sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — Som exempel nämns i för- arbetena till förundersökningskungörelsen att det, när en minderårig har bragt annan om livet eller vållat brandskada, kan vara av stor vikt att få närmare kännedom om hur gärningen har utförts för att kunna fastställa dödsorsaken eller brandens uppkomst eller för- lopp, eftersom detta i sin tur kan vara avgörande för bedömandet av vissa försäkringsfrågor. Man bör således kunna dra slutsatsen att punkten 4 är avsedd att användas endast i undantagsfall. Gemensamt för de fyra punkterna är att en utredning får inle- das, dvs. den är inte obligatorisk. Häri ligger en skillnad i för- hållande till vad som i princip gäller om brottsmisstankar mot någon som har uppnått straffbarhetsåldern. Särskilt i fråga om punkten 1 innebär detta att hänsyn kan tas till omständigheterna i det enskilda fallet och till lokala förutsättningar och överenskom- melser mellan polismyndigheten och socialnämnden samt nämnd- ens möjlighet att själv klarlägga omständigheterna. Enligt 31 § andra stycket LUL får en utredning inledas mot ett barn som inte har fyllt endast om det finns synnerliga skäl. 12-årsgränsen innefattar en avvägning mellan utredningsintresset och hänsynen till barnet. Barnet måste ha uppnått en viss mognad för att en utredning över huvud taget ska framstå som meningsfull. Ju yngre barnet är, desto starkare skäl talar för att insatserna stannar inom socialnämndens ram. Detta gäller särskilt om utred- ningen inte motiveras av något annat skäl än att den kan ha betyd- else för socialnämnden (prop. 1983/84:187 s. 33 f.). 4.1.2Förfarandet vid utredning och kravet på skyndsam handläggning 32 § LUL Enligt 32 § LUL gäller vissa bestämmelser i om förundersökning i tillämpliga delar. Det bör understrykas att syftet med en förundersökning respektive en utredning enligt 31 § LUL är helt olika. En förundersökning enligt har brottet till utgångspunkt och syftar till att få till stånd en lag- föring, medan en utredning enligt 31 § LUL däremot alltid avser ett särskilt barn och syftar till att t.ex. ge underlag för en bedömning av behovet av insatser med avseende på den unge. I 32 § LUL hänvisas till följande bestämmelser i 23 kap. rätte- gångsbalken; 3 § (om beslut att inleda förundersökning, vem som ska leda för- undersökningen m.m.), 4 § (objektivitetsprincipen m.m.), 6 § (med vem förhör får hållas), 7 § (om underlåtenhet att inställa sig till förhör m.m.), 8 § (om skyldighet att följa med till förhör), 9 § (om skyldighet att stanna kvar för förhör), 10 § (om närvaro av annan vid förhör), 11 § (om frågerätten vid förhör), 12 § (om otillbörliga förhör), 13 § första och andra stycket andra och tredje meningarna (om vittnes- förhör under förundersökningen), 14 § (om yttrande av sakkunnig m.m.), 17 § (om biträde av polis på annan ort), 18 § andra stycket (om utredning på begäran av den misstänkte), 19 § (om en begäran av den misstänkte om ytterligare utredning inte bifalls m.m.), 21 § (om förundersökningsprotokoll) och 24 § (närmare föreskrifter i vissa avseenden får meddelas av reger- ingen). Allmänt gäller att utredningen ska bedrivas på ett opartiskt sätt och så att inte någon onödigtvis utsätts för misstanke eller drabbas av kostnad eller olägenhet. I 32 § andra stycket LUL förskrivs vidare att en utredning, där någon som är kan misstänkas för brott, ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Någon generell tids- frist har inte föreskrivits eftersom omständigheterna i dessa utred- ningar kan vara mycket varierande. Utredningen ska dock bedrivas så snabbt som omständigheterna medger, varvid hänsyn måste tas till barnets ålder och utvecklingsnivå. Skyndsamhetskravet gäller all slags brottslighet. Av hänvisningen i 32 § LUL till 23 kap. 3 § framgår bl.a. att såväl polismyndigheten som åklagaren är behörig att inleda utredningen.TPF1FPT En närmare reglering av när polis respek- tive åklagare ska leda utredningen ges i före- skrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brott- mål (ÅFS 2005:9). Bestämmelsernas innebörd är att polis ska leda även utredningar enligt 31 § LUL när brottet, enligt ÅFS 2005:9, är av enkel beskaffenhet och något undantag inte är tillämpligt. När brottet inte är av enkel beskaffenhet ska utredningen däremot ledas av åklagare.TPF2FPT När misstankar förekommer mot personer både under och ska åklagaren leda samtliga utredningar som berör den aktu- ella gärningen eller gärningsmannen, om åklagare ska vara för- undersökningsledare eller utredningsledare i någon del. Ett annat särskilt skäl för åklagaren att inträda som förundersökningsledare kan vara att frågan om bevistalan aktualiseras (se avsnitt 4.1.8). Oavsett vem som har ledningen av utredningen bedrivs utrednings- arbetet huvudsakligen genom polisens försorg. Utredningen ska enligt 32 § tredje stycket LUL normalt ledas av polis eller åklagare som är särskilt lämpad för uppgiften. I fjärde stycket föreskrivs att om barnet återkommer efter att ha begått nya brott, ska om möjligt samma polismän och åklagare anlitas för den nya utredningen. 4.1.3Juridiskt biträde 32 a § LUL Vid en utredning enligt 31 § LUL kan inte en offentlig försvarare förordnas för den unge. Detta gäller oavsett vilken brottslighet som utreds. Något behov av att förordna offentlig försvarare har inte ansetts föreligga, eftersom en sådan utredning inte syftar till lagföring. I 32 a § LUL föreskrivs däremot att ett juridiskt ombud ska förordnas för den unge om det finns synnerliga skäl. 1TP PT har i ett par beslut (JO 1997/98 s. 140 och beslut , dnr 2389-1994) uttalat att det klart framgår av lagtexten att bestämmelserna om fördelningen mellan polismyndigheten och åklagare enligt 23 kap. 3 § ska tillämpas vad gäller behörigheten att leda en utredning enligt 31 § LUL. 2TP PT Se även JO 1997/98 s. 140 ang. vem som ska leda en utredning enligt 31 § LUL och JO 2001/02 s. 51 ang. en polismyndighets handläggning av en mordutredning med barn inbland- ade. Bestämmelsen trädde i kraft och i propositionen (prop. 2005/06:165 s. 116) framhölls att det vid lindrigare brott i de allra flesta fall inte torde finnas något behov av juridiskt biträde för brottsmisstänkta under . I fråga om utredningar rörande mycket allvarliga brott, t.ex. dråp eller annan grov våldsanvändning eller när utredningen kan leda till att stora skadeståndsanspråk ställs mot den unge, kan denne dock riskera att hamna i ett mycket utsatt läge utan möjlighet att överblicka konsekvenserna av utredningen. På grund härav ansågs det motiverat att införa bestämmelsen för att på så sätt stärka rättssäkerheten för barn vid utredning rörande brott av allvarlig art. Ansökan om sådant biträde kan enligt 32 a § LUL göras hos tingsrätten av åklagaren eller den unges vårdnadshavare. Till juridiskt biträde ska förordnas en advokat eller annan lämp- lig person enligt 21 kap. 5 § . Bestämmelserna i 21 kap. 5–8 §§, 9 § andra stycket och 10 § , om bl.a. vilka krav som ställs på en offentlig försvarare och om ersätt- ning till denne, ska tillämpas beträffande sådant juridiskt biträde. 4.1.4Vårdnadshavarens medverkan 33 § LUL Den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge ska enligt 33 § LUL underrättas om att en utredning som avses i 31 § LUL har inletts och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl emot det. Det är av stor vikt att vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran på ett tidigt stadium medverkar under utredningen och engageras för att komma till rätta med den unges brottslighet. Huruvida vårdnadshavarna eller annan som svarar för den unges vård och fostran tillsammans med den unge bör delges utredningen av polismyndigheten när den är avslutad får avgöras från fall till fall. Någon författningsreglering har därför inte ansetts påkallad (prop. 2000/01:56 s. 30). I de fall det kan vara aktuellt med någon åtgärd från sida till följd av brottet är utgångspunkten att diskuterar det inträffade med den unge och för- äldrarna. Detta utesluter dock inte att polisen när man bedömer det lämpligt informerar föräldrarna och den unge om utredningsresul- Att polisen ger informationen kan vara aktuellt till exempel när det är fråga om omfattande eller allvarlig brottslighet. Det kan i sådana fall också vara lämpligt att informationen ges vid ett möte med vårdnadshavare och den unge där polis, åklagare och social- tjänst deltar. Normalt torde det dock vara tillräckligt att informa- tionen ges av . 4.1.5Socialtjänstens medverkan 34 § LUL Enligt 34 § första stycket LUL ska socialnämnden underrättas om att en utredning som avses i 31 § LUL har inletts. Vidare föreskrivs att företrädare för ska närvara vid förhör med den unge, om det inte möter hinder. Av 16 § förunder- sökningskungörelsen följer att polisen, om hinder inte möter, ska underrätta socialnämnden om tid och plats för förhöret. Den som företräder har en särskilt viktig roll när det gäller förhör som är av betydelse för . Det har därför ansetts lämpligt att socialnämnden genom lämplig beredskap kan närvara vid förhören. Genom att en företrädare för är med vid polisförhöret vet denne vad som sagts och behöver inte lita till andrahandsuppgifter. Den unge och hans eller hennes vårdnads- havare vet då också vad har för information. Social- tjänstens företrädare kan även bestämma att förhöret ska avbrytas om denne anser att vad som kommit fram är tillräckligt för att ska kunna ta ställning. Bestämmelsen är också avsedd att tillgodose den unges omedelbara behov av insatser från social- tjänsten. Av 34 § andra stycket LUL framgår att utredningen inte får omfatta någon annan åtgärd än förhör med den unge innan social- nämnden har uttalat sig om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge. Om det finns särskilda skäl får dock även andra åtgärder vidtas. Det kan förekomma situationer där det är viktigt att polisen skyndsamt kan genomföra vissa inledande utredningsåtgärder. Det kan gälla t.ex. förhör med målsäganden och vittnen eller vidtagande av straffprocessuella tvångsmedel. Det kan också vara så att det kan vara svårt att tillräckligt snabbt få ett yttrande från socialnämnden, vilket särskilt gäller och . Kvarstår brottsmiss- tanken efter förhöret och sedan andra åtgärder vidtagits, ska proto- koll över förhöret och åtgärderna omgående sändas till social- nämnden. 4.1.6.1Hämtning och medtagande till förhör 32 § LUL Av 32 § LUL följer att bestämmelserna i om hämtning och medtagande till förhör kan tillämpas även på den som inte uppnått straffbarhetsåldern. I de ursprungliga motiven (prop. 1983/84:187 s. 22) anförs att möjligheterna till hämtning och medtagande till förhör bör ske med hänsynstagande till barnets ålder och mognad och således med stor restriktivitet. Hämtning till förhör bör så långt möjligt und- vikas. Måste en sådan åtgärd vidtas är det viktigt att det sker på ett diskret sätt och med all den hänsyn som förhållandena påkallar. Endast i undantagsfall bör hämtning ske av uniformerad polis eller på något ställe där uppmärksamhet kan väckas. Att varken hämt- ning eller förhör sker i skolan annat än när mycket speciella skäl föreligger är uppenbart. Medtagande till förhör bör, utom för de fall en misstänkt som anträffas på en brottsplats inte kan identifieras, komma i fråga främst då det är uppenbar risk att han annars skulle undanröja bevis eller på annat sätt försvåra utred- ningen. 4.1.6.2Gripande och kvarhållande 35 § LUL Av 35 § första stycket LUL framgår att om någon har begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och anträffas den unge på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han eller hon gripas av envar. Om en enskild person har gripit den unge, ska denne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Det har inte angetts någon särskild åldersgräns under vilken det måste iakttas särskild restriktivitet, eftersom det kan föreligga svårigheter att på platsen utröna barnets ålder. Enligt propositionen (prop. 1983/84:187 s. 37) bör det dock vid tillämpningen av para- grafen eftersträvas större försiktighet ju yngre barnet är. Enligt 35 § andra stycket LUL ska polismyndigheten eller åklagaren besluta om den unge ska friges eller hållas kvar för förhör. Den som är är dock inte skyldig att stanna kvar längre än (23 kap. 9 § andra stycket rättegångs- balken). Regeln tar sikte såväl på den som är misstänkt för brott som på andra personer. Om det är av synnerlig vikt för utredningen kan barnet hållas kvar i . I 35 § andra stycket LUL föreskrivs vidare att den unge inte får tas i förvar men får hållas kvar enligt 14 § LUL, dock inte längre än efter beslut om frigivning eller, om den unge medtagits till förhör, sedan förhöret avslutats. Att den unge inte får tas i förvar innebär att den som är inte får placeras i arrest. 4.1.6.3Beslag, husrannsakan m.m. 36 § LUL I 36 § LUL regleras vilka tvångsmedel enligt som får användas mot barn . Det föreskrivs att om någon är misstänkt för att ha begått ett brott får, om det finns särskilda skäl, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation företas mot den unge samt fotografi och fingeravtryck tas av den unge enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. . Kroppsbesiktning får däremot inte företas mot barn . Inte heller tvångsmedel som avses i 24–26 kap. anhållande, häktning, reseförbud och kvarstad får användas. Att restriktivitet ska iakttas vid användande av tvångsmedel mot barn har markerats genom att det i lagen anges att särskilda skäl ska föreligga för att tvångsmedel ska få användas. Enligt förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 29) bör, för att något av tvångsmedlen ska användas, i allmänhet föreligga misstanke om allvarligare brottslig- het eller brottslighet av större omfattning. Möjligheten att fotografera och ta fingeravtryck från den unge infördes som framgått . I förarbetena (prop. 2005/06:165 s. 119) konstateras att det finns ett stort behov av att i utrednings- syfte kunna fotografera och ta fingeravtryck av misstänkta under , att ett sådant förfarande visserligen kan anses innebära en ganska påtaglig integritetskränkning men att behovet av dessa åtgärder ändå får anses väga tyngre än integritetsaspekterna. Det påtalas vidare att unga lagöverträdare inte sällan begår brott gemen- samt. För polis och åklagare innebär därför möjligheten att kunna fotografera och ta fingeravtryck (s.k. daktning) ett värdefullt hjälp- medel för att utreda brott. För de uppgifter som hämtas in genom att fotografi och finger- avtryck tas gäller sedvanliga regler om arkivering och gallring. Enligt 29 § polisdatalagen (1998:622) får för att underlätta identifiering av personer i samband med brott, behandla uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregister. Enligt 30 § första stycket samma lag får sådant register endast innehålla uppgifter om den som är misstänkt eller dömd för brott eller som har fått lämna fingeravtryck enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild utlännings- kontroll. När det gäller misstänkta under får däremot inte sådan registrering göras, vilket följer av 30 § andra stycket polis- datalagen. Fotografi och fingeravtryck av den som är är således inte avsedda att användas för framtida identifieringar utan uppgifterna får användas enbart i det aktuella ärendet. Som har framgått får inte tvångsmedel i form av kropps- besiktning användas. Motivet till det har ansetts vara att det praktiska behovet av att använda det tvångsmedlet framstår som ganska ringa. som man kan ifrågasätta lämpligheten av att använda kroppsbesiktning i fråga om barn som befinner sig i för- puberteten och i en känslig period av sin utveckling. Inte heller kvarstad, dvs. åtgärder för att säkerställa ekonomiska prestationer som kan förekomma i en brottsmålsrättegång, är möj- lig. Motivet till det är att sådana åtgärder endast har marginell bety- delse i fråga om lagöverträdare under och att någon anledning att låta en reglering omfatta detta tvångsmedel därför inte före- ligger. 4.1.7Dokumentation till 37 § LUL Om en utredning har inletts på den grunden att den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge följer av 37 § LUL att protokoll över utred- ningen ska sändas till efter det att utredningen avslutats. I förarbetena (prop. 1983/84 s. 37 f.) uttalas att någon mera ingående utredning om händelseförloppet ofta inte är nödvändig för att ska kunna avgöra vilka åtgärder som kan bli aktuella från nämndens sida. Däremot kan en noggrannare utred- ning behövas för att bedöma om barnets uppgifter är sanna. Även om barnet tar på sig skulden för vad som har inträffat, måste barnets uppgifter i princip stödjas av andra omständigheter. Inte minst för den unges egen skull kan t.ex. ansvarsfördelningen inom ett kamratgäng behöva klarläggas. På samma sätt som när det gäller förundersökningar måste de omständigheter som talar för att den misstänkte inte är delaktig noggrant uppmärksammas. har utfärdat allmänna råd angående tillämp- ningen av bestämmelserna (RPSFS 2001:14, FAP 403-1). 4.1.8Bevistalan 38 § LUL Under vissa omständigheter kan en domstol pröva om ett barn har begått en brottslig gärning vid en s.k. bevistalan med stöd av 38 § LUL. Domstolens avgörande sker genom dom i vilken ska anges om domstolen funnit att den unge begått gär- ningen eller att det inte blivit styrkt att han eller hon begått den. I förarbetena (prop. 1983/84:187 s. 11) uttalas att bevistalan närmast är avsedd att användas för det fall barnet misstänks för en gärning av mycket allvarlig beskaffenhet. Det får också förutsättas att det föreligger ett betydande intresse av att få ett domstolsav- görande. I bestämmelsen om bevistalan föreskrivs att åklagare får föra sådan talan efter framställning av socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge om det krävs ur allmän syn- punkt. Vårdnadshavare har således möjlighet att påkalla bevistalan. I motiven (prop. 1983/84:187 s. 38) anförs att man visserligen bör kunna utgå från att socialnämnden i sitt handlande normalt förut- sätter att barnet inte har begått brott i större utsträckning än barnet medgivit eller möjligen nämnden tillsammans med vård- nadshavaren funnit klarlagt. Vidare gäller att, om fråga angående omhändertagande enligt LVU skulle komma upp, bevisningens styrka får prövas i förvaltningsdomstolarna. Inte desto mindre har det ansetts att det kan tänkas finnas ett befogat intresse för vård- nadshavarna att, om de är övertygade om barnets oskuld, kunna utverka att frågan blir prövad av domstol. Enligt 10 § åklagarförordningen (2004:1265) får endast riks- åklagaren, vice riksåklagaren, överåklagare, vice överåklagare, chefs- åklagare och vice chefsåklagare utföra åklagarens uppgifter i fråga om bevistalan. Vid bevistalan ska bestämmelserna beträffande all- mänt åtal för brott, för vilket har föreskrivits fängelse , tillämpas. Detta innebär att offentlig försvarare i praktiken alltid bör förordnas i sådana situationer. Förhandlingen vid domstol ska regelmässigt ske inom stängda dörrar eftersom en offentlig för- handling normalt sett får anses vara till uppenbar olägenhet för den unge. De lagfarna domare och nämndemän som handlägger en bevistalan ska vara särskilt utsedda att handlägga en sådan talan i enlighet med vad som föreskrivs i 25 § första stycket LUL. Det kan anmärkas att bevistalan knappast kommit att användas i praktiken. I 2 kap. regeringsformen finns bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter. I 6 § anges att varje medborgare gentemot det all- männa är skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp även i annat fall än som avses i 4 och 5 §§, vilka omfattar dödsstraff, kropps- straff och tortyr. Enligt samma bestämmelse är varje medborgare även skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig för- sändelse och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsam- tal eller annat förtroligt meddelande. Gemensamt för rättigheterna enligt 6 § är att de med stöd 12 § första stycket kan begränsas genom lag. Av paragrafens andra stycke framgår dock bl.a. att begränsningar får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle samt att begränsningarna aldrig får gå utöver vad som är nöd- vändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett dem. Mot bakgrund av hur de integritetsskyddande bestämmelserna i regeringsformen är utformade anses främst fyra allmänna principer gälla för användande av tvångsåtgärder mot enskilda. Dessa prin- ciper är legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprin- cipen. Legalitetsprincipen finns direkt uttryckt i 12 § och innebär att sådana tvångsåtgärder som t.ex. kroppsligt ingrepp och husrann- sakan inte får företas utan att det föreligger ett uttryckligt stöd i lag. Även de tre övriga allmänna principerna anknyter till innehållet i 12 §. Ändamålsprincipen innebär att en myndighets befogenhet att använda tvångsmedel ska vara bunden till det ändamål för vilket tvångsmedlet har beslutats. Om tvångsmedel avsiktligt används i annat syfte än det avsedda, kan det utgöra brott vid myndighets- utövning. BehovsprincipenT T innebär att en tvångsåtgärd inte bör företas, om det inte är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Om flera alternativa medel står till buds för att uppnå det eftersträvade målet ska det medel väljas som innebär minsta möjliga intrång i den enskildes frihet och rätt. Åtgärden bör i varje enskilt fall vara ägnad att leda till det önskade resultatet. När det inte längre föreligger skäl för åtgärden ska den upphävas. Proportionalitetsprincipen innebär att ett tvångsmedel får till- gripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Tvångsåtgärden ska alltså i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Proportionalitetsprincipen fick komma till direkt uttryck i lagtexten rörande de olika tvångsmedlen i 24–28 kap. RB. Den hade dock även ansetts gälla enligt mer eller mindre underförstådda rättsgrundsatser. I 28 kap. finns bestämmelser om kroppsbesikt- ning. Kroppsbesiktning är som framgått inte tillåtet mot personer som inte har fyllt . De bestämmelser som finns i rättegångs- balken och som föreskriver under vilka förutsättningar som kroppsbe- siktning får genomföras avser således straffmyndiga personer. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människo- kroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokrop- pen och undersökning av sådana prov. Enligt 28 kap. 12 § får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, kroppsbesik- tigas för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Den som ska kroppsbesiktigas får hållas kvar för ända- målet eller, om det finns synnerliga skäl, ytter- ligare . I 28 kap. finns vidare särskilda bestämmelser som reglerar kroppsbesiktning genom tagande av salivprov. I 12 a § föreskrivs att ett sådant prov får tas på den som skäligen kan miss- tänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om syftet är att göra en DNA-analys av provet och registrera uppgifter om resul- tatet av analysen i det DNA-register eller det utredningsregister som förs enligt polisdatalagen (1998:622). får enligt 23 § polisdatalagen innehålla uppgifter om DNA-analyser som har gjorts med stöd av bestämmelser i 28 kap. och som avser personer som genom laga kraftvunnen dom har dömts till annan påföljd än böter, eller har godkänt ett strafföreläggande som avser villkorlig dom. får enligt 24 a § polisdatalagen innehålla uppgifter om resultatet av DNA-analyser som har gjorts med stöd av bestämmelser i 28 kap. och som avser personer som är skäligen misstänkta för ett brott på vilket fängelse kan följa.