sou · GWB387 · 2008-10-09 00:00:00 — Tanken är att egendomen eller bevismaterialet ska förbli fryst i den verk- ställande staten till dess att antingen bevismaterialet har överläm- nats till den utfärdande staten eller till dess att egendomen har för- verkats och detta beslut verkställts i den verkställande staten. har genom lagen om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut genomfört rambeslutet. Lagens 3 kap. 4 § anger att åklagaren är den som beslutar i frågan om att meddela eller inte meddela en verkställbarhetsförklaring. Åklagarväsendets organisation och verksamhet Överförande för lagföring av brott En stat kan till en annan stat göra en framställning om att den anmodade staten ska inleda lagföring för en gärning som är ett straffbart brott i båda länderna. Bestämmelser om överförande av lagföring för brott finns bl.a. i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. har till uppgift att sända och motta framställningar om överförande. Är det fråga om överföring mellan de nordiska länderna kommunicerar respektive lands åklagarmyndigheter direkt med varandra. Vid en framställan till om överförande av lagföring har åklagarna bl.a. till uppgift att väcka åtal för gärningen. Som angetts ovan arbetar inte enbart med utredning och lagföring. Även brottsförebyggande arbete är en del av verksamheten. Detta arbete innefattar t.ex. samverkan med kommuner och andra myndigheter vid utarbetande av rutiner och modeller för kommunernas prövning av serveringstillstånd. Även olika informationsaktiviteter innefattas i arbetet. Ekobrottsmyn- digheten anger i sin årsredovisning för att den nedlagda tiden i det brottsförebyggande arbetet under det året stod för av totala resursinsats. Som framgått ovan har de allmänna åklagarna ett mycket stort verksamhetsområde då de enligt 20 kap. 2 § har att arbeta med alla brott som enligt 3 § samma kapitel hör under allmänt åtal. Något annat som även framgått ovan är att de all- männa åklagarna är anställda vid antingen eller . Åklagarnas geografiska behörighet är enligt 6 § åklagarförordningen hela landet. Beträffande myndig- heternas verksamhetsområden hänvisar åklagarförordningen till förordningen med instruktion för och för- ordningen med instruktion för . Åklagarväsendets organisation och verksamhet nämnda författningar har och Ekobrotts- myndigheten beslutat om gemensamma riktlinjer om fördelning av ansvar och uppgifter mellan myndigheterna: ÅMR 2006:7 och EBMR 2006:1. Enligt 1 § förordningen med instruktion för Ekobrottsmyndig- heten ansvarar myndigheten för frågor om samordning och andra åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten i den utsträckning som följer av nämnda förordning, andra författningar eller reger- ingens beslut. Enligt bestämmelsen ansvarar Ekobrottsmyndig- heten dessutom för samordningen av de nationella åtgärderna mot bedrägerier, missbruk och annan oegentlig och ineffektiv hantering och användning av EU-relaterade medel i landet. Inom ramen för bekämpningen av ekonomisk brottslighet är verksamhet till väsentlig del geografiskt begränsad. Enligt 2 § förordningen med instruktion för Eko- brottsmyndigheten handlägger mål som hänför sig till , , län, , eller , och som avser brott enligt -11 kap. (brott mot borgenärer och bokförings- brott), -lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelser m.m., -skattebrottslagen (1971:69), -aktiebolagslagen (2005:551), eller -vars handläggning annars ställer särskilda krav på kännedom om finansiella förhållanden, näringslivsförhållanden, skatterätt eller liknande. har däremot nationellt ansvar för hand- läggningen av mål som avser 9 kap. 1–3 §§ (bedräge- rier) om gärningen rör EU:s finansiella medel och 9 kap. 3 a § (subventionsmissbruk) samt mål som avser lagen (2005:377) om straff för marknadsmissbruk vid handel med finan- siella instrument. Slutligen kan handlägga mål som lämp- ligen bör handläggas där med hänsyn främst till att målet rör kvali- ficerad ekonomisk brottslighet som har nationell utbredning eller internationell anknytning eller är av principiell natur eller av stor Åklagarväsendets organisation och verksamhet omfattning, oberoende av var i landet de hänför sig. Sådana mål får övertas av efter framställning från Åkla- garmyndigheten. Vad som i detta sammanhang avses med begrep- pet ekonomisk brottslighet anges inte. Avsikten torde dock vara att även brottslighet som inte faller in under primära sakliga ansvarsområde ska kunna övertas av denna myn- dighet. Av 2 § andra stycket förordningen med instruktion för Eko- brottsmyndigheten framgår att mål som rör både brottslighet som faller inom ansvarsområde och annan brottslighet, ska handläggas vid den myndighet där det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Vid osäkerhet avgör riksåklaga- ren var ett mål ska handläggas. I de län där inte ansvarar för åklagar- verksamheten samordnar myndigheten tillsammans med Åklagar- myndigheten verksamhet som rör ekonomisk brottslighet (3 § för- ordningen). I uppdraget att samordna verksamhet rörande ekonomisk brottslighet ingår att utveckla metoder för att effektivisera eko- brottsbekämpningen. ska därvid särskilt följa och analysera utvecklingen av den ekonomiska brottsligheten, följa rättstillämpningen och utarbeta förslag till åtgärder. Eko- brottsmyndigheten har i det sammanhanget även till uppgift att bistå andra myndigheter, kommuner, näringsliv och organisationer samt allmänheten med information om den ekonomiska brottslig- heten (4 § förordningen). och har beslutat om gemensamma riktlinjer om fördelning av ansvar och uppgifter mellan myndigheterna: ÅMR 2006:7 och EBMR 2006:1. Av dessa riktlinjer framgår att frågan om vilken myndighet som ska hand- lägga ett visst mål i första hand ska bestämmas i samråd mellan berörda kammarchefer. Om de inte kan nå enighet får frågan hän- skjutas till överåklagaren vid Utvecklingscentrum och överåklagare vid . I sista hand avgörs frågan av riksåklagaren. Behövs en formell framställning från Åklagar- myndigheten om att ska överta ett mål fattas beslut om det av överåklagaren vid Utvecklingscentrum . Vidare ges i riktlinjerna vägledning för hur bestämmelserna i 2 § instruktionsförordningen för ska tillämpas. Vad avser bestämmelsen om att inom sitt Åklagarväsendets organisation och verksamhet primära geografiska ansvarsområde ska handlägga annan brottslig- het som ställer särskilda krav på kännedom om finansiella förhål- landen, näringslivsförhållanden, skatterätt eller liknande anges bl.a. att det ytterst är fråga om huruvida målet kräver sådan specialist- kompetens som upparbetats inom , t.ex. kvalificerade bedömningar av räkenskapsinformation eller särskild kunskap i skatterättsliga frågor, eller om erforderlig kompetens finns inom . De mål som i första hand kan bli aktuella för handläggning hos är enligt riktlinjerna sådana som rör bedrägeri, svindleri, förskingring, tro- löshet mot huvudman, mutbrott och penninghäleri. Ekobrotts- myndigheten ska också handlägga mål om brott som avser finansi- ella instrument och utredningen ställer särskilda krav på de finansi- ella marknaderna eller andra finansiella förhållanden, t.ex. svind- leribrott som begåtts vid handel med värdepapper. Om det endast krävs kvalificerade bedömningar av räkenskapsinformation i en begränsad del av ett omfattande mål är det enligt riktlinjerna till- räckligt att biträder med sin expertkunskap i den delen. I denna del ges i riktlinjerna vägledning också för när mål om tullbrott, olovlig befattning med punktskattepliktiga varor, överträdelse av näringsförbud respektive rådgivningsförbud samt talan om förverkande, företagsbot och annan särskild rättsverkan ska handläggas vid Ekobrottsmyndig- heten. I fråga om de mål som lämpligen bör handläggas vid Eko- brottsmyndigheten med hänsyn främst till att målet rör kvalificerad ekonomisk brottslighet som har nationell utbredning eller interna- tionell anknytning eller är av principiell natur eller av stor omfatt- ning, uttalas i riktlinjerna att det inte är tillräckligt att brottslig- heten i sig är komplicerad för att den ska anses vara kvalificerad. Det bör därutöver krävas att det rör brott som bedrivs organiserat eller annars är satta i system eller som kan anses hota de finansiella marknaderna. Mer specifikt anges i riktlinjerna beträffande de olika rekvisiten bl.a. att med nationell utbredning ska förstås att brotts- ligheten ska ha förekommit på fler än två, inte näraliggande, orter i riket. Vad slutligen gäller hanteringen av blandbrottslighet, i detta fall mål som både rör sådan ekonomisk brottslighet som primärt faller inom ansvarsområde och annan brottslighet betonas i riktlinjerna behovet av samråd mellan myn- digheterna. Utgångspunkten är att den myndighet som påbörjat handläggningen ska handlägga målet i dess helhet om mer omfat- Åklagarväsendets organisation och verksamhet tande utredningsarbete lagts ned i ärendet. I övrigt bör det avgö- rande vara var tyngdpunkten i utredningen ligger. Om tyngd- punkten ligger på den ekonomiska brottsligheten talar det för att åklagare vid ska handlägga ärendet. I vissa situationer kan omständigheterna dock vara sådana att det enligt riktlinjerna är lämpligare att åklagarna vid respektive myndighet handlägger varje del för sig. I riktlinjerna redovisas också fördelningen mellan myndig- heterna vad gäller operativ samordning. Det konstateras att en ope- rativ samordning av verksamheten är nödvändig för att kampen mot den ekonomiska brottsligheten ska bli effektiv samt att sär- skilda problem finns vid bekämpandet av den grova organiserade och ofta multikriminella brottsligheten. Det anges att det därför är nödvändigt i stora och komplicerade mål att på ett tidigt stadium identifiera hur de gemensamma resurserna ska utnyttjas så effektivt som möjligt. Denna samordning ska så långt möjligt och praktiskt ske på operativ nivå mellan kamrarna. Inom kan åklagarkamrarnas samverkansområden och den operativa sam- ordningsgruppen för de internationella åklagarkamrarna utnyttjas för detta ändamål. Överåklagaren för Utvecklingscentrum ansvarar för att nödvändig samordning sker. Inom har överåklagarna motsvarande ansvar för samordningen. Slutligen ges i riktlinjerna besked om fördelningen av uppgifter mellan myndigheterna i utvecklingsfrågor. Det anges att Eko- brottsmyndigheten ska ha ett rikstäckande ansvar för rättslig utveckling samt metod- och kompetensutveckling inom ekobrotts- området, vilket även omfattar ekoåklagarna vid Åklagarmyndig- heten, medan det omfattande utvecklingsarbete, utanför eko- brottsområdet, som sker inom tar sikte på hela åklagarväsendet, således även åklagarna vid Ekobrottsmyndig- heten. 3Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter regleras den grundläggande ramen för behandling av personuppgifter i personuppgiftslagen (1998:204), som därigenom ersatte datalagen (1973:289). Person- uppgiftslagen har sin utgångspunkt i och rådets direktiv av om skydd för enskilda per- soner med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (95/46/EG; dataskyddsdirektivet). Detta kapitel innehåller en kortfattad genomgång av vissa inter- nationella överenskommelser jämte dataskyddsdirektivet samt en redogörelse för personuppgiftslagens bestämmelser. Härutöver behandlas artikel 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna () jämte artikel 8 i Euro- peiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Båda artiklarna behandlar skyddet av personuppgifter. Internationella riktlinjer har meddelats för automatisk databehand- ling av personuppgifter. Bestämmelser av betydelse finns i bl.a. konvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (dataskyddskon- ventionen). Konventionens innehåll kan ses som en precisering av skyddet vid användning av automatisk databehandling enligt artikel 8 i . Dataskyddskonventionens syfte är att säkerställa den enskildes rätt till personlig integritet och att för- bättra förutsättningarna för ett fritt informationsflöde över Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter Konventionen trädde i kraft . Samt- liga medlemsstater i EU har ratificerat konventionen, som alltså är bindande för och övriga medlemsstater. Dataskyddskonventionen innehåller principer för dataskydd som de konventionsanslutna staterna måste uppfylla i sin nationella lagstiftning. Personuppgifter som är föremål för automatisk data- behandling ska hämtas in och behandlas på ett korrekt sätt för sär- skilt angivna ändamål. Uppgifterna måste vara relevanta för och förenliga med ändamålen. Vidare måste uppgifterna vara riktiga och aktuella och uppgifterna får inte bevaras längre än vad som är nöd- vändigt för ändamålen. Vissa personuppgifter får behandlas endast om den nationella lagen ger ett ändamålsenligt skydd. Till sådana personuppgifter hör uppgifter om enskildas ras, politiska tillhörig- het, religiösa tro eller övertygelse i övrigt, hälsa eller sexualliv eller uppgifter som hänför sig till misstanke om brott och dom för brott. För att skydda personuppgifter mot avsiktlig eller otillåten för- störelse m.m. föreskriver konventionen att lämpliga skyddsåtgärder ska vidtas. Vidare ska den registrerade ha möjligheter till insyn i register och till att få uppgifter rättade. I vissa fall får undantag göras från bestämmelserna om uppgifternas beskaffenhet och rätten till insyn. Sådana inskränkningar i den enskildes skydd förut- sätter stöd i den nationella lagstiftningen och att inskränkningen är nödvändig i ett demokratiskt samhälle för vissa ändamål, t.ex. statens penningintressen och brottsbekämpning samt för att skydda enskildas fri- och rättigheter. Dataskyddskonventionens roll som riktmärke för automatiserad behandling av personuppgif- ter övertas i princip av dataskyddsdirektivet i och med att detta införlivas i EU-ländernas nationella lagstiftningar. Direktivet behandlas närmare i avsnitt 3.4. har antagit ett tilläggsprotokoll till dataskyddskonventionen. Tilläggsprotokollet har öppnats för undertecknande. Det innehåller bestämmelser om dataskyddsmyndigheter och överföring av personuppgifter mellan länder. Den beslutade att underteckna och ratificera tilläggsprotokollet, vilket skedde . Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter Internationella riktlinjer för integritetsskydd och persondataflöde har även utarbetats inom arbete och utveckling (). Ett antal internationella organisa- tioner och företag har antagit egna regler om dataskydd som byg- ger på riktlinjer. Riktlinjerna motsvarar i princip de bestämmelser som återfinns i dataskyddskonventionen och redo- visas inte närmare här. För ytterligare information om och riktlinjer inom området se betänkandet En ny datalag (SOU 1993:10) s. 62 ff. Det bör tilläggas att antogs ministerdeklaration Protection of Privacy on , som innebär att man slår fast intentionen att i ett internationellt perspektiv harmonisera de regler som bör gälla för hantering av personuppgifter i globala nätverk, för att skydda den personliga integriteten. antogs och rådets direk- tiv om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (95/46/EG; dataskyddsdirektivet). Direktivets principer om skydd för enskilda personers fri- och rättigheter är en precisering och för- stärkning av dataskyddskonventionen . Syftet med direktivet är att garantera dels en hög skyddsnivå när det gäller enskilda personers fri- och rättigheter med avseende på behandling av personuppgifter, dels en likvärdig skyddsnivå i alla medlems- stater, så att staterna inte ska kunna hindra det fria flödet mellan dem av personuppgifter under hänvisning till enskilda personers fri- och rättigheter. Dataskyddsdirektivet är direkt bindande för medlemsstaterna i fråga om det resultat som ska uppnås. Direktivet måste införlivas i den nationella lagstiftningen. Medlemsstaterna bestämmer själva på vilket sätt direktivet ska införlivas, men är starkt bundna av direkti- vets innehåll. Medlemsstaterna får inte föreskriva vare sig ett bättre eller sämre skydd för den personliga integriteten vid behandling av personuppgifter eller för det fria flödet av sådana uppgifter än vad som gäller enligt dataskyddsdirektivet. Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter Dataskyddsdirektivet handlar om fysiska personers skydd. Skyddet för juridiska personer berörs inte. Dataskyddsdirektivet omfattar inte bara helt eller delvis auto- matiserad behandling utan också behandling av person- uppgifter, dock endast behandling av uppgifter som ingår eller kommer att ingå i ett register. Utanför tillämpningsområdet faller t.ex. ostrukturerade akter. Kriterierna för när uppgifterna är så strukturerade att fråga är om ett manuellt register bestäms inte i direktivet, utan kan utformas av varje enskild medlemsstat. Data- skyddsdirektivet omfattar inte behandling av personuppgifter för privat bruk, oavsett om behandlingen är automatiserad eller manu- ell. Direktivet gäller inte för sådan behandling av personuppgifter som utgör ett led i en verksamhet som faller utanför gemenskaps- rätten, och inte under några omständigheter behandlingar som rör allmän säkerhet, försvar, statens säkerhet och statens verksamhet inom straffrättens område (artikel 3.2). 3.4.2Bestämmelser om när personuppgifter får behandlas Enligt dataskyddsdirektivet måste all behandling av personupp- gifter vara laglig och korrekt. Uppgifterna måste vara riktiga och aktuella samt adekvata, relevanta och nödvändiga med hänsyn till de ändamål för vilka de behandlas. Ändamålen ska vara uttryckligen angivna vid tiden för insamling av uppgifterna. De ändamål för vilka uppgifterna senare behandlas får inte vara oförenliga med de ursprungliga ändamålen. Personuppgifter får enligt direktivet behandlas bara i vissa fall. Personuppgifter får behandlas efter att den registrerade otvetydigt har lämnat sitt samtycke eller i samband med fullgörande av avtal där den registrerade är part. Behandling får också ske om det är nödvändigt för att fullgöra en rättslig förpliktelse, som åvilar den registeransvarige, eller för att skydda vitala intressen för den regi- strerade. Vidare får behandling ske om den är nödvändig för att utföra en arbetsuppgift som antingen är av allmänt intresse eller utgör ett led i myndighetsutövning. Slutligen får personuppgifter behandlas efter en intresseavvägning, nämligen om intresset av att Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter den registeransvarige får behandla uppgifterna överväger den regi- strerades intresse av att de inte behandlas. Vissa särskilda i direktivet angivna kategorier av uppgifter får inte behandlas utan uttryckligt samtycke av den registrerade. Det gäller sådana uppgifter som avslöjar den enskildes ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening samt uppgifter som rör hälsa och sexualliv. I vissa, även dessa särskilt angivna, undantagsfall får dock sådan behandling ske även utan den enskildes samtycke, t.ex. när behandling av sådana uppgifter är nödvändig för åtgärder inom hälso- och sjukvård eller liknande. Medlemsländerna får under för- utsättning av lämpliga skyddsåtgärder och av hänsyn till ett viktigt allmänt intresse besluta om andra undantag än de som anges i direktivet. 3.4.3Information och rättelse m.m. Dataskyddsdirektivet föreskriver att den registeransvarige ska informera den registrerade om att personuppgifter är föremål för behandling och därvid redogöra för ändamålet med behandlingen. Har uppgifterna inte samlats in från den registrerade själv behöver den registeransvarige inte lämna någon information, om det skulle visa sig vara omöjligt eller innebära en ansträngning som inte står i proportion till nyttan. Den registrerade har dock rätt att på begäran få information om de registrerade uppgifterna. Vidare har den registrerade rätt att få sådana uppgifter som inte har behandlats i enlighet med direktivet rättade, utplånade eller blockerade. Om en uppgift rättas ska den registeransvarige underrätta tredje man som fått del av den felaktiga uppgiften. Underrättelse behövs dock inte i de fall där sådan är omöjlig eller förenad med en oproportionerligt stor arbetsinsats. Medlemsstaterna får föreskriva begränsningar i fråga om vissa skyldigheter och rättigheter, bl.a. informationsskyldigheten och rättigheten att på begäran få tillgång till uppgifter. En sådan begränsning måste dock vara en nödvändig åtgärd med hänsyn till vissa allmänna intressen, bl.a. intresset av att undersöka, avslöja och åtala för brott samt skyddet av den registrerades eller andras fri- och rättigheter. Till skydd för den registrerade innehåller direktivet även bestämmelser om säkerhet vid behandlingen. Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter tekniska och organisatoriska åtgärder ska den registeransvarige skydda personuppgifter mot otillåten behandling samt mot för- störing, förlust, ändring eller otillåten spridning. Enligt dataskyddsdirektivet ska varje medlemsstat tillse att det utses en eller flera myndigheter som har till uppgift att inom dess territorium övervaka tillämpningen av de bestämmelser som med- lemsstaterna antar till följd av direktivet. Dessa myndigheter ska fullständigt oberoende utöva de uppgifter som åläggs dem. Data- inspektionen har utsetts till sådan tillsynsmyndighet i . Varje tillsynsmyndighet ska ha undersökningsbefogenheter, såsom befogenhet att få tillgång till uppgifter som blir föremål för behandling och befogenhet att inhämta alla uppgifter som är nöd- vändiga för att sköta tillsynen, effektiva befogenheter att ingripa och befogenhet att inleda rättsliga förfaranden när de nationella bestämmelser som antagits till följd av direktivet har överträtts eller att uppmärksamma de rättsliga myndigheterna på dessa överträdel- ser. I dataskyddsdirektivet föreskrivs ett relativt omfattande anmäl- ningsförfarande till tillsynsmyndigheten när det gäller helt eller delvis automatiserad behandling av personuppgifter. För icke- automatiserade behandlingar får medlemsländerna föreskriva ett förenklat anmälningsförfarande. Undantag från anmälningsplikt alternativt tillämpning av ett förenklat anmälningsförfarande får också föreskrivas dels om det med hänsyn till de behandlade upp- gifterna inte är sannolikt att den registrerades fri- eller rättigheter kränks, dels om den registeransvarige har utsett uppgiftsskydds- ombud (personuppgiftsombud). 3.4.5Överföring av personuppgifter till tredje land Direktivet syftar till ett fritt flöde av personuppgifter mellan med- lemsländerna. Som huvudregel gäller att överföring av personupp- gifter som är under behandling, eller är avsedda att behandlas efter överföringen, till ett land utanför EU eller EES (tredje land), får ske endast om det mottagande landets lagstiftning kan säkerställa en adekvat skyddsnivå. Vad som är en adekvat skyddsnivå får avgö- Övergripande rättslig reglering av behandling av personuppgifter ras med hänsyn tagen till bl.a. de uppgifter som ska behandlas och ändamålet med behandlingen. I vissa fall får personuppgifter föras över till länder vars lagstift- ning i och för sig inte erbjuder en adekvat skyddsnivå. Det gäller bl.a. om den registrerade går med på att överföring sker eller om överföringen är nödvändig eller bindande enligt författning av skäl som rör viktiga allmänna intressen. Exempel på det sistnämnda är vissa överföringar vid internationellt utbyte av uppgifter mellan skattemyndigheter eller tullmyndigheter. Dataskyddsdirektivet skulle vara införlivat i medlemsländernas nationella lagstiftningar . När det gäller sådan behandling av personuppgifter som pågick vid den tidpunk- ten, skulle denna bringas i överensstämmelse med direktivet senast därefter. I fråga om register gäller dock en över- gångstid .