sou · GVB382 · 2008-01-01 00:00:00 — Vidare bedömer kommittén att det finns skäl att bryta ut tillsynen över hälso- och sjukvården från . En ökad sam- ordning bör ske med tillsynen över . Kommittén föreslår också att bestämmelser som har betydelse för patientens ställning i hälso- och sjukvården förs samman i en patientlag. Syftet med lagen är att öka överskådligheten, främja kontakten mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen samt stärka respekten för den enskilda patientens integritet, själv- bestämmande och människovärde. Lagförslaget innehåller bestäm- melser om patientens självbestämmanderätt och inflytande över vården, medicinsk bedömning med mera, skyldighet att informera patienten, patientens rätt att ta del av sin journal, rättelse och förstörande av patientjournal, skyldighet att utfärda intyg om vården, patientens rätt till ersättning för skador. Liksom nuvarande lagstiftning anger lagförslaget främst de skyl- digheter som vårdgivarna har gentemot medborgarna. Endast ett fåtal bestämmelser innehåller för patienterna utkrävbara rättigheter. Rätten att välja en fast läkarkontakt föreslås bli stärkt och utvid- gad genom att medborgarna även ska kunna välja andra läkare än specialister i allmänmedicin. Medborgarnas möjligheter att ta del av information om hälso- och sjukvårdens resultatkvalitet, process- kvalitet och effektivitet bör stärkas, som informationens användbarhet utvecklas. Den statliga styrningen bör enligt kommittén innebära att huvudmännen ges ett väldefinierat ansvar, som även ger dem hand- lingsfrihet. På så sätt kan olika lösningar prövas för samverkan mellan hälso- och sjukvård och företagshälsovård, liksom mellan utredningar angående tillsynen inom m.m. skola, socialtjänst och primärvård. Likaså kan det bli aktuellt med samverkan mellan myndigheter för att samordna bemötandet av medborgare utanför arbetsmarknaden som även har andra behov av vård och stöd. Det finns enligt kommittén också skäl att överväga en ändrad uppgiftsfördelning inom missbruksvården för att ge hälso- och sjukvården det övergripande ansvaret för vård och behandling. Ansvaret för uppgifter med anknytning till regional utveckling är enligt splittrat på alltför många aktörer, och uppgiftsfördelningen varierar från län till län. Därtill är dagens länsindelning dåligt avpassad för en effektiv regional utvecklings- planering, och regionindelningen skiljer sig åt från sektor till sek- tor. Följden har blivit en fragmenterad tillväxt- och utvecklings- politik samt en svag och svåröverskådlig regional samhälls- organisation. Därför vill kommittén föra samman ett antal upp- gifter till ett bredare, mer tvärsektoriellt regionalt utvecklings- uppdrag, som ett komplement till den dominerande sektors- politiken och som en förbindelse mellan sektorer av betydelse för hållbar utveckling och tillväxt. Detta regionala utvecklingsuppdrag vill kommittén ge till de ny- bildade regionkommunerna. renodlas länsstyrelsernas uppgifter till ett utvecklat myndighetsuppdrag med fokus på statlig samordning, tillsyn, tillstånd och annan rättstillämpning samt uppföljning, utvärdering och tvärsektoriell kunskapsbildning. Härigenom förtydligas enligt kommittén rollerna, och grunden läggs för ett legitimt regionalt ledarskap, direkt demokratiskt för- ankrat i länet. Det är att se som en del av den kommunala själv- styrelsen. Detta innebär dock inte att regionkommunerna, konsti- tutionellt eller i något annat avseende, är överordnade kommu- nerna. Det regionala utvecklingsuppdraget spänner över ett flertal poli- tikområden och berörs av en rad författningar. För att tillgodose behovet av en sammanhållen och överblickbar reglering har kom- mittén utarbetat ett förslag till lag om regionalt utvecklingsarbete, med fokus på regionkommunernas uppgifter. Dessa föreslås vara: utredningar angående tillsynen inom m.m. 1.att utarbeta och besluta om regionalt utvecklingsprogram (RUP) för länet, samt att leda och samordna arbetet med detta; RUP ska ange geografiska regionintressen, ett icke juridiskt bindande regionplaneinstrument samt innehålla en indikativ regiontrafikplan, 2.att utarbeta förslag till regionala program inom den europeiska sammanhållningspolitiken samt att överta upp- giften att bereda och ta ställning till ansökningar om bidrag från strukturfondsprogram; bör också program- strukturen anpassas efter regionkommunindelningen, 3.att besluta om användningen av det regionala utvecklingsanslag som föreslås ersätta det så kallade länsanslaget, 4.att leda och samordna arbetet med regionala tillväxtprogram, 5.att i samverkan med främst verka för att lands- bygdspolitiken integreras i det regionala utvecklingsarbetet, 6.att besluta om länsplan för regional transportinfrastruktur, 7.att bedriva lokal och regional kollektivtrafik, 8.att bedriva regionalt folkhälsoarbete, 9.att bedriva regional naturvård, vilken, utöver landstingens åta- ganden inom området, föreslås bestå i planering och friluftsliv, skötsel av statliga naturreservat och annat fältarbete, 10.att regionalt anpassa, konkretisera och verka för de nationella miljömålen, 11.att bedriva regional kulturmiljövård genom att bland annat besluta om användningen av den del av kulturmiljö- vårdsanslaget som fördelas regionalt, 12.att bedriva regional kulturverksamhet, vilket, förutom lands- tingens omfattande åtaganden inom området, består i att fatta beslut om statsbidrag till regionala kulturinstitutioner, samt 13.att bedriva regionalt jämställdhetsarbete. Därutöver förutsätts regionkommunerna, i minst samma utsträck- ning som landstingen , ta egna initiativ inom ramen för de all- männa befogenheter som kommunallagen ger och överta lands- utredningar angående tillsynen inom m.m. tingens åtaganden vad gäller folkhögskolor, naturbruksgymnasier, delägande i regionala ALMI-bolag och länsturismorgan med mera. På bör enligt möjligheten prövas att tillföra regionkommunerna ytterligare uppgifter, som ett sätt att ytterligare stärka och samordna det regionala utvecklingsarbetet. Tänkbara beståndsdelar i ett sådant vidgat regionalt utvecklings- uppdrag kan vara en förstärkning av den regionala utvecklingspolitiken genom att uppgifter och resurser överförs från andra politikområden, ett sammanhållet regionalt utbildningsuppdrag till högskolan och andra anordnare av eftergymnasial utbildning med fokus på yrkesutbildningar samt huvudmannaskap för gymnasieskolan och för gymnasial vuxen- utbildning. Regionkommunerna ska i det regionala utvecklingsarbetet sam- verka med länets kommuner, och andra statliga myn- digheter och samråda med företrädare för näringslivet och andra organisationer. Det är enligt kommittén av avgörande vikt att kommuner och regionkommuner finner former för dialog och samverkan inom det regionala utvecklingsområdet. Dessa former måste dock få variera efter skiftande regionala förutsättningar och ambitioner. Som en konsekvens av kommitténs förslag skulle försöks- verksamheten med ändrad regional ansvarsfördelning upphöra och samverkansorganen skulle förlora sin nuvarande status liksom de statliga och landstingskommunala uppgifter de förvaltat. Det finns enligt mening ett stort behov av att återsamla staten. är specialisering den organiserande prin- cipen för staten och dess beslutsprocesser. Det behövs därför ett tvärsektoriellt beslutsfattande med fokus på helheter för att balan- sera sektoriseringskrafterna. På motsvarande sätt behövs ett terri- toriellt perspektiv i den statliga styrningen som balanserar de sek- toriella perspektiven. En nyckelfråga är hur sektorssamordning och sektorsövergripande styrning kan åstadkommas utan att sektorise- ringens ovedersägliga förtjänster går förlorade. utredningar angående tillsynen inom m.m. perspektivet behöver stärkas för att ge likvärdigheten starkare genomslag i den statliga styrningen och i statens egen verksamhet. Därför vill kommittén skapa en ny modell för samordning inom staten. Den bygger på den regionala nivån och på ett utvecklat sam- spel mellan , länsstyrelserna och sektors- myndigheterna. Som ett led i denna samordningsmodell ska läns- styrelserna redovisa tvärsektoriella kunskapsunderlag till regeringen. Offentlig tillsyn ska enligt som princip vara ett statligt ansvar. Med offentlig tillsyn avses kontroll över rättsligt bindande regler och beslut som följer av dessa. Syftet med ett stat- ligt ansvar är att minska variationer i bedömningar, kvalitet och re- surser mellan olika delar av landet. Den offentliga tillsynen behöver också samordnas i högre utsträckning än . Därför föreslår kommittén att länsstyrelserna ges ett samlat ansvar för tillsynen inom länet. De övertar flertalet av kommunernas tillsynsuppgifter, som regional tillsyn hos vissa sektorsmyndigheter samlo- kaliseras med . En tillsynsdelegation inrättas vid läns- styrelsen med uppgift att samordna och planera sådan tillsyn som vänder sig mot ett och samma tillsynsobjekt. Den nya modellen ställer enligt kommittén också krav på . En samlad översyn av bör gö- ras för att anpassa organisation och arbetssätt till de krav som kommer att ställas på framtidens samhällsorganisation. Översynen bör bland annat analysera erfarenheterna av EU-medlemskapet, liksom kommittéväsendets betydelse för utvecklingskraften i sam- hällsorganisationen. Enligt är det angeläget att primärkommunernas uppdrag på koncentreras till de tunga välfärdstjänsterna och till grundläggande planeringsfunktioner. finns inget som visar att de mindre kommunerna klarar sina uppgifter sämre än de större. De mindre kommunerna bedöms också ha ekonomiska för- utsättningar att klara det samlade åtagandet, främst genom det kommunala utjämningssystemet. Mindre kommuner, och då främst glesbefolkade kommuner med minskande befolkning, bedöms dock få problem med ut- förandet av komplicerade välfärdstjänster. Därför föreslår kom- mittén att utredningar angående tillsynen inom m.m. länsstyrelserna ges i uppdrag att särskilt följa utvecklingen i länets mindre kommuner, staten underlättar för kommuner som önskar inleda en process mot sammanläggning, en översyn görs av det kommunala utjämningssystemet med avseende på utfall i systemet vid kommunsammanläggningar, kommuner åläggs att redovisa hur och kring vad de samverkar med andra kommuner, samt att staten utvecklar ett informationssystem som ger en hel- täckande bild av den interkommunala samverkan. Kommittén konstaterar att interkommunal samverkan är mycket vanlig och nödvändig. väcker den farhågor för att sam- hällsorganisationen på ska bli alltför otydlig och att ansvarsutkrävande försvåras. Vad gäller landstingen föreslår kommittén långtgående föränd- ringar. Landstingen ersätts av regionkommuner. Regionkommunerna övertar landstingens uppgifter, beskattningsrätt och konstitutionella ställning och får därtill ett sammanhållet regionalt utvecklings- uppdrag. Den nya beteckningen motiveras av en ny geografi, nya uppgifter och ett nytt politiskt uppdrag. Efter hand som regionkommunerna tar form och visar sig ha förutsättningar att axla ett bredare, mer tvärsektoriellt regionalt utvecklingsuppdrag kan staten enligt kommittén överväga att ge dem ytterligare uppgifter. En ny regional geografi De förslag till ny regional samhällsorganisation som lämnar utgör en sammanhållen helhet. De ska inte endast lösa dagens problem, utan framför allt hantera de utma- ningar man kan förutse på ett par, tre decenniers sikt. Därför förut- sätter de en ny läns- och regionkommunindelning, som bör utfor- mas efter följande kriterier utredningar angående tillsynen inom m.m. en gemensam läns- och regionkommunindelning som även stat- liga sektorsmyndigheter med regionindelning som regel ska följa, ett riktvärde för invånarantal på mellan en och två miljoner invånare och som inte utan starka skäl understiger en halv mil- jon invånare, att varje regionkommun har ett eget regionsjukhus eller, om så inte är möjligt, etablerar ett institutionaliserat samarbete med en regionkommun som har det, att varje regionkommun har minst ett universitet med bety- dande fasta forskningsresurser, att arbetsmarknadsregionerna, så som de beräknas se ut , utgör byggstenar i läns- och regionkommunindelningen och inte bör delas, annat än om mycket starka skäl föreligger, samt att län och regionkommuner så långt som möjligt avgränsas så att medborgarna kan känna anknytning dit. bedömer att ovanstående kriterier kommer att resultera i en indelning i sex till nio län och regionkommuner. Indelningsprocessen kräver ett stort mått av lokalt och regionalt inflytande, såväl av demokratiska skäl som för att indelnings- processen ska nå framgång. Intressenter i denna process är kom- muner, landsting och stat, liksom de politiska partiernas distrikts- organisationer, andra organisationer och medborgare i övrigt. För att indelningsprocessen lika fullt ska få struktur föreslår kommit- tén att regeringen utser tre särskilda utredare/processledare för att leda de enskilda processerna i norra, mellersta respektive . I vissa fall kan det bli aktuellt att hålla lokala omröstningar för att avgöra enskilda kommuners länstillhörighet. Den slutliga indelningen i län och regionkommuner avgörs dock av respektive regeringen. Ombildningen av landsting till regionkommuner sker enligt kommittén enklast i samband med allmänna val. Målet måste därför vara att en indelningsreform så långt som möjligt kan genomföras /2011. Det förutsätter att man regionalt kan enas om en ny indelning . Dock kan processen i vissa delar av landet kräva , vilket medför att genomförandet där för- dröjs till, som längst, /2015. Om så blir fallet bör staten ta ett mer aktivt ansvar för att föra processen i hamn, detta utredningar angående tillsynen inom m.m. för att reformprocessen i stort inte onödigtvis ska försenas och splittras upp. Det kan av samma skäl bli aktuellt att fullfölja bildan- det av regionkommuner –2014, utan att invänta valet . Kommitténs förslag har skickats ut på remiss och bereds inom . För att underlätta lokala och regionala samtal om en förändrad regional indelning har regeringen beslutat om en samordnare som, efter inkomna lokala och regionala önskemål, ska utgöra samtalspartner och samordna diskussioner som förs mellan kommuner, landsting och andra berörda parter. Regeringen har tillkallat en särskild utredare för att se över patientens rätt i vården (dir. 2007:90). Utredaren ska lämna förslag på hur patientens ställning och inflytande över vården kan stärkas och ska bl.a. också lämna förslag till nödvändiga kompletteringar av det lagförslag om patientlagstiftning som lämnat i sitt slutbetänkande. Arbetet ska redovisas . Socialtjänstreformen växte fram under en lång process som präglades av en engagerad debatt bland politiker, forskare, socialarbetare, klientorganisationer, m.fl. I fokus för debatten stod de negativa sociala effekterna av den snabba sam- hällsomvandlingen och de sociala pro- blem som blev alltmer synliga. Den då gällande lagstiftningen som utgick från symtom hos individen, snarare än en helhetssyn på individens problem och samhällets ansvar, kritiserades. Det fanns en lagstiftning för ekonomiska problem (Socialhjälpslagen), en för behandling av missbruk (Nykterhetsvårdslagen) och en för barn och unga som for illa i bristande sociala miljöer (Barnavårdslagen). Lagstiftningen präglades av detaljstyrning och av insatser på individ- nivå. Kritiken mot socialvården och rådande regelsystem kom framför allt inifrån verksamheterna och från klient- och brukarorganisa- tionerna. Det handlade främst om bristen på respekt för den enskildes integritet och självbestämmande, men även bristen på rättssäkerhet. Även avsaknaden av vägledande mål för verksam- heten, särskilt vad gäller det förebyggande och strukturpåverkande arbetet, fördes fram som kritik i debatten. Ytterst handlade det om fördelningen mellan individens ansvar och samhällets ansvar. I propositionen Om (prop. 1979/80:1, SoU 1979/80:44, rskr 1979/80:385), som beslutades av 1979, betonades att skulle sträva efter att finna samlade lösningar för den enskilde och gruppers totala situation. Man skulle söka ett djupare sammanhang genom att beakta inte bara den enskildes relation till dennes egna nätverk utan även relatera till ett vidare socialt sammanhang där boende- och arbetsförhållanden hörde till de viktigaste faktorerna. Det var viktigt att förebygga social utslagning, segregation och fattigdom, både i materiell och i mer vidsträckt mening – dvs. kunna uppnå en rimlig och skälig livskvalitet. Processen resulterade således i en sammanvägning av individens respektive samhällets ansvar. Den lagstiftning som beslutades var en sammanhållen socialtjänstlag. Lagen hade formen av en ramlag som rymde både skyldigheter för kommunen och rättigheter för den enskilde. Däremot angavs inte rättigheterna och vad som skulle rymmas i begreppet en skälig levnadsnivå. Det skulle göras en indi- viduell bedömning utifrån individens behov och de alternativa resurser som fanns att tillgå. Vad som skulle utgöra en skälig lev- nadsnivå fick bedömas med utgångspunkt i den tid och de förhål- landen under vilka den enskilde levde. Ytterligare preciseringar har kontinuerligt tillförts inom de ramar som utgör grunden för nuvarande socialtjänstlag. En ramlag anger lagens intentioner och syfte med verksamheten i dess helhet. Ramlagen ger större möjligheter att i sam- arbete med den enskilde bestämma vilka insatser som krävs och vilka lösningar man ska nå för en framgångsrik rehabilitering. En av förtjänsterna med en ramlag är att den inte binder verksamhetens alla vård- och serviceinsatser i detalj. Ramlagens kompletteringar med detaljbestämmelser motiveras av behov att trygga den enskil- des rättssäkerhet och rätten till de insatser som är motiverade i de enskilda fallen. Propositionen Om (1979/80:1) antogs av en enhällig riksdag. De övergripande målen är: -jämlikhet och solidaritet De övergripande målen ska i första hand ses som politiska rikt- märken för långsiktiga utveckling. Särskilt beto- nades att målen markerar ett nytt förhållningssätt i det dagliga arbetet när det gäller stöd och hjälp till människor med sociala pro- blem – dvs. en människosyn som präglas av en positiv tilltro till den enskildes förmåga. Preciseringen av samhällets och den enskildes ansvar framgår av portalparagrafen(1 § äldre SoL, 1 kap. 1 § nya SoL). Det är inte meningen att ska spela en passivi- är det uppenbart att många männi- skor står inför stora svårigheter och deras individuella val är starkt beskurna. I ett sådant läge står en överbetoning av det individuella ansvaret i strid med övergripande mål. Socialtjänstlagen markerade ett tydligt uppbrott från de gamla vårdlagarnas symtomkaraktär, detaljreglering och kontroll av sociala problem. I stället poängterades vikten av att främja trygghet och likvärdiga levnadsvillkor liksom tilltron till människors för- måga att utvecklas efter sina egna förutsättningar om erforderligt stöd från samhällets sida ges. ska särskilt inriktas på att frigöra och utveckla enskildas egna resurser. De övergripande målen konkretiseras i lagen i form av vägledande principer. Den som behöver stöd från samhället ska behandlas som andra med eget ansvar och med rätt att kräva respekt för sina åsik- ter. De vägledande principerna utgör inriktningen för allt arbete inom . Helhetsprincipen innebär att människans olika behov beaktas och vägs samman. Helhetssynen innebär att informerar sig om hur samspelet mellan den enskilde, familjen, nätverken i omgivningen och den omgivande miljön påverkar och fungerar. En viktig utgångspunkt i socialtjänstreformen är frivillighet. Av detta följer att det är den enskilde som också avgör valet, dock inom ramen för befintliga resurser, då det finns flera likvärdiga alternativ att välja mellan. Dock hör till ansvar att försöka påverka den enskilde genom ett aktivt motivationsarbete för de insatser som bedöms som mest behövda och som kan stärka hans eller hennes resurser att leva ett självständigt liv. En förtroendefull relation kräver en mer varaktig kontakt, dvs. att den som behöver stödinsatser inom t.ex. individ- och familje- omsorgen eller äldreomsorgen möter samma person eller samma team . Kontinuitetsprincipen ska även vara vägledande om den enskilde får vård och behandling på institution. Det förutsätter en kontinuerlig kontakt med den enskilde även under institutionsvistelsen, vilket är särskilt viktigt vid vård av barn och unga samt vård av missbrukare. Normaliseringsprincipen lyfts fram särskilt i samband med olika slag av samhällsservice till äldre och personer som har funktions- hinder. Den innebär att oavsett om personen har fysiska eller psy- kiska funktionshinder ska den enskilde ha rätt att leva och bo som andra. Det handlar om rätten att kunna bo kvar i sin invanda miljö och få relevant stöd och service med god kvalitet. Men det handlar även om att få tillgång till särskilda boendeformer där det finns stöd, service och omvårdnad som är anpassat till den enskildes behov. Äldre lagstiftning inom det sociala området var symptominriktade och beskrev vilka åtgärder som skulle vidtas vid särskilt angivna förhållanden. Om inte sociala problem löstes på ett tidigare sta- dium, vidtogs en upptrappning av åtgärder, som kunde uppfattas som straffande. Principen om flexibilitet innebär att insatser inte får utformas utifrån färdiga mallar. Varje insats ska vara individuellt anpassad efter den enskildes behov med beaktande av helhetsprincipen. Närhetsprincipen innebär att den enskilde ska placeras så nära hemmiljön som möjligt när han eller hon behöver vård i ett hem för vård eller boende (HVB) eller i ett familjehem. Närhets- principen bör dock aldrig ta över principen om flexibilitet – dvs. de insatser som erbjuder ska alltid i första hand tillgo- dose den enskildes särskilda behov. Socialtjänstlagen (SOL) innehåller inga bestämmelser om tvång. I stället finns kompletterande lagar i form av en lag om vård av miss- brukare i vissa fall (LVM) och en lag med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Under större delen av det mångåriga arbetet med socialtjänst- reformen fanns frågan om skulle ges möjligheter till tvångsvård av missbrukare och tvångsvård av barn och unga med i diskussionen. Medan det rådde delade meningar om vuxentvånget inom missbrukarvården, så fanns en större enighet om att social- tjänsten inte helt kan undvika möjligheter till vård av barn och ungdom utan samtycke från deras föräldrar. beslöt att SoL skulle kompletteras med en tvångslag för missbrukare (LVM). Lagen medgav att en domstol i vissa situationer kunde besluta om tvångsvård av vuxna personer som hade ett allvarligt alkohol- och narkotikamissbruk. LVM efterträddes senare av LVM, som innebar att möjligheten till tvångsvård av vuxna missbrukare utökades. Möjligheterna att vårda barn och unga oberoende av samtycke reglerades i LVU. Även LVU förändrades fr.o.m. . Socialtjänstlagen är en målinriktad ramlag med både skyldigheter för kommunen och rättigheter för den enskilde. Det innebär att kommunerna är skyldiga att tillhandahålla viss verksamhet men också kan anpassa verksamheten efter lokala förutsättningar. Socialtjänst- lagen ger utrymme att utforma biståndet efter vad den enskilde önskar och behöver. Lagens konstruktion ska ses mot bakgrund av att dagens kommuner har bättre förutsättningar än gårdagens att svara för en väl utvecklad social verksamhet. Ett problem är att en alltför generell ramlag leder till risker för ojämlikhet i standard mellan kommunerna. Det är skälen till att ramlagen i detta fall kompletterats med mer detaljerade rättighetsbestämmelser. En god balans mellan en målrelaterad ramlag som kompletteras med skyldighetsreglering av olika serviceinsatser samt mer detaljerade rättighetsregleringar kan ses som en garanti för individens rätts- säkerhet och likabehandling inom . 4.2.1Socialtjänstlagen (2001:453) Samhällets socialtjänst ska på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet.