sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — Varje barn ska också få utvecklas i sin egen takt och utifrån sina förutsättningar. Barnets rätt att komma till tals (artikel 12). I alla frågor som rör barnet självt ska barnet ges möjligheter att fritt uttrycka sina åsikter, varvid barnets åsikter ska tillmätas betydelse i för- hållande till barnets ålder och mognad. Dessa fyra grundläggande principer ska styra tolkningen av barn- konventionens övriga artiklar, men de har också en självständig betydelse. Av särskilt intresse, när det gäller översynen av de bestämmelser som gäller lagöverträdare under i LUL, är förutom nu nämnda artiklar även artikel 16 som värnar om barnets rätt till privatliv, artikel 33 som ålägger konventionsstaterna att skydda barn mot narkotika och andra droger samt artikel 40 som reglerar straffpro- cess och kriminalvård för unga lagöverträdare. En kortfattad över- sikt av dessa artiklar samt en närmare redogörelse för artikel 3 ges i det följande. Principen om barnets bästa i artikel 3, som brukar betraktas som fundament, har följande lydelse. 1.Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administra- tiva myndigheter eller lagstiftande organ, skall barnets bästa komma i främsta rummet. 2.Konventionsstaterna åtar sig att tillförsäkra barnet sådant skydd och sådan omvårdnad som behövs för dess välfärd, med hänsyn tagen till de rättigheter och skyldigheter som tillkommer dess föräldrar, vårdnadshavare eller andra personer som har lagligt ansvar för barnet, och skall för detta ändamål vidta alla lämpliga lagstiftnings- och administrativa åtgärder. 3.Konventionsstaterna skall säkerställa att institutioner, tjänster och inrättningar som ansvarar för vård eller skydd av barn upp- fyller av behöriga myndigheter fastställda normer, särskilt vad gäller säkerhet, hälsa, personalens antal och lämplighet samt behörig tillsyn. Av ordalydelsen i artikel 3 framgår tydligt att barnets bästa alltid ska beaktas. Barnets situation, behov och intressen ska alltså alltid beaktas i beslutsfattandet. I de fall, då man låter andra intressen väga tyngre, krävs att beslutande myndigheter kan visa att en sam- manvägning har gjorts av relevanta intressen i det enskilda fallet. kräver också att beslutande myndigheter så långt det är möjligt har försäkrat sig om att barnets bästa har kom- mit med och redovisats i beslutsprocessen. I betänkande Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:116 s. 134 f) framhålls att artikel 3 om barnets bästa är en portalbestämmelse som ger vägledning om hur sakartiklarna ska tolkas som sakartiklarna ger vägledning om innebörden av principen om barnets bästa på de olika områdena som behandlas av sakartiklarna. Uppstår konflikt mellan olika sakartiklar kan prin- cipen om barnets bästa användas som ett instrument för att lösa en sådan konflikt. På motsvarande sätt kan artikel 3 användas som vägledning om konflikt mellan olika nationella lagar eller lagregler skulle uppstå. Vidare kan artikel 3 användas som ett utvärderingsin- strument, för att utvärdera lagar eller åtgärder som inte täcks av konventionen själv. De funktioner som artikel 3 kan ha kan sammanfattas i fyra punkter: 1.Artikel 3 ska vara vägledande i alla beslut som rör barn. 2.Artikel 3 kan fungera som ett instrument för att utvärdera lagar och policy som inte täcks av konventionen själv. 3.Artikel 3 kan fungera som en "medlande" princip som kan användas när man ska lösa konflikter som t.ex. kan uppstå mellan olika rät- tigheter. 4.Artikel 3 kan hjälpa till att belysa innebörden av andra artiklar i konventionen. Principen om barnets bästa ska vara vägledande då konventionen genomförs. 5.1.4Barns rätt till privatliv I artikel 16 ges alla barn rätten att i lag skyddas mot godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens och att skyddas mot olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. Av artikel 40 (se nedan) framgår vidare att ett barn som misstänks för brott ska få sitt privatliv till fullo respekterat under alla stadier i förfarandet. 5.1.5Barns skydd mot narkotika och andra droger Enligt artikel 33 är de stater som ratificerat konventionen skyldiga att vidta alla lämpliga åtgärder för att skydda barn mot olaglig användning av narkotika och psykotropa ämnen såsom dessa definieras i internationella överenskommelser, och förhindra att barn används vid framställning av eller handel med sådana ämnen. De åtgärder som staten ska vidta omfattar lagstiftande, administrativa och sociala åtgärder samt åtgärder i informationssyfte. I artikeln betonas skydd och förebyggande arbete, och artikeltexten måste läsas tillsammans med resten av konventionen. I om framhålls att syftet med artikel 33 är att skydda barn mot drogmissbruk varvid följande uttalas (se s. 349). Att lägga hårda institutionsstraff på barn för drogmissbruk är en inef- fektiv form av skydd. Omhändertagande kan hindra att barn utsätts för droger (men inte nödvändigtvis), men det kan inte lära dem hur de skall hantera problemet när de väl är tillbaka på gatorna igen. Det kan snarare vara så att fängelser eller särskilda ungdomshem kan utsätta dessa barn för allvarligare former av drogmissbruk eller fungera som inkörsport till drogernas undre värld. Det är mer konstruktivt att ge sociala än juridiska myndigheter befogenhet att ingripa i fall då barn missbrukar droger. Kommittén har konsekvent vänt sig mot att barn som använder droger kriminaliseras och uttryckt oro över länder som misslyckas i detta avseende. Den är också orolig över reaktioner som inte innebär kriminalisering men som ändå är stigmatiserande eller innebär att barn berövas friheten eller andra medborgerliga rättigheter, såsom att placera barn på slutna rehabiliterings- eller psykvårdsav- delningar. Det bör vidare framhållas att barn som missbrukar droger omfattas av artikel 39 i konventionen som föreskriver att alla konventions- stater ska vidta alla lämpliga åtgärder för att främja fysisk och psykisk rehabilitering samt social återanpassning av ett barn. I detta sammanhang är det även av intresse att notera FN:s barnrättskom- mitté i den allmänna diskussionen rörande rättsskipning och unga lagöverträdare uttalat att behovet av att inrätta ett effektivt system för fysisk och psykisk rehabilitering och social återanpassning av barn, i en miljö som främjar barnets hälsa, självrespekt och värdig- het, inte har uppmärksammats tillräckligt.TPF3FPT 5.1.6Straffprocess och kriminalvård för unga lagöverträdare Artikel 40 tar upp rättigheterna för alla barn som är misstänkta eller åtalade för eller har befunnits skyldiga till att ha begått brott. Den gäller således all behandling från och med att misstanken upp- står, under hela utredningen, eventuellt gripande, åtal, tiden fram till rättegång, under rättegången och även strafftiden. I artikeln före- skrivs att varje barn som misstänks eller åtalas för eller befunnits skyldigt att ha begått brott ska behandlas på ett sätt som främjar barnets känsla för värdighet och värde, som stärker barnets respekt för andras mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. I detta sammanhang kan även nämnas artikel 37 i barnkonven- tionen som förutom att den reglerar under vilka förutsättningar ett barn får frihetsberövas och hur det ska behandlas i ett sådant 3TP PT om s. 409. fall särskilt betonar barns rätt att skyddas mot tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. I artikel 40 uttalas vidare att hänsyn ska tas till barnets ålder. Det betonas också önskvärdheten av att främja att barnet återan- passas och tar på sig en konstruktiv roll i samhället. Enligt artikeln ska konventionsstaterna också ange en minimiålder för straffbar- het. I artikeln krävs att staterna ska främja ett särskilt rättssystem för barn med specifika positiva, i stället för bestraffande mål, som beskrivs i punkt 1. Punkten binder samman bestämmelserna i punkt 3 och 4 i artikel 40 som betonar vikten av att åtminstone små barn inte har något straffrättsligt ansvar, att undvika domstolsför- handlingar och att utveckla en rad olika arrangemang, särskilt alterna- tiv till institutionsvård. Artikel 40 innehåller även en lista med de garantier som minst gäller för barnet. Av punkten 2 (b) följer att varje barn som miss- tänks eller åtalas för att ha begått brott bl.a. ska få juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar. I linje med konventionen gäller i enligt 24 § LUL att en offentlig försvarare ska förordnas för en misstänkt som inte fyllt , om det inte är uppenbart att behov av försvarare saknas. Bestäm- melsen är tillämplig såväl på den som är tilltalad som den som enbart är misstänkt. Vad gäller barn som misstänks för brott ska bestäm- melserna beträffande allmänt åtal för brott, för vilket har före- skrivits fängelse , tillämpas vid bevistalan enligt 38 § LUL. Detta innebär att offentlig försvarare i praktiken alltid bör för- ordnas i sådana situationer. Dessutom finns det enligt 32 a § LUL också möjlighet att förordna ett juridiskt biträde för barn som är föremål för § 31-utredning om det finns synnerliga skäl. I förarbetena (se prop. 2005/06:165 s. 116) till bestämmelsen uttalas att enligt regeringens mening redan innan bestämmelsen trädde i kraft uppfyllde kraven i barnkonven- tionen på juridiskt biträde och hänvisade till att det i princip är obligatoriskt med försvarare när det är fråga om bevistalan i dom- stol. Införandet av en möjlighet till juridiskt biträde på ett tidigare stadium innebar således en ytterligare förstärkning av rättssäker- heten för barn vid utredning rörande brott. I propositionen fram- hölls vidare att det finns möjlighet till lämplig hjälp genom social- nämndens medverkan. Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonven- tionen) är och ratificerades av 1952. Europa- konventionen gäller som lag i . I samband med inkorporeringen av infördes en bestämmelse i regeringsformen för att markera konventionens betydelse. Av bestämmelsen (se 2 kap. 23 § regeringsformen) följer att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av . Flera av de bestämmelser i artiklarna i , som har redovisats, har sina motsvarigheter i andra internatio- nella konventioner och så även i . Beträffande artikel 40 i uttalades i ratificeringspropositionen bland annat att hela innehållet i artikeln i stort motsvarar vad som redan gäller för enligt Europakonventionen.TPF4FPT Enligt direktiven för utredningen ska som tidigare nämnts (se avsnitt 1.1) utredaren undersöka om det i den brottsutredande verksamheten finns ett behov av utvidgade möjligheter till använd- ning av straffprocessuella tvångsmedel mot brottsmisstänkta barn . I är därvid artikel 8 av särskilt intresse. Enligt artikeln har var och en rätt till respekt för sitt privat-- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. När det gäller straff- processuella tvångsmedel, som innebär inskränkning i den privata sfär som artikeln är avsedd att skydda, får sådana åtgärder enligt artikeln endast tillgripas under vissa angivna förutsättningar. Åtgär- den måste ske med stöd av lag och får göras endast om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till vissa bestämda intressen, däribland den allmänna säkerheten och före- byggandet av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Kravet på att åtgärden har lagstöd anses innebära att den måste vara utformad med en sådan precision att den är i rimlig utsträckning förutsebar. 4TP PT Prop. 1989/90:107 s. 86. 6Handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheten Det är, som tidigare framhållits, viktigt att klargöra att ändamålet med en utredning enligt 31 § LUL skiljer sig från en brottsut- redning där den misstänkte är (förundersökning). I det senare fallet syftar utredningen till att få till stånd en lag- föring medan en utredning enligt 31 § LUL främsta syfte oftast är att bidra med underlag till för att den lättare ska kunna avgöra vilka hjälpinsatser som barnet behöver (punkten 1). Utredning enligt 31 § LUL får också inledas om det behövs för att klarlägga om någon som fyllt har deltagit i brottet (punkten 2) eller om det behövs för att efterforska gods som åtkommits genom brottet (punkten 3). I vissa fall då det är av särskilt stor vikt att få närmare kännedom om hur ett brott utförts får utredning också inledas (punkten 4). En förundersökning ska inledas så snart det på grund av angiv- else eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket rätte- gångsbalken). Under förundersökningen ska utredas vem som skäl- igen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot honom samt målet så beredas, att bevisningen kan vid huvudförhandlingen förebringas i ett sammanhang (23 kap. 2 § rätte- gångsbalken). Beslut om att inleda förundersökning fattas av en polis eller åklagare. När det däremot gäller en utredningen enligt 31 § LUL får en sådan utredning inledas, men det finns alltså ingen obligatorisk skyldighet för polis och åklagare att inleda en sådan utredning. Till skillnad från en förundersökning som har brottet till utgångspunkt Handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheten avser en utredning enligt 31 § LUL alltid en viss person och frågan om inledande av en sådan utredning kan därför aktualiseras först när misstanken mot denne är tillräckligt väl underbyggd för att en utredning ska framstå som motiverad.TPF1FPT När det gäller utredning med stöd av första punkten i 31 § LUL kan såväl socialtjänst som polis och åklagare ta initiativet till att inleda en utredning. En uttrycklig begäran från för att en utredning ska inledas behövs alltså inte utan det är tillräckligt att polis eller åklagare kan anta att en sådan utredning har betydelse för hjälpinsatser med avseende på den unge. Behörig att leda utredningen är såväl åklagare som polis. När- mare anvisningar om vem av polis eller åklagare som ska leda utred- ningen finns i och före- skrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brott- mål (ÅFS 2005:9, RPSFS 2005:11, FAP 403-5). Av föreskrifterna framgår att fördelningen av ansvaret för utredningar enligt 31 § LUL följer samma principer som gäller vid fördelningen av ansvaret för ledningen av förundersökningar. Föreskrifterna innebär i prak- tiken att polisen ska leda utredningar enligt 31 § LUL när saken är av enkel beskaffenhet. I bilagan till föreskrifterna finns en lista på vilka brott som ska betraktas vara av enkel beskaffenhet. Exempel på sådana är stöld, misshandel och skadegörelse om den inte upp- kommit genom brand. I föreskrifterna regleras vidare i vilka fall åklagarinträde ska ske, bl.a. föreskrivs att åklagare ska överta ledningen när någon som är ska höras under förundersökningen och utsagan kan antas få särskild betydelse för utredningen. När det är fråga om t.ex. gäng- brottslighet där de misstänkta är såväl över som är det naturligt att åklagaren är undersökningsledare i fråga om samtliga misstänkta. Att åklagaren leder en utredning innebär i praktiken att polisen utför de utredningsåtgärder som åklagaren ger direktiv om och verkställer de beslut om tvångsmedel m.m. som åklagaren fattar. 1TP PT Se JO 2001/02 s. 62. Handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheten 6.2Brå:s rapport 2007:16 Barn som begår brott. Polisens hantering av misstänkta personer Regeringen gav (Brå) i uppdrag att, i samverkan med , kartlägga 31 §- utredningar. I uppdraget ingick att ta reda på hur många sådana utredningar som genomförs, på vilka grunder de görs samt vilket innehåll och vilken kvalitet de har. I uppdraget ingick även att ta reda på vilka ändringar som måste till för att information om antalet utred- ningar ska kunna ingå i den officiella kriminalstatistiken. Dessutom ingick att klarlägga hur reglerna för brottsskadeersättning tillämpas när gärningsmannen är . Brå presenterade resultaten av kartläggningen och sina syn- punkter i rapporten som begår brott. Polisens hantering av misstänkta personer (Brå:s rapport 2007:16). I det följande finns en sammanfattning av de resultat och slutsatser som Brå presenterar i rapporten beträffande handläggningen vid polisen. I avsnitt 9.2.5 finns uppgifter om Brå:s studie av hur reglerna för brottsskadeersättning tillämpas. 6.2.1Anmälningar som leder till utredning gjordes 31 §-utredning i nära en femtedel av alla anmälningar med en misstänkt person . Brå konstaterar att variationen mellan landets 21 polismyndigheter är anmärknings- värt stor, från drygt hälften i de myndigheter där störst andel utreds, till där minst andel utreds. I Brå:s rapport påpekas att det finns vissa oklarheter kring 31 §-utredningar och man kan inte ute- sluta att de fyra femtedelar av anmälningarna där inte någon 31 §- utredning gjorts ändå utretts i någon form. Förhör med misstänkta barn sker nämligen även inom ramen för långtgående förstahands- åtgärder (23 kap. 3 § 3 stycket ). I de fall för- undersökning inletts förhörs också misstänkta barn inom ramen för förundersökningen. Man skulle kunna tänka sig att arbetsbelastningen hos myn- digheten är en faktor som påverkar andelen 31 §-utredningar, och att ju fler anmälningar med misstänkta barn en myndighet hand- Handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheten lägger, desto mindre andel hinner man utreda. Brå:s studie visar dock att något sådant samband inte finns. Som beskrivits tidigare kan dock samma utredningsinsatser inom ramen för långtgående förstahandsåtgärder ha gjorts i anmäl- ningar där 31 §-utredning inte ägt rum. Man kan därför inte av resultatet av undersökningen sluta sig till att lika mycket informa- tion inte finns kring de anmälningar som ej utretts enligt 31 § LUL. Ser man till vilka olika typer av brott som utreds så är det vanligare att grövre brott utreds. Vanligast är rån som utreds i drygt sex av tio fall, följt av inbrottsstöld och grov misshandel där knappt hälften utreds. Olovlig körning, ärekränkning och ofredande utreds i minst utsträckning. Även om en liten andel stöld och snatteri utreds, gör det faktum att dessa brott är så vanliga att det är de i särklass van- ligaste brotten som utreds. Det kan tyckas när man tar del av Brå:s undersökning att vissa brott utreds i ganska liten utsträckning i förhållande till dess grov- het. Exempel på sådana är grov misshandel och rån som inte utreds i drygt hälften respektive en dryg tredjedel av fallen. Denna om- ständighet gjorde att Brå för att få en bättre uppfattning om händ- elserna kompletterade datainsamlingen med fritextfälten i de anmäl- ningar om grov misshandel och rån där polismyndigheterna uppgivit att de inte gjort någon 31 §-utredning. Av totalt 19 anmälningar rörande ej utredd grov misshandel gick det att få fram fritexten i 16 fall. Av 44 anmälningar om rån har 38 granskats. I det följande redo- visas vad som framkom vid granskningen av fritextfälten rörande dessa anmälningar. En genomgång av fritexterna för icke utredda brott som anmälts som grov misshandel visade att hälften i realiteten inte inrymde något fall av grov misshandel. I fem av anmälningarna beskrivs händelsen i fritexten som ett försök alternativt en förberedelse till grov misshandel och i dessa fall har alltså inte målsäganden utsatts för våld i fysisk mening. I två anmälningar beskrivs händelsen som att den utpekade har kastat ett föremål som träffat målsäganden. Handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheten dessa två fall är det ytterst oklart om det funnits något uppsåt och det är tveksamt om det går att beskriva gärningen som livsfarlig, hänsynslös eller rå. Den återstående anmälan handlar visserligen om våld i fysisk mening, men händelsen beskrivs som ett slagsmål mellan den utpekade och målsäganden och av de uppgifter som finns framgår inte något som tyder på att det handlar om en grov miss- handel. Av de åtta anmälningar som rör sig om misshandel som kan betraktas som grov är det två som rör våld inom familj. I ett av dessa framkommer av fritexten att den misstänkte har kontakt med Barn- och ungdomspsykiatrin och han bedöms i samband med det inträffade vara i behov av akut vård och förs till Barn- och ung- domspsykiatrin av polisen. Att det inte görs en utredning i detta fall ter sig naturligt då det står helt klart vem som begått brottet och personen redan har en insats från samhället. I det andra fallet som rör våld inom en familj lämnar målsäganden och övriga fam- iljemedlemmar så mycket information rörande bakgrund och orsaker till det inträffade att vidare polisutredning inte torde kunna tillföra något. I de sex återstående anmälningarna har polisen inte inlett en utredning enligt 31 § LUL trots att det rör sig om mycket allvarlig brottslighet med omfattande personskador som följd och att det fanns åtminstone en person som misstänktes för varje brott. I dessa fall finns det ej något angivet i fritexten som ger svar på varför man inte inlett en utredning. När det gäller de 44 anmälningar om rån där 31 §-utredning inte gjorts har fritexterna i 38 av dessa studerats på samma sätt som anmälningarna om grov misshandel. En genomgång av dem visar att det i samtliga fall utom ett rör sig om personrån. I de flesta av dessa är det en jämnårig som utsatts för brottet. Det är vanligen mobiltelefoner eller kontanter som till- grips. I några fall har även cyklar tillgripits. Generellt skiljer sig inte dessa 38 rån i någon större utsträckning från de rån där 31 §-utred- ning gjorts. I 22 av de studerade anmälningarna har inget våld använts. I dessa fall har gärningspersonen eller personerna tilltvingat sig gods genom hot om våld. I de 16 anmälningar där gärningspersonen Handläggningen vid polis- och åklagarmyndigheten använt våld vid rånet finns ett fall där målsäganden utsatts för mycket kraftigt våld och förts till sjukhus. I resterande anmälningar framgår det i ungefär hälften av fallen att målsäganden har mindre allvarliga skador efter våldet, såsom skrubbsår, blåmärken, bulor etc. I resterande hälft finns antingen angivet i fritexten att mål- säganden inte har några synliga skador, eller så nämns inte sådana över huvud taget. Finns det då något som skiljer de outredda rånen från de utred- da? Två skillnader går att finna i fritexterna. För det första är andelen misstänkta personer högre bland de outredda. I sex av 38 outredda anmälningarna finns en misstänkt . Motsvarande uppgift för de utredda anmäl- ningarna är endast två av 72 anmälningar. Förklaringen är att lagstift- ningen kräver att det ska finnas synnerliga skäl för att en 31 §-utred- ning ska få inledas om den misstänkte är . För det andra saknar åtta av de 38 anmälningarna uppgifter om en misstänkt person. Vissa anmälningar innehåller endast ett sig- nalement på gärningspersonen, vissa innehåller uppgifter om vad gärningspersonen heter i förnamn, vilket område han eller hon upp- givits bo i och liknande. I dessa fall är det osäkert om det över huvud taget finns någon som kan misstänkas för brottet, och därigenom bli föremål för en 31 §-utredning. Det fall som nämnts ovan där målsäganden utsatts för mycket kraftigt våld är ett sådant. Varför beslutsgrunden misstänkt yngre än använts för att avskriva dessa anmälningar går ej att klargöra. De outredda anmälningar om rån där det misstänkta barnet är eller de där det inte finns någon misstänkt person angiven utgör en tredjedel av samtliga outredda anmälningar. Var- för resterande två tredjedelar ej utretts går ej att svara på. Brå:s undersökning visar att det är vanligast att polisen genomför en 31 §-utredning för att den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge. I drygt hälften av utredningarna anför polisen detta som skäl till att utredningen gjorts. En knapp femtedel av utredningarna har genomförts av polisiära skäl, majoriteten av dessa för att utreda om någon person tagit del i brottet.