sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — I och med att rätten prövar frågorna om straffmätning och påföljds- val utan något påstående från åklagaren kan påföljden komma närmast som en överraskning för den tilltalade, som kanske inte alltid anser sig ha haft möjlighet att på ett tillräckligt utförligt sätt föra fram de omständigheter som han eller hon anser bör beaktas i mildrande riktning vid påföljdsbestämningen. Om åklagaren åläggs att alltid ange sin uppfattning i påföljds- frågan innan målet avgörs, och den tilltalade därmed ges tillfälle att bemöta vad åklagaren har anfört, ökar förutsägbarheten. Genom att åklagaren förklarar vilken påföljd han eller hon anser att den till- talade ska dömas till samt anger skälen härför, får den tilltalade en bättre uppfattning om vad rättegången kommer att omfatta och vad han eller hon riskerar i och med åtalet. Den tilltalade ges därmed bättre förutsättningar att förbereda och utföra sitt försvar och får också större möjlighet att själv lägga fram sådana omständigheter som kan beaktas som förmildrande vid straffmätning och påföljdsval. Därmed blir brottmålsprocessen mer kontradiktorisk såvitt avser påföljdsfrågan. Domstolarnas motivering i frågor om påföljd för brott kan ibland vara mycket sparsam. Utredningen har sett exempel på domar där påföljden har bestämts till fleråriga fängelsestraff där den enda motiveringen i påföljdsdelen har varit att någon annan påföljd än 19TP PT Se t.ex. Högsta domstolens uttalande i rättsfallet NJA 2003 s. 486. Rättsfallet avsåg frågan om de omständigheter som hovrätten hade lagt till grund för att anse ett våldtäktsbrott som grovt hade lyfts fram tillräckligt tydligt under rättegången, och uttalade att det ligger i den kontradiktoriska rättsordningens princip att den tilltalade skall ha full- goda möjligheter att bemöta påståenden om sådana omständigheter som läggs honom till last. fängelse inte kan komma i fråga. Sannolikt beror de kortfattade domskälen på att påföljdsfrågan traditionellt sett har varit en fråga för rätten och att det därför inte har funnits anledning att ifråga- sätta domstolens kompetens att bedöma denna fråga. Knapp- händiga domskäl medför emellertid att det är svårt för såväl parter som andra som läser domen att följa hur rätten har resonerat när det gäller straffmätning och påföljdsval. Av 30 kap. 5 § RB följer att de yrkanden som har framställts i målet och de omständigheter som yrkandena grundas på ska anges i domen. En ordning där åklagaren åläggs att ange ett bestämt yrkande om påföljd medför alltså en skyldighet för rätten att redogöra för yrkandet och dess grunder i domen. Därmed blir det naturligt för rätten att redogöra för hur man ställer sig till yrkandet och att närmare motivera varför man anser eller inte anser sig kunna godta åklagarens resonemang i påföljdsdelen. Åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan kan alltså utgöra en konkret utgångspunkt för dom- stolens resonemang. Om åklagaren dessutom anger vilka försvår- ande och förmildrande omständigheter som har legat till grund för yrkandet, kommer sådana omständigheter sannolikt att få ett större utrymme när rätten behandlar påföljdsfrågan. Domskälen kan där- med antas bli både tydligare och mer utförliga än vad som ibland kan vara fallet , vilket kan leda till en ökad förståelse för rättens resonemang. En ordning där åklagaren åläggs att ange sin uppfattning i påföljds- delen innebär också att den tilltalade ges en direkt anledning att ange sin inställning till vad åklagaren har anfört. I samband därmed kan den tilltalade lägga fram de skäl som enligt hans eller hennes uppfattning bör föranleda rätten att välja en mindre ingripande påföljd eller att döma ut ett kortare straff än vad åklagaren har gjort gällande. Därigenom får rätten båda parters inställning i påföljds- frågan att förhålla sig till när domen beslutas och domskälen ut- formas, något som ytterligare kan bidra till tydligare och mer utför- liga domskäl i påföljdsdelen. Som vi återkommer till i kommande avsnitt kan nu redovisade fördelar uppnås även om åklagaren åläggs att uttrycka sin uppfatt- ning i påföljdsdelen på annat sätt än genom ett formellt yrkande (se avsnitt 8.8.12). Större enhetlighet i rättstillämpningen Som vi har anfört i föregående avsnitt kan en skyldighet för åklag- aren att alltid ange sin uppfattning i påföljdsfrågan leda till att dom- stolarnas domskäl i påföljdsdelen blir tydligare och mer utförliga. Tydligare domskäl kan, förutom att öka förståelsen för domstolens bedömning i det enskilda fallet, skapa förutsättningar för en större enhetlighet i rättstillämpningen, då rättens resonemang blir lättare att följa och därmed bättre kan tjäna till vägledning för senare avgöranden. Härtill kommer att , som till skillnad från domstolarna är en hierarkisk organisation, kan utfärda riktlinjer eller allmänna råd för de enskilda åklagarna avseende vilka straffnivåer som bör vara utgångspunkten när åklagare anger sin uppfattning i påföljdsfrågan vid olika typer av brott. Sådana riktlinjer skapar förutsättningar för ett gemensamt synsätt bland åklagare över hela landet, något som i sin tur kan leda till att enhetligheten och förutse- barheten i rättstillämpningen ökar ytterligare. Sammantaget gör vi bedömningen att en skyldighet för åklagaren att bestämt ange sin uppfattning i frågan om vilken påföljd den till- talade ska dömas till leder till en brottmålsprocess som står i bättre överensstämmelse med den kontradiktoriska principen, eftersom den tilltalade får bättre information om vad åtalet gäller. En sådan skyldighet kan också antas medföra att påföljdsfrågan uppmärk- sammas bättre i brottmålsprocessen samt att straffmätning och påföljdsval kan ske på ett sätt som är mer tydligt, begripligt och förut- både för dem som är parter i rättegången och för allmänheten. Slutligen skapas förutsättningar för en större enhetlighet i rätts- tillämpningen. Mot bakgrund härav, och då vi inte har kunnat finna några egentliga skäl emot en sådan skyldighet, föreslår vi att åklagaren ska åläggas att ange den påföljd som han eller hon anser bör följa för det eller de brott som omfattas av åtalet. 8.8.3Rättens bundenhet till åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan Vår bedömning: Rätten bör inte i någon riktning vara bunden av vad åklagaren anger i fråga om påföljd, utan bör ha möjlighet att döma ut antingen ett lindrigare straff eller en mindre ingrip- ande påföljd eller ett strängare straff eller en mer ingripande på- följd än vad åklagaren har angett. Införandet av en skyldighet för åklagaren att alltid ange sin uppfatt- ning om vilken påföljd den tilltalade ska dömas till väcker frågan om i vilken mån rätten ska vara bunden av åklagarens uppfattning. Inledningsvis kan konstateras att rätten alltid bör vara oför- hindrad att döma ut ett lindrigare straff eller en mindre ingripande påföljd än vad åklagaren har angett. Av rättssäkerhetsskäl bör detta gälla även om den tilltalade har sagt sig inte ha något att invända mot åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan. Frågan om rätten ska ha möjlighet att gå utöver den av åklagaren angivna påföljden är däremot inte lika given. Det står helt klart att förutsebarheten för den tilltalade och tydligheten i processen blir som störst om rätten förhindras att döma ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har angett. Med en sådan ordning bildar åklagarens uppfattning en yttre ram för rätte- gången som rätten har att hålla sig till, vilket skulle tydliggöra roll- fördelningen mellan rätten och åklagaren och därmed göra pro- cessen mer kontradiktorisk. Vi kan alltså se påtagliga fördelar med en ordning där rätten inte har möjlighet att gå utöver vad åklagaren har angett i fråga om påföljd. kan det inte bortses ifrån att en ordning där åklag- arens uppfattning i påföljdsfrågan utgör den övre gränsen för vilken påföljd rätten får döma ut också kan vara förenad med nackdelar. I detta avsnitt redogör vi för de omständigheter som kan anföras emot ett för rätten bindande påföljdsyrkande och överväger om dessa är av sådan styrka att rätten inte bör vara förhindrad att gå utöver vad åklagaren har angett i påföljdsfrågan. Rollfördelningen mellan rätten och åklagaren Som nämnts i det föregående innebär nuvarande ord- ning att rätten har det yttersta ansvaret för påföljdsbestämningen. Om det införs ett regelverk där rätten förhindras att gå utöver vad åklagaren har angett i fråga om påföljd flyttas detta ansvar delvis över från rätten till åklagaren. Genom att åklagaren tillåts att sätta den övre gränsen för vilken påföljd rätten kan döma ut, får åklag- aren ansvaret för att den som döms för brott också kan dömas till en tillräckligt ingripande påföljd. Åklagaren kan därmed inte anses ha fått fullt bifall till sin talan om rätten dömer ut en mindre ingrip- ande påföljd eller ett mindre strängt straff än vad åklagaren har gjort gällande. Fördelen med den nu beskrivna ordningen är att rollfördel- ningen mellan rätten och åklagaren tydliggörs. Enligt nuvarande reglering får rätten inte döma över några andra gärningsmoment än de som åklagaren har presenterat i sin gärningsbeskrivning. Åklag- arens ansvarsyrkande sätter alltså gränsen för vilken gärning rätten får döma den tilltalade för. Rätten avgör däremot helt fritt vilken påföljd den tilltalade ska dömas till. En ordning där rätten förhind- ras att gå utöver vad åklagaren har angett i påföljdsdelen innebär att åklagaren i större utsträckning får sätta ramen för processen. Där- med blir det tydligare att rättens uppgift är att pröva åklagarens ställningstaganden, vilket innebär att ytterligare ett steg tas mot en mer ackusatorisk och kontradiktorisk process. En stärkt ställning för åklagaren kan emellertid även uppfattas som en nackdel. I svensk rätt har påföljdsfrågan av tradition varit en fråga för rätten, och det finns en upparbetad kompetens inom domstolarna när det gäller prövning av frågor om påföljd för brott. Det skulle kunna hävdas att ett system där åklagaren ges möjlighet att begränsa rättens prövning i påföljdsdelen innebär att denna kompetens kan tillvaratas fullt ut. Vidare kan det hävdas att balansen i processen rubbas till åklagarens fördel om rättens roll vid påföljdsbestämningen begränsas. Dessa konsekvenser bör dock inte enbart ses som nackdelar. Tvärtom kan en ordning där åklagaren får ett större ansvar för påföljdsfrågan och därmed får i uppgift att se till att de försvårande och förmildrande omständigheter som han eller hon vill göra gäll- ande i målet presenteras vid rättegången bidra till en större ren- odling av domstolens roll. Som vi har anfört i det föregående styr åklagaren rättens prövning i skuldfrågan genom utformningen av Åklagaren har därmed ett för- hållandevis stort inflytande över brottmålsprocessen. Att åklagaren ges möjlighet att begränsa prövningen även i påföljdsdelen skulle enligt vår bedömning därför inte få någon mer avgörande betydelse för balansen i processen. Sammantaget anser vi att sådana argument som att möjligheten att tillvarata domstolarnas kompetens minskar och att balansen i processen rubbas, inte i sig utgör tillräckliga skäl mot en ordning där rätten är förhindrad att gå utöver vad åklagaren har angett i påföljdsdelen. Risken för materiellt oriktiga domslut Ett annat argument som kan anföras emot att rätten förhindras att gå utöver vad åklagaren har angett i fråga om påföljd är att det där- med uppstår en risk för materiellt oriktiga domslut. Det kan hävdas att rätten, om åklagaren gör en felaktig bedömning och anger en alltför lindrig påföljd, blir förhindrad att döma ut den påföljd som egentligen är den korrekta för brottet eller den samlade brotts- ligheten. Därmed skulle det finnas en risk för att en felbedömning från åklagarens sida leder till att en för brottet eller brottslig- heten tillräckligt ingripande påföljd inte kan dömas ut. Även detta argument kan emellertid ifrågasättas. Inledningsvis kan konstateras att påföljdsfrågan avgörs efter en individuell be- dömning och att det är ytterst svårt att avgöra vad som är ett materiellt riktigt domslut i det enskilda fallet. Härtill kommer, som vi har redogjort för i föregående avsnitt, att åklagaren redan genom nuvarande reglering sätter gränserna för rättens prövning i skuld- frågan. Det finns inte någon anledning att ifrågasätta att åklagaren skulle ha kompetens att ansvara även för att sätta den övre gränsen för vilken påföljd som ska kunna dömas ut i ett enskilt fall. Dess- utom kan redan det förhållandet att åklagaren anger sin uppfattning i påföljdsfrågan och presenterar de omständigheter som har legat till grund för denna uppfattning antas leda till att rätten får ett bättre underlag och därmed kan göra en säkrare och mer korrekt bedömning i påföljdsdelen. Införandet av en skyldighet för åklag- aren att ange vilken påföljd den tilltalade enligt hans eller hennes uppfattning bör dömas till skulle alltså minska risken för materiellt oriktiga domslut. Slutligen innebär ett förbud för rätten att gå utöver vad åklagaren har angett i fråga om påföljd under alla förhållanden inte någon ökad risk för att alltför stränga påföljder döms ut, eftersom rätten alltjämt är skyldig att göra en egen bedöm- ning i påföljdsdelen upp till den nivå som åklagaren har angett. Den risk för materiellt oriktiga domslut som eventuellt skulle kunna uppstå innebär alltså inte någon minskad rättssäkerhet för den tilltalade. Det förhållandet att det i något fall kan uppstå en situation där det enligt rättens bedömning hade varit befogat att döma ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har gjort gällande utgör enligt vår bedömning alltså inte heller det något avgörande skäl mot att rätten ska vara förhindrad att gå utöver vad åklagaren har angett i påföljdsdelen. Målsägandens roll i brottmålsprocessen Av 20 kap. 8 § andra stycket RB framgår att det finns möjlighet för målsäganden att biträda ett allmänt åtal. Genom att biträda åtalet blir målsäganden part i rättegången och har samma rätt som åklag- aren att lägga fram utredning och åberopa bevisning i målet. En målsägande som biträder ett allmänt åtal har inte rätt att yrka an- svar för någon annan gärning än den som åklagaren har åtalat för, men anses däremot ha rätt att i samma utsträckning som åklagaren justera åtalet enligt bestämmelserna i 45 kap. 5 § tredje stycket RB. Vidare kan målsäganden framställa ett annat ansvarsyrkande än åklagaren och åberopa ett annat lagrum. På samma sätt som åklag- aren har målsäganden möjlighet, men inte någon skyldighet, att ange vilken påföljd han eller hon anser att den tilltalade ska dömas till. Målsäganden är därvid inte bunden till vad åklagaren kan ha angett i fråga om påföljd, utan kan göra gällande att den tilltalade ska dömas till ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd.TPF20FPT Utan någon ändring i nuvarande bestämmelser om målsägan- dens rätt att biträda ett allmänt åtal och därvid företa processuella åtgärder skulle en skyldighet för åklagaren att ange ett yrkande om påföljd innebära en rätt för målsäganden att framställa ett eget sådant yrkande. I de fall där målsäganden väljer att ange ett eget yrkande skulle rätten därmed få två påföljdsyrkanden att förhålla sig till; åklagarens yrkande och målsägandens yrkande. Om rätten för- hindras att gå utöver vad som har yrkats i fråga om påföljd skulle målsägandens yrkande ersätta åklagarens för det fall att målsäganden 20TP PT Se vidare om målsägandens roll när han eller hon biträder ett allmänt åtal i avsnitt 2.7.2. yrkar ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än åklag- aren. Det skulle alltså bli målsägandens yrkande som satte den översta gränsen för vilken påföljd rätten får döma ut och rätten skulle bli bunden av målsägandens yrkande i stället för av åklag- arens. Därmed skulle fördelarna med en bundenhet, nämligen den ökade förutsebarheten för den tilltalade och den tydligare rollför- delningen mellan åklagaren och rätten, delvis gå förlorade. Det kan också ifrågasättas från principiella utgångspunkter om en enskild part bör ges ett sådant inflytande över påföljdsbestämningen i ett mål där allmän åklagare för talan. Det kan visserligen invändas att det inte är särskilt vanligt före- kommande att en målsägande som biträder ett allmänt åtal fram- ställer egna yrkanden. Dock kan det inte alls uteslutas att målsägan- dens benägenhet att framställa ett eget yrkande om påföljd skulle öka väsentligt om han eller hon därigenom kunde höja taket för vilken påföljd som kan dömas ut. Det beskrivna problemet kan där- med inte sägas vara enbart teoretiskt. En möjlighet att undgå det ovan beskrivna problemet är att begränsa målsägandens rätt att framställa ett eget påföljdsyrkande. Man kan tänka sig en ordning där målsäganden inte har rätt att framställa något eget yrkande om påföljd eller där målsägandens yrkande inte får gå utöver vad åklagaren har yrkat. Därmed skulle åklagarens yrkande alltid utgöra den översta gränsen för vilken påföljd som kan dömas ut. Målsägandens rätt att framställa ett eget yrkande om påföljd hänger emellertid samman med rätten att yrka ansvar enligt en justerad gärningsbeskrivning. Om målsäganden ska ha kvar sin rätt att justera åtalet och att framställa ett alternativt ansvarsyrkande bör det också finnas möjlighet för honom eller henne att framställa ett eget påföljdsyrkande, och detta inte minst om rätten ska vara förhindrad att döma ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad som har yrkats i målet. Syftet är nämligen att åklagarens ställningstagande i påföljdsdelen ska vara rimligt och väl avvägt i förhållande till det brott som han eller hon har yrkat ansvar för. Om målsäganden yrkar ansvar enligt en justerad gärningsbeskrivning för ett allvarligare brott än vad åklag- aren har gjort gällande och rätten dömer den tilltalade enligt den justerade gärningsbeskrivningen bör det därför finnas möjlighet att döma ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har yrkat. Målsägandens rätt att biträda ett allmänt åtal har bl.a. den funk- tionen att den tillvaratar brottsoffrets intresse av att lägga fram de skäl som enligt hans eller hennes uppfattning talar för att den tilltalade ska bli dömd för brottet och därvid ådömas en tillräckligt ingripande påföljd. En inskränkning av målsägandens roll i brott- målsprocessen kräver överväganden som går utanför vårt uppdrag. De överväganden som vi gör beträffande åklagarens skyldighet att ange sin uppfattning i påföljdsfrågan bör därför inte få till följd att målsägandens ställning försvagas. Det är alltså inte aktuellt att i det här sammanhanget begränsa rätten för en målsägande som biträder ett allmänt åtal att yrka ansvar enligt en justerad gärningsbeskriv- ning och därmed inte heller att förhindra målsäganden att ange sin uppfattning i påföljdsfrågan. Vad som anförts innebär att det är svårt att förena en regler- ing där rätten inte får gå utöver vad som har yrkats i påföljdsdelen med målsägandens roll i brottmålsprocessen. En ordning där rätten är bunden av åklagarens uppfattning i påföljds- frågan innebär att åklagaren helt kan disponera över den övre gränsen för vilken påföljd som kan dömas ut. Detta skulle kunna skapa förutsättningar för informella åtalsuppgörelser, genom att åklagaren kan komma att förespegla den misstänkte en lindrigare påföljd i utbyte mot ett erkännande eller annan medverkan vid utredningen av brottet. Möjligheten att träffa överenskommelser på detta sätt skulle öka i förhållande till vad som följer av den redan befintliga möjligheten för åklagaren att disponera över skuldfrågan, som ju begränsas av bestämmelserna om åklagarens åtalsplikt. En reform enligt vilken rätten är förhindrad att döma ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har angett skulle alltså öppna dörren för olika slags överenskommelser mellan åklagaren och den tilltalade rörande påföljden. Frågor om huruvida sådana överenskommelser bör tillåtas behöver ses ur ett betydligt vidare perspektiv än vad som är möjligt inom ramen för vårt uppdrag (jfr avsnitt 8.8.1). Detta talar emot att nu lägga fram ett förslag enligt vilket rätten skulle vara bunden på det angivna sättet. Påföljdsfrågan i högre rätt En ordning där rätten är förhindrad att gå utöver vad åklagaren har angett i fråga om påföljd kan få betydelse för processen i högre rätt. Om rätten inte får döma ut ett strängare straff eller en mer ingrip- ande påföljd än vad åklagaren har förespråkat, måste åklagaren an- ses ha fått fullt bifall till sin talan i de fall där rätten dömer ut den påföljd som han eller hon har angett. I sådana situationer kan det knappast finnas möjlighet för åklagaren att överklaga domen och yrka att straffet skärps. Som vi kommer att utveckla närmare i avsnitt 8.8.4 och 8.8.7 förekommer det dock situationer där åklag- aren bör ha möjlighet att överklaga en dom med yrkande om straff- skärpning, även om den lägre instansen har dömt ut just den på- följd som åklagaren har angett. Även i detta hänseende finns det alltså skäl att ge rätten möjlighet att gå utöver åklagarens upp- fattning i påföljdsdelen. Vi kan se påtagliga fördelar med en ordning där rätten är förhind- rad att döma ut en mer ingripande påföljd eller ett strängare straff än vad åklagaren har angett. Framför allt skulle en sådan ordning öka förutsebarheten i brottmålsprocessen samt leda till en tydligare rollfördelning mellan rätten och åklagaren. Vår grunduppfattning har därför varit att rätten inte ska ha möjlighet att gå utöver vad åklagaren har angett i fråga om påföljd. har vi kunnat konstatera att ett för rätten bindande påstående om påföljd skulle vara förenat med nackdelar. Vi anser visserligen inte att det förhållandet att rätten kan pröva påföljdsfrågan fullt ut i sig är ett tillräckligt skäl för att avstå från en bundenhet. Argument som att rättens kompetens inte kan till- varatas, att balansen i processen rubbas till åklagarens fördel och att det finns en risk för materiellt oriktiga domslut om rätten i sin bedömning är begränsad till vad åklagaren har angett är alltså enligt vår mening inte sådana att de förhindrar en ordning där åklagarens uppfattning utgör den yttersta gränsen för vilken påföljd rätten får döma ut. Det skäl som främst talar mot att rätten ska vara förhindrad att gå utöver åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan är i stället de kon- sekvenser som detta skulle få för målsägandens ställning i brottmåls- Syftet med ett för rätten bindande yrkande om påföljd är att åklagaren ska sätta ramen för brottmålsprocessen även i påföljdsdelen. Vi anser inte att det är vare sig rimligt eller lämpligt att målsäganden tillåts att sätta denna ram. anser vi inte att vi inom ramen för detta uppdrag bör föreslå ändringar som inne- bär att målsägandens roll begränsas i förhållande till vad som gäller , vilket innebär att målsägande som har biträtt ett allmänt åtal inte bör fråntas rätten att framställa ett eget yrkande om påföljd. Till detta kommer att vi inte i detta sammanhang bör föreslå ändringar som kan skapa möjligheter till uppgörelser mellan åklag- aren och den misstänkte om vilken påföljd åklagaren ska ange inför rätten samt att ett för rätten bindande påföljdsyrkande kan vara svårt att förena med hanteringen av påföljdsfrågan i högre rätt. Trots att förutsebarheten inte blir densamma som om åklagaren tillåts sätta den övre gränsen för vilken påföljd som kan dömas ut, anser vi att det finns påtagliga fördelar även med en ordning där rätten kan gå utöver vad åklagaren har anfört i fråga om påföljd. Enbart det förhållandet att åklagaren alltid ska ange vilken påföljd som brottet enligt hans eller hennes uppfattning bör föranleda innebär att påföljdsfrågan får större utrymme i brottmålsprocessen. Som vi har anfört i avsnitt 8.8.2 kan det nämligen antas att såväl åklagare som offentliga försvarare kommer att uppmärksamma påföljdsfrågan i större utsträckning än vad som är fallet , vilket i sin tur ökar även rättens uppmärksamhet på sådana frågor.