sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Frågan har inte berörts av , men reger- ingen har i beredningen av lagstiftningsärendet konstaterat att regler om hur en myndighet ska förfara med egendom som tagits i beslag i förverkandesyfte finns i lagen (1958:205) om förverkande av alkohol- haltiga drycker m.m. och lagen (1974:1066) om förfarande med för- verkad egendom och hittegods m.m. (den s.k. förfarandelagen). Som regeringen också konstaterat är dessa lagar tillämpliga för och utan särskilda föreskrifter (prop. 2007/08:53 s. 84). Enligt 5 § förfarandelagen får egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller som annars är olämplig för försäljning förstöras. I lagens förarbeten framhålls att om man genom lämplig åtgärd kan utesluta risken för att egendomen kommer till brottslig användning ska egendomen säljas sedan sådan åtgärd har vidtagits. Detta innebär den lagen inte ger någon självklar rätt att förstöra alkoholhaltiga drycker (prop. 1974:124 s. 65). I lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker finns bestäm- melser om ett förenklat förfarande med beslag av alkoholhaltiga drycker i förverkandesyfte. Lagens tillämpningsområde avser fram- förallt sådana alkoholhaltiga drycker och andra medel som har trafik- farlig påverkan och som har påträffats hos den som gjort sig skyldig till rattfylleri eller sjöfylleri, dvs. brutit mot bl.a. 4 eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott eller 20 kap. 4 eller 5 § sjölagen. Andra frågor som rör verksamheten Avsikten med lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker är att underlätta polisens hantering av sådana beslag som normalt leder till förverkande, om brottet anses vara styrkt. Även drycker eller medel som påträffas hos den som medföljt vid brottstillfället faller under lagen, om dessa kan antas ha varit avsedda för den som har begått gärningen. Enligt 2 § får beslagtagen egendom förstöras om värdet på egendomen är ringa eller om det annars måste anses vara försvarligt att förstöra egendomen. I andra fall får egendomen för- säljas. Egendom av detta slag får endast säljas till den som har rätt att tillverka eller bedriva partihandel med alkoholhaltiga varor enligt alkohollagen (1994:1738). Beslut om att förstöra eller försälja egendom fattas av förunder- sökningsledaren eller åklagaren. En polismyndighet har samma rätt att besluta om detta, i de fall där brottet inte utreds genom en for- mell förundersökning utan genom det förenklade förfarande som regleras i 23 kap. 22 § . Skulle ett beslag hävas, ska ersättning betalas till den drabbade om egendomen har förstörts. Beslut om ersättning meddelas av åklagare. Den drabbade kan begära rättens prövning av beslutet om ersätt- ning. I de fall där beslaget har ringa värde kan en polisman besluta om att drycken ska förstöras. Det kan t.ex. vara fråga om att innehållet i en ölburk eller en spritflaska hälls ut på platsen, när någon har ertap- pats med rattfylleri eller sjöfylleri. Denna rätt för en polisman att besluta om förstörande gäller oavsett om förundersökning genom- förs enligt 23 kap. eller om det är fråga om en för- enklad utredning enligt 23 kap. 22 § första stycket . Enligt vår mening är det inte rimligt att och dess tjänstemän inte ska ha samma möjlighet som polisen att på ett enkelt sätt hantera de beslag som kan aktualiseras vid ingripanden mot sjöfylleri och rattfylleri. Vi föreslår därför att 2 § lagen om för- verkande av alkoholhaltiga drycker m.m. ändras. Inte bara en för- undersökningsledare vid myndigheten, som automatiskt får den rätten om regeringens förslag om rätt att ingripande mot rattfylleri antas av , utan även myndigheten som sådan bör ha rätt att besluta om förstöring av alkoholhaltiga drycker som har tagits i beslag och som ska förverkas enligt lagen. Lagen bör vidare ändras så att en kustbevakningstjänsteman ges rätt att förstöra alkoholhaltiga drycker om värdet är ringa. Enligt vår mening bör man dock gå försiktigt fram, eftersom det rör sig om en helt ny befogenhet för en kustbevakningstjänsteman. Andra frågor som rör verksamheten polisen har befogenheterna för polismän utvidgats successivt. Av det skälet kan det finnas anledning för myndigheten att, i vart fall initialt, överväga dels om beslutanderätten bör begränsas endast till vissa tjänstemän, dels behovet av föreskrifter eller allmänna råd angående rutinerna vid förstöring. Vårt förslag: Bemyndigandet i 20 § ordningsbotskungörelsen bör ändras så att får en uttrycklig rätt att meddela verkställighetsföreskrifter i fråga om sådana brott mot lagen om transport av farligt gods som myndigheten beivrar. Vår bedömning: Vi anser inte att en kustbevakningstjänsteman bör ges samma rätt som en tulltjänsteman att utfärda ordnings- bot för vissa brott i smugglingslagen. Av 2 § tredje stycket ordningsbotskungörelsen (1968:199) följer bl.a. att förelägganden av ordningsbot får utfärdas av en kustbevaknings- tjänsteman för brott mot 5 kap. 1 § sjötrafikförordningen (1986:300) samt för brott mot 16 § tredje stycket lagen (2006:263) om trans- port av farligt gods. Enligt 20 § ordningsbotskungörelsen får närmare föreskrifter för verkställigheten av de bestämmelser i 48 kap. som rör föreläggande av ordningsbot meddelas av Rikspolisstyrel- sen. I fråga om brott som avses i 4 och 9 §§ smugglingslagen och försök till sådant brott får föreskrifter även meddelas av samt i fråga om brott mot 5 kap. 1 § sjötrafikförordningen av Kust- bevakningen. Det kan alltså konstateras att det i 20 § ordningsbotskungörel- sen inte finns någon föreskriftsrätt för för brott enligt 16 § tredje stycket lagen om transport av farligt gods. Detta innebär att endast kan meddela föreskrifter för ordningsbot för sådana brott. Denna ordning är inkonsekvent med hänsyn till hur bestämmelsen i övrigt är utformad och torde närmast bero på ett förbiseende. Paragrafen bör därför ändras så att också lagen om transport av farligt gods omfattas av rätt att meddela verkställighetsföreskrifter. Det finns vidare anledning att överväga om ordningsbotskungö- relsen även bör ändras så att en kustbevakningstjänsteman ges samma Andra frågor som rör verksamheten rätt som en tulltjänsteman att utfärda ordningsbot för vissa brott i smugglingslagen. I samband med det lagstiftningsarbete som ledde fram till att tjänstemän vid fick möjlighet att utfärda föreläg- gande av ordningsbot uttalade regeringen att utvidgningen av behö- righeten för andra än polismän och åklagare att utfärda föreläggande av ordningsbot bör ske med viss försiktighet. Regeringen framhöll vidare att denna rätt endast skulle omfatta brott som är vanligt före- kommande inom myndighetens verksamhetsområde, så att det redan finns kompetens inom området hos myndigheten (prop. 2005/06:33 s. 10 f.). Mot denna bakgrund fann regeringen att en kustbevaknings- tjänstemans möjlighet att förelägga ordningsbot främst torde vara av värde när det gäller överträdelser av trafikregler och föreskrifter om säkerhetsanordningar till sjöss enligt sjötrafikförordningen. Sam- tidigt framhölls emellertid att det kunde visa sig ändamål- senligt att en kustbevakningstjänsteman kan förelägga ordningsbot även för andra förseelser av liknande slag (a. prop. s. 11). Med beaktande av att det nu förflutit Kust- bevakningen fick rätt att utfärda föreläggande av ordningsbot kan man överväga om det finns skäl att låta denna rätt omfatta också smugglingsbrott och tullbrott som är att anse som ringa (4 och 9 §§ smugglingslagen). Ett skäl som kan tala för detta är att brotten om- fattas av det område inom vilket vi föreslår att ska ha rätt att inleda förundersökning. Om möjligheten för Kustbevak- ningen att förelägga ordningsbot utökas skulle det sannolikt leda till effektivitetsvinster, eftersom handläggningen av upptäckta överträ- delser blir enklare och skulle kunna slutföras snabbare. Det finns emellertid också argument som talar i motsatt riktning. Smugglings- brott hanteras typiskt sett av . hanterar få sådana brott. Effektivitetsvinsterna skulle därmed bli marginella. Det är inte heller lika naturligt att en kustbevakningstjänsteman ska kunna förelägga ordningsbot för sådana brott. Vid en samlad bedöm- ning finner vi inte nu skäl att utvidga en kustbevakningstjänstemans rätt att förelägga ordningsbot till att omfatta även brott enligt smugg- lingslagen. Andra frågor som rör verksamheten Vår bedömning: Under förutsättning att man genomför det för- slag som Utredningen om personuppgiftsbe- handling har lagt fram, behövs inte någon ytterligare ändring av sekretessregleringen i 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen. Sekretessreglerna i 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) gäller till skydd för det allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande arbete. Sekretess gäller bl.a. för uppgift som hänför sig till förunder- sökning i brottmål, angelägenhet som rör användning av tvångsmedel eller annan verksamhet för att förebygga brott samt i åklagarmyn- dighets, polismyndighets, , eller Kustbevak- ningens verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga utreda eller beivra brott. Sekretessen gäller om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. I 5 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen regleras sekretessen för bl.a. underrättelseverksam- het. Den bestämmelsen gäller för sådan underrättelseverksamhet som polisen, och bedriver, men däremot inte för motsvarande verksamhet. behandling av personuppgifter i myndighetens verksamhet med att förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, som sker med stöd av personuppgiftslagen och förordningen (2003:188) om behandling av personuppgifter inom Kustbevakning- en, omfattas alltså inte av bestämmelserna i 5 kap. 1 § andra stycket om sekretess i underrättelseverksamhet. I stället tillämpas 5 kap. 1 § första stycket 4, som föreskriver att sekretess gäller för uppgift som hänför sig till åklagarmyndighets, polismyndighets, , eller verksamhet i övrigt för att före- bygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Sekretessen gäller endast om följden av att uppgifterna lämnas ut kan antas bli att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verk- samheten skadas. Sekretessen enligt den bestämmelsen är således svagare. I 9 kap. 17 § sekretesslagen finns korresponderande regler om sekretess till skydd för enskildas ekonomiska och personliga intressen vid brottsbekämpning. Sekretessen enligt den paragrafen gäller bl.a. i utredningar enligt reglerna om förundersökning i brottmål och i angelägenheter som avser användning av tvångsmedel. Andra frågor som rör verksamheten gäller också beträffande uppgifter i register som förs i olika brotts- bekämpande myndigheters verksamhet. Sekretessen gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider skada eller men. Vad gäller underrättelseverksamhet finns i 9 kap. 17 § första styck- et 4 sekretesslagen en bestämmelse om sekretess i åklagarmyndig- hets, polismyndighets, , ratoriums, eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Genom bestäm- melsen blir det möjligt att hemlighålla uppgifter som mera allmänt hänför sig till de uppräknade myndigheternas brottsbekämpande verk- samhet. Bestämmelsen är bl.a. tillämplig på sådana personregister som förs lokalt inom polisen och som inte omfattas av särskilda bestämmelser men även på automatiserad behandling som inte sker i registerform. Särskilda bestämmelser om sekretess vid automatiserad behand- ling av personuppgifter finns i 9 kap. 17 § första stycket 6–10 sek- retesslagen. Sekretess gäller härvid bl.a. för uppgifter som förs av enligt polisdatalagen och för uppgifter i register som förs av enligt lagen om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet. Sekretess gäller såväl för uppgifter som ingår i automatiserade behandlingar i underrättelse- verksamhet som annan behandling av uppgifter enligt författningarna. Utredningen om personuppgiftsbehandling har i betänkandet personuppgiftsbehandling, Integritet – Effektivitet (SOU 2006:18) föreslagit att myndighetens behandling av personuppgifter i underrättelseverksamhet, eller verksamhet med att förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, ska regleras på samma sätt som gäller för andra brottsbekämpande myndigheter. Enligt utredningens mening bör vidare sekretessen till skydd för enskild i register som förs i brottsbekämpande verksamhet regleras på samma sätt som för polisen och . Vidare har utredningen föreslagit att en ny bestämmelse om sekre- tess för uppgift om enskilds affärs- och driftförhållande samt för uppgift ur sjömansregistret bör införas i sekretesslagen. Vi ansluter oss till de bedömningar utredningen gjort och finner med hänsyn till den pågående beredningen inom (se avsnitt 13.5.1) inte skäl att lämna något eget förslag om ändring av sekretessregleringen i 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen. Andra frågor som rör verksamheten Vårt förslag: Delgivningslagen ändras så att ett intyg om del- givning som en kustbevakningstjänsteman utfärdar i tjänsten har samma verkan som stämningsmannadelgivning. Vidare ska en kust- bevakningstjänsteman, som verkställer delgivning, ha samma rätt som bl.a. en åklagare, polisman eller kronofogde att få tillträde till ett enskilt område som inte utgör bostad. Trots att det i en brottmålsrättegång råder fri bevisprövning och att därför olika typer av intyg och andra uppgifter kan godtas som bevis om att delgivning har skett, har det ansetts vara praktiskt att ha schablonbestämmelser om att vissa intyg utan särskild prövning ska kunna godtas som fullt bevis om delgivning (prop. 1970:13 s. 158). Sedan åtskilliga år gäller därför ett intyg som i tjänsten utfärdas av bl.a. åklagare, polisman eller kronofogde som fullt bevis om att del- givning har skett (24 § delgivningslagen [1970:428]). Vi anser att det är både rationellt och effektivt om intyg som i tjänsten utfärdas av en kustbevakningstjänsteman ges samma värde. Genom en sådan ändring kan en kustbevakningstjänsteman t.ex. ut- föra delgivningsuppdrag ute på avlägsen ö i skärgården utan att det uppstår någon tvekan om vad en prövning av intygets värde skulle kunna leda fram till. Vi föreslår därför ett tillägg i 24 § delgivnings- lagen så att en kustbevakningstjänsteman ingår i uppräkningen av tjänstemän som får utfärda delgivningsintyg. Vidare finns det i 29 § delgivningslagen en bestämmelse om rätt för stämningsmän och andra som får utföra stämningsmannadelgiv- ning att få tillträde till ett enskilt område för att genomföra delgiv- ningen. Rätten till tillträde avser inte bostad, men i övrigt gäller inte några begränsningar. Bestämmelsen innebär att den som äger eller förfogar över det enskilda området är skyldig att medverka till att stämningsmannen får det tillträde som han har rätt till. Den tillträ- desrätt som en stämningsman har enligt paragrafen gäller även för en åklagare, en polisman, en kronofogde samt en exekutiv tjänsteman vid . Det är enligt vår mening rimligt att en kustbevakningstjänsteman ges samma rätt. Vi föreslår därför ett tillägg i 29 § delgivningslagen så att också en kustbevakningstjänste- man får rätt till tillträde till ett enskilt område som inte utgör bostad. Därmed omfattas kustbevakningstjäntemannen också av 29 § andra stycket delgivningslagen och har möjlighet att påkalla biträde av polis. Andra frågor som rör verksamheten 22.7Vissa praktiska frågor vid utredning av brott 1.Kungörelsen om ersättning vid förundersökning i brottmål ändras så att en förundersökningsledare vid får rätt att besluta om ersättning till bl.a. vittnen som hörs under en förundersökning. 2.Kustbevakningen ges rätt till utdrag ur folkbokföringsdata- basen. 3.Instruktionen för änd- ras så att laboratoriet ska ge företräde åt en undersökning som begärs av , i likhet med vad som gäller för undersökningar åt polismyndighet, åklagare och domstol. 4.En kriminalteknisk undersökning som utförs på begäran av ska vara kostnadsfri. Ersättning för kostnader för förhör under förundersökning Den som hörs under en förundersökning har, på samma sätt som ett vittne, i vissa fall rätt till ersättning av allmänna medel för sina kostnader. Rätten till ersättning reglernas i kungörelsen (1969:590) om ersättning vid förundersökning i brottmål. kan endast polismyndighet eller åklagare besluta om ersättning enligt kungörelsen. Om får rätt att inleda och bedriva förundersökning i större utsträckning än är möjligheten att besluta om ersättning till personer som hörs under förundersökningen en viktig fråga. Även om alla våra förslag beträffande utökad förunder- sökningsverksamhet inte skulle genomföras finns behovet vid utredning av brott mot vattenföroreningslagen. Eftersom det kan inträffa att en förundersökning, där personer har hörts, läggs ned av förundersökningsledare är det naturligt att myndigheten ges rätt att besluta om sådan ersätt- ning. Om inte får denna rätt, kommer det enda sättet för myndigheten att hantera ersättningskrav att vara att lämna över förundersökningsledningen till åklagare. Detta är enligt vår mening inte rimligt, eftersom åklagare bör kunna koncentrera sig på handläggningen av komplicerade förundersökningar. Vi föreslår därför att 3 och 5 §§ kungörelsen om ersättning vid förundersökning i brottmål ändras så att en förundersökningsledare Andra frågor som rör verksamheten vid ges rätt att besluta om ersättning till bl.a. vittnen som hörs under en förundersökning. I kungörelsen, som är föråldrad och egentligen skulle behöva omarbetas helt eller ersätts med en ny förordning, bör även regeln i 3 § om att beslut överklagas till ändras. Den regeln kan vara en kvarleva från den tid då var högsta polis- myndighet i länet och åtskilliga förvaltningsbeslut av polismyndighet överklagades dit. Bestämmelsen bör ändras så att besluten i stället överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Några andra ändringar i sak bör inte göras. Frågan om rätt till uppgifter ur belastningsregistret och misstankeregistret bereds i (avsnitt 13.5.1). Den frågan bör alltså kunna få en lösning . Det finns emellertid även andra registeruppgifter som behövs i den brottsutredande verksamheten. Vi anser att i samma utsträckning som andra brottsbekämpande myndigheter måste ges rätt till utdrag ur folkbokföringsdatabasen, eftersom sådana upp- gifter har stor betydelse för utredning av brott. Det är inte rimligt att i sin brottsbekämpande verksamhet ska behöva utverka uppgifter på samma sätt som allmänheten. Vårt förslag kräver en ändring i förordningen (1967:502) om utdrag ur folkbokförings- databasen. En annan fråga som har väckts under utredningen är om Kust- bevakningen i sin brottsbekämpande verksamhet bör ges tillgång till beskattningsdatabasen. Uppgifter ur denna kan dels vara av betydelse för utredningen av brott, dels för fastställande av dagsbotsbelopp. Vidare kan sådana uppgifter ha stor betydelse när beslutar om vattenföroreningsavgift. Beskattningsdatabasen regleras i lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet och innehåller uppgifter om bl.a. en fysisk persons identitet, medborgarskap, bo- sättning och familjeförhållanden, en juridisk persons identitet, säte, ägarförhållanden samt firmatecknare och andra företrädare och regi- strering för skatter och avgifter (2 kap. 3 §). är person- uppgiftsansvarig för behandlingen av uppgifter i beskattningsdata- basen. Verket har direktåtkomst till samtliga uppgifter i databasen (2 kap. 7 §). Andra frågor som rör verksamheten direktåtkomst till vissa uppgifter i databasen (2 kap. 8 §). För Tull- verkets del hör detta samman med den fiskala verksamheten och när det gäller med gäldenärsfrågan. I ett betänkande föreslog bl.a. att även och polismyndigheter ska få direktåtkomst till sådana uppgifter i beskattningsdatabasen som dessa myndigheter har åtkomst till via SPAR (SOU 2005:61 s. 157 f). Utredningen framhöll att direktåtkomst till uppgifterna i beskattningsdatabasen för myndigheter utanför endast bör tillåtas om starka effektivitetsskäl talar för det. Enligt utredningen väger Rikspolis- styrelsens och polismyndigheternas behov av att snabbt och enkelt få tillgång till de uppgifter som behövs, för att de ska kunna utföra sin polisiära verksamhet, tyngre än den risk från integritetssynpunkt som direktåtkomsten kan medföra. Utredningens förslag har inte lett till lagstiftning, men motsva- rande frågor har tidigare berörts i lagstiftningsärenden (se prop. 2000/01:33 s. 61). Efter en ändring i 7 § lagen (1998:527) om det statliga personadressregistret (den s.k. SPAR-lagen) får numera upp- gifter från beskattningsdatabasen lämnas ut i elektronisk form till polismyndigheter och . Andra brottsbekämpande myndig- heter är hänvisade till folkbokföringsdatabasen; se lagen (2000:182) om behandling av personuppgifter i folkbokförings- verksamhet. Den databasen innehåller emellertid inte några uppgifter om inkomstförhållanden eller andra ekonomiska förhållanden. Vi kan konstatera att har ett visst behov av uppgifter som finns i beskattningsdatabasen, men som saknas i folk- bokföringsdatabasen, för att myndigheten ska kunna fullgöra sina brottsbekämpande uppgifter effektivt. Det rör sig framför allt om uppgifter som behövs för att fastställa dagsbotens storlek i det enskil- da fallet, så att ordningsbot kan utfärdas med korrekta bötesbelopp. Detta behov torde öka , som en följd av myndighetens utökade självständiga roll i den brottsbekämpande verksamheten. Trots detta behov är det emellertid enligt vår mening inte lämp- ligt att nu föreslå att myndigheten ska få åtkomst till beskattnings- databasen. Ett skäl till detta ställningstagande är att frågan är kom- plex och förtjänar en djupare analys än vad som är möjlig att göra inom ramen för detta utredningsuppdrag. Det är inte heller en fråga som bör lösas separat för . Skulle andra brottsbe- kämpande myndigheter få tillgång till beskattningsdatabasen kommer saken i ett annat läge. Vi anser också att det allmänt sett finns anledning att avvakta utgången av de olika översyner av registerlag- Andra frågor som rör verksamheten stiftningen som pågår och som vi har redovisat i avsnitt 13.5. Vi avstår därför från att lämna något förslag i denna del. De flesta laboratorie- och andra kriminaltekniska undersökningar som föranleds av misstanke om brott utförs av Statens kriminaltek- niska laboratorium (SKL). Enligt 4 § förordningen (1978:677) med instruktion för ska laborato- riet ge företräde åt undersökning som begärs av polismyndighet, åklagare eller domstol. SKL:s verksamhet är i huvudsak anslagsfinan- sierad. Andra än rättsväsendets myndigheter måste betala för SKL:s tjänster. Detta gäller inte bara privata uppdragsgivare som advokat- byråer och försäkringsbolag, utan även myndigheter. Därför betalar bl.a. och för SKL:s tjänster. Kriminal- teknisk undersökning som utförs på begäran av polismyndighet, åklagare eller domstol är däremot som huvudregel kostnadsfri (5 § instruktionen). Genom får laboratoriet del av polisväsendets anslag. Mellan styrelsen och SKL tecknas ett åtagande om omfattningen, inriktningen och finansieringen av verksamheten. Anslaget från är avsett att täcka kostnaderna för de operativa undersökningar och analyser som utförs för rättsväsen- dets myndigheter. Med rättsväsendet avses främst polismyndigheter, åklagarmyndigheter och domstolar, men även t.ex. Justitiekanslern har rätt att anlita SKL för undersökningar utan att betala någon avgift för detta. Dessutom ska kostnaderna för forskning, information samt stöd och service täckas av anslaget. Det finns enligt vår mening skäl att överväga om SKL ska ge företräde även åt undersökningar som begärs av samt vidare om en kriminalteknisk undersökning som utförs på begäran av ska vara kostnadsfri. Det som med styrka talar för att SKL ska ge företräde även åt är att myndigheten anlitar SKL när oljeprover ska analyseras vid misstanke om brott mot vattenföroreningslagen. Brottsutredningen berör ofta ett eller flera utländska fartyg.