sou · GVB329 · 2008-01-01 00:00:00 — värdepåverkan som beror på verksamheten på den exproprierade delen, ersätts inte enligt denna bestämmelse, utan regleras i 4 kap. 2 § expropriationslagen. Fastighetsägaren kan som nämnts även vara berättigad till annan ersättning för skada som inte täcks av löseskilling och intrångs- ersättning. Annan ersättning avser dock enbart skador av ekonomisk art. Den ekonomiska skadan kan bestå antingen i att fastighetsägaren drabbas av en direkt utgift eller att denne går miste om en påräknad inkomst.18 Lika med kontanta inkomster anses dels värdet av natura- förmåner, dels värdet av eget arbete som fastighetsägaren utför och annat sådant som med någon grad av säkerhet kan skattas i pengar. Som redan har nämnts kompenseras inte affektionsvärden och lik- nande. Syftet med ersättningen skall även här vara att ge fastighets- ägaren möjlighet att bibehålla det ekonomiska läge som skulle ha förelegat om någon expropriation inte hade skett.19 Liksom inom skadeståndsrätten måste det föreligga ett adekvat orsakssamman- hang mellan expropriationen och skadan. I allmänhet skall ingen ersättning utgå om skadan skulle ha inträffat även om expropria- tionen inte hade kommit till stånd. Om förhållandena är sådana att skada under alla förhållanden skulle ha inträffat men expropriationen gör skadan större än annars, bör ersättningen begränsas till mer- beloppet.20 I vissa speciella situationer kan emellertid gällande regler om konkurrerande skadeorsaker leda till en annan bedömning. Värdetidpunkt är den tidpunkt till vilken uppskattningen av expropriationsskadan skall hänföras. Detta innebär bl.a. att värde- grundande faktorer som fastighetens skick och användning samt planförhållanden och prisnivåer skall knytas till den tidpunkten. Enligt lagmotiven skall bestämmande av löseskilling och intrångs- ersättning hänföras till förhållanden då expropria- tionsmålet slutligt avgörs.21 En konsekvens av detta är att värde- tidpunkten förskjuts vid överklagande. 17Norell a.a. s. 156 f. samt 1999:7 och 1991:6. 18Jfr NJA 1960 s. 125 (I och II). 20Åke och Hans Stark, Expropriationslagen, En kommentar, 2 uppl., s. 193 f. 174–178. Undantag från huvudregeln i 4 kap. 1 § expropriationslagen Från principen om att ersättning skall utgå för marknadsvärdet finns undantag. De viktigaste undantagsreglerna är bestämmelserna i 4 kap. 2 § respektive 4 kap. 3 § första stycket expropriationslagen. I 4 kap. 2 § expropriationslagen (den s.k. influensregeln) föreskrivs att om det företag för vars genomförande en fastighet exproprieras har medfört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknads- värde så skall löseskillingen bestämmas på grundval av det marknads- värde fastigheten skulle ha haft om sådan inverkan inte hade före- kommit. Vad som har sagts skall dock enligt bestämmelsen endast gälla i den mån det finnes skäligt med hänsyn till förhållan- dena i orten eller till den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämförbara förhållanden. En förutsättning för att denna regel skall tillämpas är således att expropriationsföretaget har medfört in- verkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde (väsentlig- hetsrekvisitet). I sammanhanget skall beaktas dels den faktiska för- ändringen, dels förändringens relativa storlek. Om förändringen har varit av den storlek som krävs enligt regeln, räknar man fram det marknadsvärde som fastigheten skulle ha haft, om sådan in- verkan inte hade förekommit. Ersättningen skall i sådana fall motsvara detta marknadsvärde i den mån det är skäligt med hänsyn till vad som är orts- eller allmänvanliginverkan (orts- respektive allmänvanlighetsrekvisitet).22 Vid denna bedömning beaktas såväl företagets positiva (s.k. företagsnytta) som dess negativa (s.k. företagsskada) inverkan på marknadsvärdet. Vid expropriation av del av fastighet skall vad som i bestämmelsen anges om beräkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om värdet före expropriationen. Detta medför att marknadsvärdet före expropria- tionen beräknas till det värde fastigheten skulle ha haft om någon inverkan av företaget inte hade förekommit om det är skäligt med hänsyn till orts- eller allmänvanlighetsrekvisitet, medan marknads- värdet efter expropriationen, dvs. på restfastigheten, alltid beräknas med beaktande av en sådan inverkan. Det bör observeras att reg- lerna i 4 kap. 2 § endast tar sikte på fastighetens marknadsvärde- 22 och a.a. s. 206 f. samt jfr NJA 2003 s. 619 (s.k. Ålberga-målet), NJA 1977 s. 424 och NJA 1999 s. 385. minskning och inte den ekonomiska skada som i övrigt kan orsakas av expropriationsföretaget. Vid expropriation av del av fastighet er- sätts sådan företagsskada som går utöver vad som är orts- eller allmänvanligt eller som inte skäligen skall tålas. Orts- eller allmän- vanlig företagsnytta får om det är skäligt fastighetsägaren tillgodo- räkna sig utan avräkning mot skadan i övrigt. Ett annat undantag från huvudregeln är bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket expropriationslagen (den s.k. presumtionsregeln), som innebär att en ökning av en fastighets värde i vissa fall skall antas bero på förväntningar om en ändring av markens tillåtna användningssätt. Syftet med bestämmelsen – som gäller oavsett för vilket ändamål expropriationen utförs – är att dämpa markvärde- stegring och dra in åt samhället viss värdestegring som är en följd av samhällets egna insatser.23 På grund av den i bestämmelsen upp- ställda presumtionen gäller detta bara så länge det inte kan visas att värdeökningen har andra orsaker. Regeln är alltså formulerad som en bevisbörderegel. Det åvilar den exproprierande att styrka att en värdeökning av någon betydelse har skett och även hur stor denna är. Det är därför nödvändigt att i målet ut- reda såväl det aktuella värdet som värdet vid den s.k. presumtions- tidpunkten. Huvudregeln är att denna ligger före ansökan om expropriationstillstånd, dock högst före talans väckande vid domstol. Detta innebär att det inte är möjligt att helt bortse från förväntningsvärden, utan det är endast sådana förväntningsvärden som har uppstått efter presumtionstidpunkten som inte är ersätt- ningsgilla. Om den exproprierande lyckas styrka att värdeökningen är av någon betydelse, förutsätts enligt presumtionsregeln att denna värdeökning beror på förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. Det ankommer då på fastighetsägaren att styrka att värdeökningen har andra orsaker för att han skall kunna till- godogöras denna ökning av fastighetens värde. I det sammanhanget skall man beakta alla förändringar i fastighetens skick som har skett . Regeln kan således leda till att expropria- tionsersättningen bestäms till ett belopp som understiger marknads- värdet. 23 och a.a. s. 211. Vid delexpropriation skall vad som i bestämmelsen anges om be- räkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om värdet före expropria- tionen. Denna regel innebär att man vid beräkningen av värdet på fastigheten före expropriationen under vissa förutsättningar skall bortse från viss värdeökning som har inträffat . När det gäller att bestämma restfastighetens värde skall emellertid denna värdeökning i princip medräknas. måste dock beaktas att expropriationen kan ha inneburit att ett övervärde som avser den odelade fastigheten har reducerats eller helt fallit bort såvitt avser restfastigheten.24 Ersättning för mark som utgör allmän plats Enligt 4 kap. 3 a § skall expropriationsersättning för mark eller annat utrymme som enligt en detaljplan skall användas för allmän plats bestämmas med hänsyn till de planförhållanden som rådde närmast innan marken eller utrymmet angavs som allmän plats. Denna be- stämmelse kom i samband med att infördes. Syftet med att införa bestämmelsen var att klarhet skall råda om vilka regler som gäller vid inlösen av allmän plats. Bestäm- melsen uttrycker samma princip som anges i 4 kap. 2 § expropria- tionslagen, dvs. att man skall bortse från verkan av expropriations- företaget när löseskillingen bestäms. Expropriationsersättningen skall bestämmas med bortseende från inverkan av den detaljplan enligt vilken marken avsättes för allmän plats.25 4 kap. 4 § expropriationslagen har följande lydelse. Har fastigheten i sin helhet tillträtts eller övergått på den exproprier- ande enligt 6 kap. 10 §, skall vid bestämmande av expropriations- ersättningen hänsyn icke tagas till sådan ändring i fastighetens värde som uppkommer därefter. Detsamma gäller i fall då fastigheten endast delvis har tillträtts eller övergått på den exproprierande, om ej värde- ändringen beror på att den återstående delens skick ändras. Har höjning i allmänna prisläget skett efter det att fastigheten till- träddes eller övergick på den exproprierande enligt 6 kap. 10 §, skall ersättningen jämkas med hänsyn därtill. 1985/86:90 s. 143. Värdetidpunkten vid förhandstillträde blir inte den tidpunkt då expropriationsmålet slutligt avgörs. I stället sker värderingen med utgångspunkt från förhållandena vid tillträdestidpunkten eller tid- punkten för äganderättens övergång. Detta gäller även om endast en del av fastigheten tillträtts eller övergått på den exproprierande. Ersättningen skall jämkas om det allmänna prisläget höjts efter tillträdestidpunkten. Däremot skall inte någon sänkning ske om prisläget sjunkit. Förutom jämkning skall även ränta (6 kap. 16 § expropriationslagen) utgå från tidpunkten för tillträdet eller då fastigheten övergått på den exproprierande på grund av s.k. kvalifi- cerat förhandstillträde. Enligt 4 kap. 5 § expropriationslagen skall, om åtgärd har vidtagits i uppenbar avsikt att höja den ersättning, som den exproprierande har att erlägga, och om skäl föreligger till det, ersättningen bestäm- mas så som om åtgärden inte vidtagits. Exproprieras särskild rätt till fastighet, skall detta, i fall då åtgärd vidtagits av fastighetens ägare i avsikt som anges där, tillämpas så att den exproprierande erhåller gottgörelse genom minskning av den ersättning som till- kommer ägaren. I denna paragraf regleras verkan av åtgärder i avsikt att höja expropriationsersättningen. Sådan kostnad som fastighetsägaren, sedan frågan om expropriation väckts, har lagt ned på fastigheten i uppenbar avsikt att höja expropriationsersättningen får inte tas i beräkning när ersättningen bestäms. Syftet med bestämmelsen är att motverka vissa typer av illojala beteenden, som inte alltid kan beaktas genom den allmänna regel som avses gälla på området, nämligen att när flera handlingslinjer är möjliga, fastighetsägaren är skyldig att inom rimliga gränser välja det handlingssätt som är förmånligast för den exproprierande.26 Regeln omfattar åtgärder som vidtagits såväl före som efter frågan om expropriation blivit väckt. 26 och , a.a. s. 230. Bevisbördan och bevisvärdering i expropriationsmål I expropriationsmål tillämpas samma principer avseende bevis- bördan som i skadeståndsrättsliga mål. Någon uttrycklig bestäm- melse finns dock inte i lagen utan vägledning för bevisbördans placering i mål om ersättning ges i förarbetena till expropriations- lagen.27 Ordningen innebär att en viss bevisbörda ligger på den som framställer ett yrkande i målet och att något mått av utredning krävs för att vinna bifall till yrkandet. Hur stark bevisning som skall behövas blir beroende av olika faktorer. Bl.a. beaktas vilken av parterna som har de största möjligheterna att förebringa bevis- ning.28 Även med den mest fullständiga utredning är det ofta inte möjligt att komma fram till ett bestämt värde utan endast till vissa gränser inom vilka värdet skall ligga. Under sådana förhållanden – att full bevisning inte alls eller endast med svårighet kan föras om skadans storlek – bestäms ersättningen efter en skälighetsuppskattning enligt 35 kap. 5 § . I förarbetena uttalas att dom- stolen då får beakta graden av sannolikhet för parternas påståenden i samband med den uppskattning som görs. Målet bör vara att på den förebragta utredningen nå fram till en ersättning som så nära som möjligt motsvarar den verkliga ekonomiska förlusten.29 Bevisbördefördelningen mellan parterna i de fall där 4 kap. 3 § expropriationslagen (presumtionsregeln) är tillämplig omfattas inte av denna ordning (se ovan). Enligt 7 kap. 1 § expropriationslagen skall som huvudregel den exproprierande svara för såväl sina egna som motpartens kostnader i ärendet om tillstånd till expropriation, i målet vid fastighetsdom- stolen och i ärendet vid expropriationsersättningens fördelning. Undantag har gjorts för sådana fall som avses i 18 kap. 6 och 8 §§ . Hänvisningen till 18 kap. 6 § inne- bär att motparten alltid skall stå för sina kostnader om han eller hon genom sådan vårdslöshet eller försummelse som anges i paragrafen har vållat kostnaderna. Genom hänvisningen till 18 kap. 8 § framgår 27Jfr NJA 2003 s. 619 (s.k. Ålberga-målet). 1971:122 s. 169. att motparten själv alltid får stå för sådana kostnader som inte varit skäligen påkallade för att tillvarata hans rätt. Andra stycket i 7 kap. 1 § innehåller en särskild regel som inskränker sakägarens rätt att vid fastighetsdomstolen få ersättning för utredningskostnaden i de fall då domstolen har meddelat utredningsbeslut enligt 5 kap. 12 § andra stycket expropriationslagen. Kostnad för utredning som före- bringats i strid mot sådant beslut ersätts bara i den mån utredningen haft betydelse för målets utgång. I högre rätt är reglerna något annorlunda. Enligt 7 kap. 3 § svarar den exproprierande för sina kostnader och för de kostnader för motparten som uppkommit genom att den exproprierande fullföljt talan. I övrigt gäller reglerna i som ovan angetts. Enligt 7 kap. 5 § expropriationslagen finns möjlighet att för- ordna om förskott på ersättning för rättegångskostnader i avvaktan på att expropriationsmålet avgörs. Bakgrunden till detta är att rätte- gångskostnaderna i expropriationsmål ofta uppgår till betydande belopp och att det kan ta innan ersättningen för rättegångs- kostnad slutligt kan fastställas. Det finns ett flertal lagar som reglerar de grundläggande förut- sättningarna för tvångsvis markåtkomst, dvs. villkor som måste vara uppfyllda för att mark (och rättigheter till mark) skall kunna förvärvas med tvång, eller när restriktioner tvångsvis kan läggas på använd- ningen av enskilda fastigheter. Ersättningsprinciperna i expropria- tionslagen tillämpas även vid tvångsförfoganden enligt annan lagstift- ning. Vi gör här en genomgång av lagar enligt vilka expropriations- lagens ersättningsregler skall tillämpas. (1987:10) innehåller bestämmelser om plan- läggning och byggande. Lagen trädde i kraft och ersatte bl.a. byggnadslag, byggnadsstadga och lag om påföljder och ingripande vid olovligt byggande m.m. Enligt den s.k. portalparagrafen innehåller lagen bestämmel- ser om planläggning av mark och vatten och om byggande (1 kap. 1 § ). Vid prövning enligt skall både allmänna och enskilda intressen beaktas enligt 1 kap. 5 § . Nya ersättningsprinciper hade införts i byggnadslagen (jfr prop. 1972:111, bil. 2) och flera angränsande lagar såsom natur- vårdslagen, väglagen och byggnadsminneslagen. Principerna inne- bar att endast intrång i den pågående markanvändningen ersätts i de situationer som leder till skadeersättning, dvs. när fastighetsägaren behåller äganderätten. Bortfall av sådana värden som grundas på förväntningar om en ändrad markanvändning ersätts således inte. Dessa principer gäller också enligt plan- och bygglagen.30 I 6 kap. regleras kommunens lösenrätt till mark inom detaljplan (I dessa situationer används även fastighetsbild- ningslagen, se nedan i avsnitt 2.3.2.). Enligt 6 kap. 17 § får kommunen lösa mark som enligt detaljplanen skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman. Kommunen får även lösa annan mark som enligt planen inte skall användas för enskilt bebyggande, om markens användning för det avsedda ändamålet inte kan anses säkerställd. Enligt 6 kap. 18 § är den som äger obebyggd mark som enligt detaljplanen är avsedd för allmän plats skyldig att utan ersättning upplåta marken om den behövs för att kvartersmark som tillhörde honom när planen antogs skall kunna användas för avsett ändamål. Detta gäller dock enbart om kommunen inte skall vara huvudman för allmänna platser. Enligt 6 kap. 19 § kan huvudman för allmänna platser efter särskilt förordnande av läns- styrelsen, förvärva mark som behövs för allmänna platser, utan att behöva utge ersättning. En förutsättning för att skall kunna besluta om sådant förordnande är att det är skäligt med hänsyn till den nytta markens ägare kan väntas få av planen och till övriga omständigheter. Vidare får enligt 6 kap. 22 § i ett förordnande enligt 19 §, i den mån det är skäligt, på kommunens begäran föreskriva att markens ägare skall vara skyldig att i den ordning som bestämmer bekosta anläggande av gator och vägar samt anordningar för vatten- försörjning och avlopp. Om kommunen är huvudman för gator och 30 m.fl., , Norsteds Juridik, s. 14:1–2. andra allmänna platser har kommunen enligt 6 kap. 24 § även rätt att i vissa fall lösa mark för enskilt bebyggande. Denna lösenrätt gäller dock endast efter det att detaljplanens s.k. genomförandetid löpt ut och kan bara utnyttjas antingen när en fastighetsplan har antagits inom detaljplanen och nödvändig fastig- hetsreglering inte har skett för att genomföra fastighetsplanen eller när mark som inte har bebyggts i huvudsaklig överensstämmelse med detaljplanen, dvs. i princip obebyggda tomter. Bestämmande av ersättning regleras i 6 kap. 39 § plan- och bygg- lagen. Av denna bestämmelse framgår att ersättning i fall som avser lösenrätt (enligt 6 kap. 17 och. 24 §§ plan- och bygg- lagen) skall bestämmas enligt 4 kap. expropriationslagen. Den s.k. presumtionsregeln i 4 kap. 3 § expropriationslagen skall härvid tilläm- pas i fråga om värdeökning som ägt rum före den då talan om inlösen väcktes. Skyldighet att lösa mark och utge ersättning I 14 kapitlet finns bestämmelser om skyldighet för i första hand kommunen att i vissa situationer utge ersättning till fastighetsägare för uppkomna skador eller att lösa fastigheter. Ersättningssituationerna i 14 kapitlet kan delas in i tre olika grupper. Den första gruppen omfattar de situationer då fastighetsägaren har rätt till kompensation utan att han först måste tåla skada av viss omfattning, dvs. utan krav på kvalificerad skada (14 kapitlet 1–7 §§ och del av 8 § första stycket 1 ). Den andra gruppen avser de situationer då fastighetsägaren måste tåla en skada som är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastig- heten (14 kapitlet del av 8 § första stycket 1 samt 8 § första stycket 2 ). Den tredje gruppen omfattar situationer då kompensation utgår först när den pågående markanvändningen avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten (14 kapitlet 8 § första stycket 3–5 ). Bestämmande av ersätt- ning regleras i 14 kap. 9 § och 10 § . Enligt 9 § skall vid bestämmande av ersättning i fall som avses i 1–8 §§ 4 kap. expropriationslagen tillämpas i den mån inte annat följer av 10 §. Regleringen innebär att vid inlösen av mark och rättigheter enligt 14 kap. 1 och 2 §§ tillämpas 4 kap. expropriationslagen fullt ut. Vid skadeersättning enligt 14 kap. 3–5 och 8 §§ tillämpas 4 kap. expropriationslagen med det undantaget att förväntningsvärden överhuvudtaget aldrig ersätts (10 § första stycket andra meningen). Vid skadeersättning enligt 8 § gäller dessutom att ersättningen i vissa fall skall minskas med ett belopp som motsvarar vad fastighets- ägaren skall tåla utan ersättning (10 §). I de fall presumtionsregeln är tillämplig skall den s.k. presumtionstidpunkten (jfr 4 kap. 3 § expropriationslagen) tillämpas i fråga om värdeökning som ägt rum före den då talan om inlösen väcktes. I 15 kap. har samlats de processuella regler som gäller vid inlösen av mark, gatukostnadstvister m.m. Enligt 15 kap. 1 § skall expropriationslagen tillämpas i mål om inlösen enligt 6 kap. 17 eller 24 § och ersättning eller inlösen eller förvärv av nyttjanderätt eller annan särskild rätt som avses i 14 kap. 1–8 §§ . Beträffande rättegångskostnader framgår av 15 kap. 6 § att om talan som väckts av fastighetsägaren eller den som innehar särskild rätt till fastigheten ogillas, kan domstolen förordna att han skall bära sina egna kostnader, om han har inlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbart inletts utan skälig grund, får domstolen dessutom förplikta honom att ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Om kommunen för talan i ett inlösenmål, följer av 15 kap. 1 § att expropriationslagens rättegångskostnads- regler skall tillämpas. Det innebär att kommunen som regel skall ansvara för samtliga kostnader vid fastighetsdomstolen samt dess- utom för egna och, om kommunen överklagat avgörandet i målet, även för motpartens kostnader i högre rätt. Fastighetsbildningslagen (1970:988) innehåller regler om ändring i fastighetsindelningen. Fastighetsbildning sker såsom fastighetsreg- lering, om den avser ombildning av fastigheter, och såsom avstyck- ning, klyvning eller sammanläggning om den avser nybildning av fastighet (2 kap. 1 §). Fråga om fastighetsbildning prövas vid förrätt- ning som handlägges av lantmäterimyndighet (2 kap. 2 §). bildningslagen har kommit att tillämpas i stor utsträckning i stället för expropriation och liknande för att överföra mark i allmän ägo, t.ex. vid gatubreddningar eller annat plangenomförande och vid järnvägsbyggande31. En fastighetsbildningsåtgärd berör som regel såväl allmänna som enskilda intressen. I 3 kapitlet fastighetsbildningslagen återfinns de villkor som gäller vid fastighetsbildning till skydd för allmänna intressen. Bl.a. skall fastighetsindelningen överensstämma med detalj- planer och andra beslut om markanvändning. I 5 kapitlet fastighetsbildningslagen återfinns en rad villkor till skydd för enskilda intressen som anger hur ingripande en fastig- hetsreglering får vara. Enligt 5 kap. 4 § fastighetsbildningslagen får fastighetsreglering ske endast om fördelarna av regleringen över- stiger kostnaderna och olägenheterna som regleringen medför. Genom detta s.k. båtnadsvillkor regleras, att ingen fastighetsägare kan tvingas avstå sin mark, om inte åtgärden leder till en netto- förbättring. Enligt 5 kap. 5 § fastighetsbildningslagen får fastighets- reglering ske endast om den är nödvändig för att sökandens fastig- het skall förbättras. Av samma lagrum framgår att en reglering inte får äga rum om de sakägare som har ett väsentligt intresse i saken mer allmänt motsätter sig regleringen och har beaktansvärda skäl för det. Enligt 5 kap. 6 § fastighetsbildningslagen skall regleringen genomföras så att största möjliga fördel uppkommer utan att ut- bytet av regleringen onödigt försvåras. Flera väsentliga skydds- villkor för den enskilde fastighetsägaren finns i 5 kap. 7 och 8 §§ fastighetsbildningslagen. Enligt 7 § får mark som är bebyggd inte överföras till annan fastighet mer än undantagsvis. Enligt 8 § får en fastighet inte förändras i så hög grad, att fastighetens värde på- verkas väsentligt (jfr 11 kap. 4 § fastighetsbildningslagen angående klyvning). Av 5 kap. 8 a och b §§ framgår att varken 7 § eller 8 § utgör hinder för fastighetsreglering i fråga om vissa inlösenåtgärder som skulle ha kunnat genomföras med stöd av eller lagen (1995:1649) om byggande av järnväg. Vid handläggningen av lantmäteriförrättning som innefattar frågor om åtkomst av mark saknas regler som ger markägare rätt till ersättning för kostnader för ombud, biträde, egna utredningar och inställelsekostnader. I sammanhanget bör dock framhållas att, till skillnad mot vad som föreligger vid en domstolsprocess, lantmäteri- myndigheten har utredningsskyldighet, dvs. 31 m.fl., Fastighetsrättsliga ersättningprinciper, 2000, s. 113. sörja för att ett ärende blir i alla avseenden ordentligt utrett (official- principen). Ersättning enligt fastighetsbildningslagen kan bli aktuell i samband med fastighetsreglering och klyvning. Bestämmelserna som skall tillämpas finns huvudsakligen i 5 kapitlet fastighetsbildningslagen.