sou · GVB392 · 2008-01-01 00:00:00 — exemplet är 5 § i lagen om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens administration (jfr prop. 2003/04:40, s. 43 ff.). Enligt denna bestämmelse döms den som, vid användning av självbe- tjäningstjänster som avses i lagen, uppsåtligen eller av grov oaktsam- het lämnar oriktig uppgift eller förtiger sanningen, om uppgifterna lämnas på heder och samvete enligt bestämmelse i författning och åtgärden innebär fara i bevishänseende. Påföljden är böter eller fängelse . Om gärningen är belagd med straff i eller i bidragsbrottslagen ska inte dömas till ansvar enligt denna bestämmelse. En motsvarande bestämmelse har beträf- fande elektronisk ingivning till införts i 30 kap. 2 § första stycket 3 och andra stycket aktiebolagslagen (2005:551), jfr prop. 2005/06:135, s. 34 ff., se vidare avsnitt 6.8.1.4 nedan. I propositionen till lagen om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens administration beskrevs regeringens planer att tillkalla en utredare för en översyn av 14 och 15 kap. brotts- balken. Frågan om ett straffrättsligt ansvar för lämnande av oriktiga uppgifter vid användning av självbetjäningstjänster kunde emeller- tid inte anstå till dess den framtida utredningens förslag genomförts. Av detta skäl föreslogs en specialstraffrättslig bestämmelse enbart för nu aktuella tjänster (jfr prop. 2003/04:40, s. 46 f.). Mot bakgrund av redogörelsen ovan står till en början klart att straff- ansvar för oriktiga uppgifter som lämnats på heder och samvete kan aktualiseras enligt en mängd bestämmelser. Rättsläget beträffande straffbudens närmare avgränsning och frågor om konkurrens mellan dem är inte klart. Sedan våra direktiv beslutades har nya specialstraff- rättsliga särregleringar införts. De ikraftträdda straffbestäm- melserna i bidragsbrottslagen innebär ytterligare överlappningar av det område som faller inom 15 kap. 10 §. Bestämmelserna i bidrags- brottslagen har dessutom strängare straffskala och ska konsumera brott mot 15 kap. 10 §. I ljuset av detta framstår tillämpnings- utrymmet för bestämmelsen om osann försäkran respektive vårdslös försäkran som begränsat. Vår uppgift har emellertid inte varit att ompröva behovet av bestämmelserna i 15 kap. 10 § utan att anpassa dem till ny teknik. Från allmänna utgångspunkter är dock en generell reglering att föredra framför ett antal specialstraffrättliga bestämmelser med begränsad tillämplighet. Lagtextens krav på skriftlig utsaga måste bytas ut. Det har visser- ligen inte prövats i rättspraxis om kravet på skriftlighet utesluter straffansvar för lämnande av oriktiga uppgifter i en elektronisk hand- ling, men en ny, anpassad och tydligare reglering bör göras fri från det som bidragit till osäkerheten. Utöver att alltjämt omfatta upp- gifter som lämnas i skrift på papper måste bestämmelsen anpassas till nya förhållanden. Dagens bestämmelse kräver enligt sin ordalydelse att utsagan ska vara skriftlig, men säger därutöver inget om utsagans form. Det krävs enligt lagtexten t.ex. inte att utsagan ges i en urkund. Enligt förarbetsuttalanden krävs inte mer än att utsagan ska framstå som egenhändigt utställd av uppgiftslämnaren (NJA II 1948 s. 471 f.). En annan sak är att sådana skriftliga utsagor även kan vara urkun- der enligt 14 kap. 1 §. Krav på skriftlighet fyller ett antal olika funktioner, bl.a. att ute- sluta möjligheten till muntlig kommunikation, att säkra att informa- tionen lagras för senare användning, att utgöra en varningsfunktion till individen angående de uppgifter han eller hon lämnar och det ansvar som kan komma att följa om uppgifterna är oriktiga, att säkra bevisning så att den som avger en oriktig utsaga kan göras ansvarig för detta och att underlätta handläggningen hos administrativa myndigheter. Från straffrättsliga utgångspunkter är inte minst var- ningsfunktionen av stor betydelse. Det straffbestämmelsen avser att förhindra är att myndighet eller annan lägger oriktiga eller ofullständiga uppgifter till grund för rättshandling eller beslut i de fall uppgifternas korrekthet och fullständighet ansetts särskilt viktiga. För dessa fall har därför i lag eller annan författning införts ett krav på att uppgifterna lämnas på heder och samvete eller annan liknande försäkran. I motsats till för- falskningsbrotten, är det inte formen för uppgiftslämnandet som är det viktiga. Det centrala är i stället innehållet i de lämnade uppgifter- na. Med den utgångspunkten bör straffansvaret inte primärt knyta an till hur en uppgift lämnas. De skäl bakom skriftlighetskravet som redovisats ovan medför emellertid enligt vår mening att straff- ansvaret inte bör omfatta uppgifter som lämnas muntligen, något som tydligt bör komma till uttryck i lagtexten. Enligt 14 § förvalt- ningslagen (1986:223) har enskild visserligen rätt att under vissa för- utsättningar lämna uppgifter muntligt i ett ärende som avser myndig- hetsutövning mot enskild. Även om sådana muntliga uppgifter kan påverka rätten till eller storleken av t.ex. en ersättning torde upp- giftslämnandet i sådana fall enligt vår bedömning inte kunna ske på heder och samvete enligt de materiella bestämmelserna. Givet be- stämmelsens skyddsintresse bör några ytterligare inskränkningar be- träffande formerna för uppgiftslämnandet inte uppställas i brotts- balksbestämmelsen. Detta bör i stället regleras i materiella bestäm- melser. En ny anpassad reglering skulle därför kunna utformas efter förebild av bestämmelsen om skattebrott i 2 § skattebrotts- lagen (1971:69), där straffansvar föreskrivs för den som på annat sätt än muntligen lämnar oriktig uppgift m.m. Det avgörande är om den bristfälliga uppgiften för vederbörande myndighet framstår eller bort framstå som ett tjänligt bevismedel. En ytterligare fråga är vilken typ av försäkran som straffansvaret ska avse. Enligt dagens reglering omfattas edlig förpliktelse, heder och samvete respektive annan dylik försäkran. Enligt våra sökningar i rättsdatabaser förekommer i lag eller annan författning endast uttrycket på heder och samvete. Det skulle därför finnas anledning att mönstra ut begreppet edlig förpliktelse. Av legalitetshänsyn bör inte någon hänvisning göras till någon ytterligare opreciserad för- säkran. Bestämmelsen har vidare delvis karaktären av blankettstraffbud, eftersom kravet på hur uppgifterna lämnas finns i de materiella be- stämmelserna. Begreppet författning som anges i den nuvarande lydelsen kan anses medge att sådana bestämmelser skulle kunna med- delas t.ex. i myndighets föreskrifter. Eftersom fängelse ingår i straffskalan skulle bestämmelsen därmed kunna utgöra ett otillåtet blankettstraffbud (jfr rättsfallet NJA 2005 s. 33). I lagtexten bör därför krävas att kravet på heder och samvete meddelats antingen i lag eller i förordning från regeringen. 6.8.1.4Straffbestämmelser som bör upphävas På grund av den osäkerhet som funnits beträffande rekvisitet skriftlig utsaga har, som beskrivits ovan, specialstraffrättsliga bestämmelser införts. De bestämmelser som avses är 5 § lagen (2004:115) om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens admini- stration, 30 kap. 2 § första stycket 3 och andra stycket aktiebolags- lagen (2005:551). Med den av oss föreslagna lydelsen av 15 kap. 10 § finns inget behov av dessa bestämmelser. De bör därför upp- hävas. Regeringen har i propositionen 2007/08:35 Elektronisk ingivning för vissa finansiella företag, m.m. föreslagit nya straffbestämmelser motsvarande den i aktiebolagslagen i 21 kap. 1 a § första stycket 3 och andra stycket försäkringsrörelselagen (1982:713), 12 kap. 1 § första stycket 3 och andra stycket sparbankslagen (1987:619) och 14 kap. 1 § första stycket 3 och andra stycket lagen (1995:1570) om medlemsbanker. Propositionen har dock vid tryckningen av vårt betänkande inte blivit föremål för behandling. Vi lämnar därför inte förslag till upphävande av dessa bestämmelser. I har upprättats promemorian Elektronisk ingivning för ekonomiska föreningar och vissa andra företag, där motsvarande förslag lämnas för bl.a. lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Promemorian, som har remissbehandlats, bereds i (Dnr Ju2007/753/L1). Bedömning: Det finns ett behov av att straffbelägga upprättande av skenhandlingar i vissa fall även när de inte har urkundsstatus. En särskild reglering som straffbelägger upprättande av skenhand- ling, och brukande av sådan handling, skulle också ge en tydligare reglering än i gällande rätt. Förslag: Den som för skens skull upprättar faktura, kvitto eller annan handling i en rättslig eller ekonomisk angelägenhet, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för upprättande av skenhandling till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . Den som åberopar eller på annat sätt använder skenhandling som avses i första stycket, döms, om åtgärden innebär fara i bevis- hänseende, för brukande av skenhandling enligt vad där sägs. Dagens bestämmelse om osant intygande i 15 kap. 11 § brotts- balken kan sägas omfatta två typfall. För det första reglerar bestäm- melsen att någon i intyg eller annan urkund lämnar osann uppgift om vem han är eller om annat än egna angelägenheter och för det andra att någon för skens skull upprättar en urkund rörande rätts- handling. I bestämmelsen straffbeläggs dessutom som brukande av osann urkund att åberopa eller eljest begagna sådan osann urkund. Sakligt sett ligger de två typfallen av osant intygande relativt långt ifrån varandra. Det finns redan av det skälet anledning att överväga om de inte i stället borde regleras i olika bestämmelser. dock att beakta de konsekvenser som såväl den tekniska utveck- lingen som utredningens förslag till nytt urkundsbegrepp innebär för den nu aktuella paragrafen. Det är inte ovanligt att ekonomisk brottslighet, t.ex. i form av bokföringsbrott eller andra redovis- ningsrelaterade brott, begås med hjälp av fabricerade fakturor och andra för skens skull producerade handlingar rörande rättshandlingar. Dessa kan vara såväl falska som osanna. Om handlingarna har ur- kundsstatus och är falska kan ansvar för urkundsförfalskning bli aktuellt. Innehåller sådana urkunder osanna uppgifter kan straffansvar komma i fråga för osant intygande. Beroende på omständigheterna kan ansvar utdömas för osant intygande och t.ex. bokföringsbrott eller skattebrott i s.k. brottskonkurrens. En traditionell pappersfaktura kan utgöra en urkund, förutsatt att handlingen uppfyller de krav som ställs för urkundskvalitet, jfr avsnitt 2.3.1.1 ovan. Det är emellertid allt vanligare att näringsidkare i sin bokföring har fakturor i elektronisk form – s.k. e-fakturor – som varken uppfyller gällande rätts eller våra förslags krav på en handling för att den skall ha urkundsstatus. När t.ex. bokförings- brott eller skattebrott begåtts med hjälp av osanna e-fakturor kan ansvar för osant intygande endast undantagsvis aktualiseras, efter- som fakturorna vanligtvis inte har en sådan utställarangivelse att kraven för urkundsstatus är uppfyllt. Visserligen kan förekomsten av osanna räkenskapshandlingar i vissa fall medföra att huvudbrottet ges ett högre straffvärde eller bedöms enligt en strängare straffskala, men den skillnad i den rättsliga bedömningen som ändå blir kon- sekvensen av regleringen framstår inte som sakligt motiverad. Enligt vår mening bör därför en särskild bestämmelse införas, vilken tar sikte på nu aktuella fall. Därigenom skulle en reglering tillskapas som är avsevärt tydligare än dagens. Gärningsbeskriv- ningen i bestämmelsen bör omfatta fall där någon för skens skull upprättar faktura, kvitto eller annan handling. Straffansvaret får dock inte bli alltför vidsträckt. Regleringen bör också i huvudsak motsvara dagens reglering, där straffansvaret endast omfattar för skens skull upprättade urkunder rörande rättshandlingar. Därför bör dessutom den begränsningen göras att upprättandet av skenhand- lingen ska ske i en rättslig eller ekonomisk angelägenhet. Det ska för straffansvar vidare krävas att åtgärden har inneburit fara i bevis- hänseende. I jämförelse med dagens reglering innebär vårt förslag den utvidgningen av det straffbara området, att upprättande även av t.ex. fakturor som inte har urkundsstatus kriminaliseras, förutsatt att övriga förutsättningar för straffansvar är för handen. av vad som ovan anförts om att även sådana handlingar kan utgöra verktyg för annan brottslighet, är detta enligt vår mening sakligt motiverat. Med utgångspunkt i dagens reglering bör även ett brott för brukande av skenhandling finnas. Vad gäller straffskalan för det nya brottet är det naturligt att utgå från vad som gäller för osant intygande och brukande av osann urkund. Det har från rättsvårdande myndigheter i annat sammanhang påtalats att straffskalan för nu aktuella brott bör höjas och ligga på samma nivå som straffskalan för urkundsförfalskning, dvs. fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . Skälet härtill har angetts vara att det vid ekonomisk brottslighet ofta används oriktiga handlingar, som antingen är falska eller osanna och att detta medför omotiverade skillnader i straffvärde- och preskriptionshänseende, enbart beroen- de på handlingens beskaffenhet. Vi har förståelse för dessa synpunk- ter. En sådan förändring av straffskalan för brotten skulle emellertid ligga utanför vårt uppdrag så som det formulerats i direktiven. Vi har därför avstått från att överväga den frågan närmare utan stannat för ett förslag som innebär att dagens straffskalor för osant in- tygande och brukande av osann urkund blir förebild för straff- skalan även för de nya brotten. Förslag: Den som i urkund lämnar osann uppgift om vem han är eller om annat än egna angelägenheter, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för osant intygande till böter eller fängelse . Är brottet med hänsyn till att det innefattar missbruk av tjänsteställning eller annars att anse som grovt, döms till fängelse i högst . Den som åberopar eller på annat sätt använder osann urkund som avses i första stycket, döms, om åtgärden innebär fara i bevis- hänseende, för brukande av osann urkund enligt vad där sägs. Följande straffbestämmelser upphävs: 19 kap. 11 a § tredje stycket jordabalken, 30 kap. 2 § första stycket 1 och 2 samt tredje stycket aktie- bolagslagen (2005:551), 8 kap. 3 a § fjärde stycket årsredovisningslagen (1995:1554) Som framgått av avsnitt 6.8.2 ovan föreslår vi att den del av brottet osant intygande som avser upprättande av urkund rörande rättshand- ling för skens skull regleras i en separat bestämmelse. Såvitt angår den del av bestämmelsen som avser lämnande av osann uppgift i urkund om vem han är eller om annat än egna angelägenheter avser vi inte att lämna några förslag till förändringar i sak utöver den anpassning som följer av vår nya urkundsdefinition. Det är enligt vår uppfattning en lämplig ordning att straffsanktionen för läm- nande av osanna sådana uppgifter förutsätter att uppgifter lämnas i särskild form, dvs. i en urkund. Vi föreslår endast den språkliga förändring det innebär att utmönstra ordet intyg som exempel på urkund där dylika osanna kan lämnas. 6.8.3.1Särregleringar och upphävande av dessa Som vi berört ett antal gånger har osäkerheten kring ur- kundsbegreppet och dess tillämplighet på elektroniska rutiner för- anlett lagstiftaren att införa specialstraffrättsliga bestämmelser på olika rättsområden. Beträffande de fall när någon lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter på heder och samvete har de nya be- stämmelserna utformats med förebild i bestämmelsen i 15 kap. 10 § om osann försäkran och vårdslös försäkran, se avsnitt 6.8.1 ovan. Det finns också ett antal bestämmelser som utformats med förebild i 15 kap. 11 §. Det handlar om 19 kap. 11 a § tredje stycket jordabalken, 30 kap. 2 § första stycket 1 och 2 samt tredje stycket aktiebolagslagen (2005:551) och 8 kap. 3 a § fjärde stycket årsredo- visningslagen (1995:1554). Även beträffande dessa har regeringen i propositionerna anfört att särregleringen är behövlig i avvaktan på att de förslag vi presenterar lett till lagstiftning (se prop. 2005/06:28 Elektroniskt ansökningsförfarande i inskrivningsärenden, m.m., s. 29 resp. prop. 2005/06:135 Elektronisk ingivning till , s. 35). Vad de nu aktuella bestämmelserna reglerar är två typer av fall. Det första gäller att någon lämnar osann uppgift i visst intyg eller urkund som upprättats i elektronisk form (30 kap. 2 § första stycket 1 aktiebolagslagen). Det andra typfallet gäller att någon orik- tigt intygar att en elektronisk handling överensstämmer med origi- nalet (övriga bestämmelser). Enligt bestämmelsen i 30 kap. 2 § första stycket 1 aktiebolags- lagen finns det uppenbarligen urkunder i elektronisk form, något som det varit vår uppgift att klarlägga. Ordvalet i bestämmelsen kan enligt vår mening ifrågasättas. I propositionen 2007/08:35 Elek- tronisk ingivning för vissa finansiella företag, m.m., lämnas förslag till samma typ av bestämmelse att införas i bl.a. sparbankslagen, lagen om medlemsbanker och försäkringsrörelselagen. Regeringen föreslår dock att termen urkund ersätts med handling. Förslaget är föranlett av remissynpunkter lämnade av och för att inte föregripa de förslag som lämnas i detta betänkande. Även enligt vårt förslag kommer straffansvar för osant intygande att förutsätta att den osanna uppgiften lämnas i en urkund. Enligt ordalydelsen av de bestämmelser som åsyftas krävs, med undan- tag för 30 kap. 2 § första stycket 1 aktiebolagslagen, inte att upp- giften lämnas i urkund. Mot den bakgrunden skulle det kunna ifråga- sättas om vårt förslag till 15 kap. 11 § verkligen täcker alla de fall som aktuella särregleringar träffar. När uppgifter eller vidimering lämnas i elektronisk form enligt aktiebolagslagen, torde det förutsätta att uppgiftslämnaren eller vidimanten använder sig av en avancerad elektronisk signatur enligt lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer (jfr 1 kap. 13 § aktiebolagslagen). Detsamma gäller vid ingivande av årsredovisning i ett aktiebolag till (jfr 2 kap. 7 § års- redovisningslagen). Vad gäller oriktiga bestyrkanden enligt jorda- balken och årsredovisningslagen eller ingivande av ett oriktigt fast- ställelseintyg i elektronisk form enligt årsredovisningslagen har i lag inte fastställts några särskilda krav på den elektroniska signatur som används. I stället har det delegerats till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att besluta närmare före- skrifter om detta. Beträffande ingivning till har regeringen bemyndigat att meddela föreskrifter (jfr 2 a § aktiebolagsförordningen [2005:559]). Sådana föreskrifter har meddelats i , bl. a. BOLF 2006:4 och BOLF 2006:5. I fråga om det elektroniska ansökningsför- farandet i inskrivningsärenden har det överlämnats till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att avgöra vilka säker- hetslösningar som bör väljas. Enligt vad vi inhämtat har något sådant system ännu inte kommit på plats inom . Av vad som uttalats i propositionen anser vi oss kunna utgå ifrån att en likvärdig säkerhetslösning, som den som föreskrivs i aktie- bolagslagen, kommer att användas (jfr prop. 2005/06:28, s. 22 f.). Enligt vår bedömning kommer därför uppgifter och bestyrkan- den som lämnas i enlighet med de nämnda bestämmelserna att läm- nas i sådan form att de, även med vår definition av urkundsbegreppet i föreslagna 14 kap. 1 § andra stycket 2, lämnas i urkund. Enligt vår bedömning kommer därför 15 kap. 11 §, tillsammans med den nya utformningen av 14 kap. 1 §, att medföra att nu aktuella bestäm- melser blir överflödiga. De bör därför upphävas. I propositionen 2007/08:35 Elektronisk ingivning för vissa finansiella företag, m.m. lämnar regeringen förslag till särregleringar med förebild i 15 kap. 11 §. Det handlar om förslagen till 21 kap. 1 a § första stycket 1 och 2 försäkringsrörelselagen (1982:713), 12 kap. 1 § första stycket 1och 2 sparbankslagen (1987:619), 14 kap. 1 § första stycket 1 och 2 lagen (1995:1570) om medlemsbanker, 8 kap. 5 b § lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värde- pappersbolag samt 8 kap. 5 b § lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag. Som tidigare nämnts har propositionen vid tryckningen av vårt betänkande inte varit föremål för behandling, se avsnitt 6.8.1.4 ovan. Den i sagda avsnitt berörda pro- memorian från innehåller också förslag till ett antal straffbestämmelser av aktuellt slag, bl.a. i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar och i stiftelselagen (1994:1220). Förslag 15 kap. 12 § första stycket: Den som sanningslöst åberopar pass, identitetshandling eller annan sådan för enskild person utställd urkund som gällande för sig eller annan person, eller lämnar ut sådan urkund för att missbrukas på det sättet, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för missbruk av urkund till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . I 15 kap. 12 § första ledet föreskrivs om ansvar för den som miss- brukar pass, betyg eller dylik för viss man utställd urkund genom att ge sig eller annan ut för honom eller att lämna ut urkunden att sålunda missbrukas. Vi avser inte att föreslå några förändringar i sak utöver den anpassning som följer av vår nya urkundsdefinition. En konsekvens av vårt förslag blir således att även urkunder i elek- tronisk form ska innefattas i skyddet. Bestämmelsen kan bli av stor praktisk betydelse till följd av vissa risker för missbruk av de numera allmänt spridda elektroniska legi- timationshandlingarna (e-legitimation).TPF6FPT Genom den definition av urkund som vi föreslår blir en e-legitimation – på samma sätt som en traditionell legitimation – att bedöma som urkund. E-legitima- tionen har upprättats till bevis och har en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Den som missbrukar någon annans traditionella ID-handling genom att ge sig ut för att vara honom eller henne eller lämnar ut ID-handlingen för att missbrukas på det sättet kan således enligt vårt förslag göra sig skyldig till missbruk av urkund. På samma sätt kan enligt vårt förslag straffansvar komma i fråga om någon legitimerar sig t.ex. i en elektronisk tjänst med en annan persons e-legitimation. Situationen ligger dock mycket nära en förfalskningssituation där gärningsmannen, genom att använda annan persons e-legitimation, skrivit annan persons namn. Om förutsättningar för straffansvar för urkundsförfalskning är uppfyllda ska ansvar inte utdömas enligt denna bestämmelse. Utöver det sagda föreslår vi endast språkliga moderniseringar. Bedömning: Att sanningslöst utge en handling för riktig kopia av urkund utgör inte ett missbruk av själva urkunden, vilket den nuvarande brottsbeteckning i 15 kap. 12 § uttalar. En särskild reglering, med egen brottsbeteckning, bör därför införas. En sådan bestämmelse bör även vara tillämplig på elektroniska handlingar. Förslag 15 kap. 12 § andra stycket: För missbruk av handling döms den som sanningslöst utger handling för att vara riktig kopia av viss urkund, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, till det straff som sägs i första stycket. 6TP PT Sådana legitimationer fungerar i princip analogt med en fysisk ID-handling på så sätt att e- legitimationen knyter vissa identitetsuppgifter till en persons unika kännetecken. Fysiska kännetecken i form av foto och namnteckning är personliga och kan svårligen förfalskas. Detta ger tilltro till att den person som överensstämmer med kännetecken på ID-handlingen, har den identitet som framgår av handlingen. I stället för en framställningsprocedur med fysiska tecken på äkthet och originalkvalitet, såsom tryck med svårförfalskade mönster, förser den som utfärdar en e-legitimation den elektroniska handlingen med en elektronisk motsvarighet till en underskrift som knyter legitimationen till utställaren som juridisk person (en s.k. elek- tronisk stämpel).