997:483). Konkurrensskadeavgift enligt 3 kap. 5 § konkurrenslagen (2008:579). Tulltillägg enligt 8 kap. tullagen (2000:1281). Sanktionsavgift enligt 37 § produktsäkerhetslagen (2004:451). Kontrollavgift enligt 12 § lagen (2006:575) om särskild skatte- kontroll i vissa branscher. Straffavgift och förseningsavgift enligt 25 kap. lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Kontrollavgift enligt 24 § lagen (2007:592) om kassaregister m.m. Sanktionsavgift enligt 50 a § fiskelagen (1993:787). 10.6Behovet av en reform Bedömning: För att syftena med den nya lotterilagstiftningen ska kunna uppnås är det av avgörande betydelse med snabba och effektiva reaktioner på överträdelser av lagstiftningen. Införande av sanktionsavgifter kan rätt utformade vara en åtgärd som bidrar till en sådan effektivisering. Skälen för bedömningen: Utredningen kan konstatera att sank- tionssystemet på lotterilagens område inte i alla delar är tillräckligt effektivt. I det system föreslår är det av avgörande betydelse för att uppnå syftena med lotterilagstiftningen att över- trädelser beivras både snabbt och effektivt. Utifrån den statistik har tillgång till rörande tillämpningen av de straffrättsliga sanktionerna (se avsnitt 10.2.3) går det inte att få fram några fakta om handläggningstiderna. Vidare går det inte att utifrån den statistiken säga något säkert om hur stor del av de gjorda polisanmälningarna som faktiskt leder fram till att åtal väcks och dom meddelas i saken. Enligt uppgifter från Lotteri- inspektionen leder emellertid relativt få anmälningar till åtal. Utred- ningen anser att det är viktigt att brott mot lotterilagstiftningen följs av en så snabb reaktion som möjligt från samhällets sida. generellt är därför varje åtgärd som kan medföra en snabbare och effektivare reaktion på överträdelser av lotterilagstiftningen positiv. Särskilt mot den här beskrivna bakgrunden behöver det under- sökas om sanktionsavgifter kan vara ett alternativ även på spel- området. Sanktionsavgifter erbjuder ett enklare och snabbare beivrande av regelbrott. Utformningen av systemet har dock stor betydelse för hur omfattande effektivitetsvinst som kan uppnås. Som exempel är ett system där tillsynsmyndigheten beslutar om sanktionsavgift effektivare än ett system där tillsynsmyndigheten måste ansöka om avgiftens utdömande hos en domstol. 10.7Är det lämpligt att införa sanktionsavgifter som komplement till eller ersättning för straffrättsliga ingripanden enligt lotterilagen? Bedömning: Sanktionsavgifter bör vara aktuella att införa endast beträffande lätt konstaterbara överträdelser för vilka utrednings- inslaget är begränsat. För att behovet av effektiva och snabba reaktioner på överträdelser av lagstiftningen ska uppfyllas krävs vidare att åläggandet av sanktionsavgifter kan anförtros åt tillsyns- myndigheten. Eftersom förutsättningar att anförtro åläggandet av avgifter till tillsynsmyndigheten inte föreligger, finns inte tillräckliga skäl för att införa sanktionsavgifter på detta område. Skälen för bedömningen: I det föregående avsnittet har konsta- terats att det finns behov av åtgärder som innebär snabbare och effektivare reaktioner på olovliga lotterier, olovligt innehav av spel- automater och olovligt främjande av lotterier. kan ingripande mot dessa överträdelser bl.a. ske med hjälp av special- straffrättsliga bestämmelser i lotterilagen (se avsnitt10.2.3). Fråga är nu om det är lämpligt att ersätta eller komplettera dessa straffbestämmelser med sanktionsavgifter. Ett system med sanktions- avgifter måste kunna utformas på ett sådant sätt att kraven på rättssäkerhet blir fullt ut tillgodosedda. Lotterilagen är en förbudslagstiftning och anordnande av lotterier i kräver tillstånd. Samma förutsättningar kommer att gälla i den nya lotterilagen. Överträdelser av lotterilagen får anses ske Lotterilagstiftningen är därför ett område där sanktions- avgifter bör kunna användas. En första fråga som inställer sig är om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldighet eller om denna skyldighet kan bygga på strikt ansvar. Vid strikt ansvar blir bedömningsinslaget betydligt mindre än om det krävs oaktsamhet eller uppsåt. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rätts- säkerhetssynpunkt bör det finnas ett starkt stöd för en presumtion att överträdelser på området inte kan ske på annat sätt än som följd av uppsåt eller oaktsamhet.