sou · GVB321 · 2008-01-01 00:00:00 — Frågan är om de saneringsåtgärder som omfattas av sanerings- försäkringen helt motsvarar sådana efterbehandlingsåtgärder som skall vidtas enligt 10 kap. och om förebyggande åtgärder enligt 2 kap. 3 § omfattas eller om det använda saneringsbegreppet står för något annat. I författningskommentaren till 33 kap. 3 § utvecklas närmare vilka åtgärder som omfattas av saneringsförsäkringen: Med saneringsåtgärder avses endast sådana åtgärder som är nödvändiga för att i förebyggande syfte undanröja skador eller risk för skador på omgivningen. Om ett avfall inte utgör eller kan komma att utgöra någon fara för omgivningen där det ligger, bör försäkringsmedel såle- des inte tas i anspråk. Inte heller bör försäkringen tas i anspråk om exempelvis mark är förorenad men det inte föreligger någon risk för att föroreningen sprider sig. Däremot skall naturligtvis kostnader för 12TP PT Se bl.a. MÖD 2003:127. omhändertagande av t.ex. tunnor innehållande farligt avfall omfattas. Tunnorna kan ju av olika skäl komma att läcka, även om det ibland kan ta tid innan så sker. Räddningstjänstinsatser är undantagna från saneringsförsäkringen eftersom sådana insatser i huvudsak omfattar annat än kostnader för sanering.TPF13FPT Lagstiftaren hänvisade visserligen inte uttryckligen till efterbehand- lingsåtgärder enligt 10 kap. även om ordvalen påminde betydligt om det ansvar för efterbehandling som föreslogs gälla enligt 10 kap. 4 §. Men lagstiftarens avsikt kan knappast förstås på annat sätt än att efterbehandlingsåtgärder enligt 10 kap. skulle omfattas av sane- ringsförsäkringen. Lagstiftarens avsikt var uppenbarligen – enligt uttalandet om omhändertagandet av tunnor med farligt avfall – att också förebyggande åtgärder enligt 2 kap. 3 § skulle omfattas av saneringsförsäkringen. Samma synsätt hade tidigare Miljöskadeför- säkringsutredningen gett uttryck för i sin rapport och slut- betänkande: Genom att i försäkringsvillkoren ta in en definition av vad som avses med saneringsåtgärder skulle man tydligare kunna avgränsa de ersättningsbara fallen från de icke ersättningsbara. Enligt min mening bör definitionen vara den som framgår av Miljöskadekonsortiets principåtagande, nämligen att såsom ersättningsbara fall betraktas endast sådana där åtgärder är nödvändiga för att i förebyggande syfte undanröja skador eller risk för skador på omgivningen. Om ett avfall inte utgör eller kan komma att utgöra någon fara för omgivningen där det ligger, bör försäkringsmedel således inte tas i anspråk. Inte heller bör försäkringen tas i anspråk om exempelvis mark är förorenad men det inte föreligger någon risk för att föroreningen sprider sig. // Däremot skall naturligtvis kostnader för omhändertagande av t.ex. tunnor innehållande miljöfarligt avfall omfattas. Tunnorna kan ju av olika skäl komma att läcka, även om det ibland kan ta tid innan så I försäkringsvillkoren till saneringsförsäkringen, genom den defini- tion av sanering som ges i 3 § i villkoren, tycks emellertid omhän- dertagande av tunnor enligt 2 kap. 3 § inte omfattas av villkoren. Inte heller omfattas samtliga efterbehandlingsåtgärder enligt 10 kap. Med sanering avses i villkoren sålunda efterbehandlings- åtgärder av brådskande art som måste genomföras för att förebygga, hindra eller motverka skador på människor, egendom eller miljö. Någon sådan definition finns alltså inte i . 1997/98:45 Del 2, s. 346. 14TP PT SOU 1993:78 s. 156 f. Till sanering räknas enligt villkoren också undersökning som är nödvändig för att bedöma saneringens omfattning. Försäkringen begränsas ytterligare eftersom det i 3 § också anges att endast kost- nad för skäliga saneringsåtgärder omfattas. Vilka kriterier som skall styra en sådan skälighetsbedömning nämns inte. De nuvarande villkoren kan jämföras med vad som gällde enligt de ursprungliga villkoren . Med sanering avsågs då såväl återställningsåtgärder av brådskande art som måste genomföras för att undanröja risk för skador på människor, egendom eller miljö (och som inte var räddningsinsatser), som förebyggande åtgärder som är nödvändiga för att motverka eller hindra att skador uppkom- mer på människor, egendom eller miljö. Uppenbarligen omfattades till en början även de s.k. förvaringsfallen av försäkringen. Däremot var saneringsåtgärderna begränsade också här till åtgärder av brådskande art, vilket knappast omfattar samtliga efterbehandlings- åtgärder enligt 10 kap. I miljöbalkskommentarenTPF15FPT har man – till skillnad från lagför- arbetena – pekat på det nödvändiga sambandet mellan sanerings- försäkringen och 10 kap. samt därvid uttalat bl.a. att sanerings- försäkringen måste ses i sitt sammanhang med reglerna om efter- behandlingsansvar i 10 kap., vilket bl.a. framgår av 2 och 3 §§ i försäkringsvillkoren, samt att detta innebär att kostnadsansvaret för vissa efterbehandlingsåtgärder, som normalt åvilar verksamhets- utövare eller fastighetsägare, övertas av försäkringsgivaren. Förut- sättningen för ett sådant efterbehandlingsansvar enligt 10 kap. är bl.a. att en förorening redan skall ha inträffat. Att det enbart förekommer förvaring av avfall utgör inte någon grund för att utkräva avhjälpande- eller efterbehandlingsansvar så länge området inte är förorenat och detta även om en föroreningsrisk föreligger för framtiden. Däremot kan krav på skyddsåtgärder m.m. i fråga om den pågående förvaringsverksamheten ställas med stöd av 2 kap. 3 § , men då är det inte fråga om efterbehandling. Utgångspunkten är alltså enligt miljöbalkskommentaren att tillämpningsområdet för saneringsförsäkringen inte går utöver regler om avhjälpande- och efterbehandlingsansvar. Genomgången visar att tillämpningsområdet för saneringsför- säkringen i fråga om förebyggande åtgärder – genom villkorsänd- ringen – snävats in jämfört med de ursprungliga villkoren. Genom villkorsändringen uteslöts tydligen förebyggande åtgärder 15TP PT Se uttalande i m.fl., . Del II, s. 33:11. enligt 2 kap. 3 §, inklusive de s.k. förvaringsfallen, från sanerings- definitionen och därmed också från saneringsförsäkringens tillämp- ningsområde. Lagen kom alltså, genom denna villkorsändring, att få en avvikande innebörd jämfört med vad som enligt förarbetena synes ha varit lagstiftarens avsikt i dessa frågor. Såvitt gäller åter- ställningsåtgärderna, eller efterbehandlingsåtgärderna som de efter villkorsändringen kom att benämnas, har dessa allt sedan sane- ringsförsäkringen infördes, omfattat endast brådskande åtgärder. Även här tycks alltså lagen, genom hänvisningen till försäkrings- villkoren, ha fått en avvikande innebörd jämfört med vad som enligt förarbetena förefaller ha varit lagstiftarens avsikt. Kravet på att kostnader skall ha uppkommit enligt 26 kap. 17 eller 18 § innebär att saneringsåtgärderna måste ha vidtagits och till- synsmyndigheten redan betalat för dessa innan saneringsförsäk- ringen kan tas i anspråk. Enligt uppgift från den förre försäkrings- givaren AIG har tillämpningen i praktiken dock inneburit att det, för utbetalning av försäkringsersättning, varit tillräckligt att det funnits ett föreläggande mot ansvarig verksamhetsutövare jämte en begäran om verkställighet till kronofogdemyndigheten. Verkställig- heten har därefter stoppats på begäran av försäkringsgivaren, bl.a. på grund av att kronofogdemyndigheten ansetts sakna den sär- skilda kompetens som krävs vid sanering och då mervärdesskatten för kronofogdemyndighetens sanering inte varit avdragsgill. Sane- ringen har därefter i stället skett i samråd mellan försäkringsgivaren och tillsynsmyndigheten. De kostnader för förfarandet hos kronofogdemyndigheten (för- rättningskostnader) som uppkommer i samband med att krono- fogdemyndigheten verkställer tillsynsmyndighetens beslut enligt 26 kap. 17 § får utsökas hos den ansvarige (17 kap. 8 § utsöknings- balken) och skall normalt förskotteras av sökanden (17 kap. 5 § utsökningsbalken). När stat eller kommun är sökande finns dock ingen skyldighet att lämna sådant förskott. Annorlunda förhåller det sig när tillsynsmyndigheten i stället beslutar om rättelse enligt 26 kap. 18 §, då det saknas möjlighet att utsöka kostnaderna hos den ansvarige. I dessa fall får kostnaderna för åtgärderna förskotteras av allmänna medel (30 § FMH). Innan förordnande om rättelse meddelas skall samråd ske med (29 § FMH). Samråd skall även ske innan handräckning enligt 26 kap. 17 § begärs i fråga om miljöfarlig verk- samhet, om det kan befaras att kostnaderna inte kan tas ut av den som åtgärden riktas mot. Villkoren för saneringsförsäkringen skiljer sig från miljöskadeför- säkringens villkor, bl.a. genom att det, för att saneringsförsäk- ringens skall få tas i anspråk krävs att det är uppenbart att den ansvarige inte kan betala. Enligt villkoren gäller vidare att ersättning endast utgår för skäliga efterbehandlingsåtgärder och enbart om kostnaderna överstiger 1,5 prisbasbelopp då saneringsfallet anmäldes. Tillsyns- myndigheten skall utan dröjsmål anmäla till försäkringsgivaren om ersättning för saneringskostnader kan förväntas uppstå. I fall då saneringsåtgärder påbörjas på initiativ av tillsynsmyndigheten innan vetskap om att någon som är ansvarig enligt inte kan betala eller om detta blir känt under saneringsförloppet, skall krav på ersättning framställas utan oskäligt dröjsmål, dock senast från det att beslut om kostnadens belopp vunnit laga kraft. Vidare gäller att ersättning helt eller delvis kan sättas ned om en tillsynsmyndighet vetat om eller bort veta att en verksam- hetsutövare inte fullgör sina plikter enligt . Försäk- ringen omfattar inte kostnad för sådan sanering, vars orsak huvud- sakligen kan hänföras till tid före . Ersättning för varje saneringsfall betalas med högst . Kostna- den för samtliga saneringsfall som är hänförliga till ett och samma försäkringsår ersätts med högst . Vid skada som omfattas av såväl miljöskade- som saneringsförsäkringen beta- las sammanlagt högst per skadetillfälle och högst . Prövning av tvistiga ärenden Tvist mellan staten eller tillsynsmyndigheten och försäkrings- givaren avgörs av skiljemän enligt lagen (1999:116) om skilje- förfarande. Liksom i fråga om miljöskadeförsäkringen finns skäl att hantera vissa uppgifter rörande saneringsförsäkringen, bl.a. om antal anmälda skadefall, med viss försiktighet, eftersom de uppgifter utredningen fått tillgång till inte är helt överensstämmande. Exempelvis anges i en PM som bygger på uppgifter att det framställ- des 33 anspråk 2001.TPF16FPT Motsvarande siffra uppgår enligt försäkringsmäklaren sammanställning till 45 och enligt utredningens egen genomgång till 36. har, enligt utredningens egen genomgång, sammanlagt 79 anspråk framställts rörande sanerings- försäkringen. Av dessa har 13 ärenden ännu inte avgjorts. Försäk- ringsersättning har betalats ut i 12 fall med sammanlagt . I fem fall har ansökan om ersättning återkallats, bl.a. sedan den ansvarige tagit sitt ansvar. I resterande 49 ärenden har ersättning nekats på följande grunder. Skadan avsåg lagring och inte förorening enligt 10 kap. miljö- balken (1 fall), en brottslig handling, och inte någon miljöfarlig verksamhet, hade orsakat föroreningsskadan (1 fall), det fanns en ansvarig som kunde betala (7 fall), saneringen var huvudsakligen orsakad tiden före (4 fall), föreläggandet var meddelat före (1 fall), det allmänna hade inte haft några kostnader (ingen verkställig- hetsansökan enligt 26 kap. 17 eller 18 § hade gjorts) (4 fall), fel sökande (ej tillsynsmyndighet) (6 fall), saneringskostnaden understeg 1,5 basbelopp (4 fall), avslagsgrunderna var två av följande: (6 fall) tillsynsmyndighet hade inte begärt verkställighet, verksamhetsutövaren hade tillgångar, skadan var hänförlig till tiden före , krav hade ej framställts och 16TP PT , Tillämpningen av miljöskadeförsäkringen och saneringsförsäkringen (Promemoria ). skadeanmälan hade gjorts efter avslutad konkurs, sökanden hade inte kompletterat ansökan med begärd informa- tion som varit nödvändig för bedömningen av om försäk- ringsvillkoren varit uppfyllda eller inte (15 fall). Den informa- tion som försäkringsgivaren önskade ta del av gällde: vem som orsakat skadan, om tillsynsmyndigheten begärt verkställighet, när skadan inträffat, om åtgärderna varit av brådskande art, uppstått för tillsynsmyndigheten enligt 26 kap. 17 eller om kostnaderna uppkommit med stöd av 26 kap. 9 13 §§, eller om det var kostnader enligt 26 kap. 22 § och om någon ansvarig fanns som kunde betala. Med tanke på att förutsättningarna i konkursfall ofta kan vara speciella, bl.a. när det gäller möjligheterna att rikta ett föreläggande mot en konkursgäldenär, kan det vara av intresse att se hur försäkringsgivaren tillämpat villkoren i konkurssituationer. Av de genomgångna ärendena, som alltså helt hänför sig till den tid då AIG var försäkringsgivare, framgår att konkursbolag, i ett fall även efter avslutad konkurs, har förelagts att vidta åtgärder. För- säkringsgivaren har ansett en begäran om verkställighet vara möjlig efter en avslutad personlig konkurs, när den fysiska personen funnits kvar. Eftersom en sådan verkställighetsbegäran i det aktuella fallet ändå inte skulle ge något, ansåg emellertid försäk- ringsgivaren att en begäran om verkställighet inte var erforderlig. Försäkringsgivaren har hävdat att en anmälan till försäkringsgiva- ren måste göras innan en konkurs avslutas. I ett fall har ersättning från saneringsförsäkringen utbetalats till ett konkursbo. Bakgrunden till att miljöskadeförsäkringen skapades var bl.a. BT Kemi-affären i i . Ett antal tunnor med miljöfarligt avfall hade grävts ner på företaget AB:s (som tillverkade ogräsbekämpningsmedel av s.k. fenoxisyra- typ) anläggningar, vilket bl.a. fick till följd att Braån blev förorenad och att växter på ett trädgårdsmästeri nedströms drabbades av skador. Ersättningsfrågorna visade sig då inte vara tillfredsställande lösta. har lagstiftningen om miljöskador och efter- behandling av miljöfarliga kvarlämningar stärkts avsevärt. Miljö- skadeförsäkringen och saneringsförsäkringen har tillkommit och kunskaperna om avfallshantering och efterbehandling har stärkts. Flera statliga utredningar har behandlat frågan om ersättning och återställning. I betänkande föreslogs en revision av dåvarande miljöskyddslagens (1969:387) bestämmelser om skadestånd vid miljöskador.TPF17FPT Det framhölls bl.a. att skadeståndsrättens ersättningsregler inte var tillräckliga för att tillgodose de skadelidandes ersättningsbehov vid miljöskador. Vidare anfördes att ett system borde tillförsäkra skadelidande kom- pensation som riskerna fördelades mellan de verksam- heter som ger upphov till miljöskador. Utredaren tog inte definitivt ställning till frågan om det var tillräckligt motiverat att genomföra någon av de i utredningen diskuterade försäkrings- och fondlös- ningarna, även om ett system med subsidiära fonder – dvs. där ersättning betalas ut först om den som är ansvarig inte kan betala – bedömdes som ett något mera tillfredsställande system. behandlade i sitt slutbetänkande bl.a. frågor rörande återställning och sanering.TPF18FPT Utredningen föreslog lagändringar i syfte att undanröja oklarheter i fråga om möjligheten att ålägga den som är ansvarig för förorening att vidta återställ- ningsåtgärder beträffande redan inträffade miljöskador. Utred- ningen övervägde också möjligheterna, utan att framlägga något konkret förslag, att finansiera åtgärder för återställning av skadade mark- och vattenområden i fall då den som har förorenat miljön av olika orsaker inte kan åläggas att vidta erforderliga åtgärder eller 17TP PT SOU 1983:7. 18TP PT SOU 1983:20. saknar medel att utföra dem. Enligt utredningen talade starka skäl för att man för sådana fall borde överväga att inrätta en återställ- ningsfond, uppbyggd på avgifter som tas ut av dem som bedriver miljöfarlig verksamhet. Frågan om inrättande av en fond på miljörättens område utreddes närmare av som i sitt betänkande före- slog att en sådan fond inrättades.TPF19FPT Från fonden skulle ersättning kunna lämnas för miljöskador när skadestånd enligt miljöskadelagen (1985:225) inte kunde betalas till den skadelidande. Fondens medel skulle också bekosta sådana åter- ställnings- eller saneringsåtgärder som var angelägna från miljö- skyddssynpunkt. Fondens ansvar skulle vara subsidiärt, dvs. ersätt- ning skulle betalas ut bara om ersättning inte kunde erhållas i annan ordning. I den allmänna motiveringen uttalades, beträffande det subsidiära ansvaret, att varje annan form av ersättning som den skadelidande hade rätt till på grund av skadan skulle avräknas. Till dessa poster räknades skadestånd som har betalts på grund av skadan, liksom skadestånd som borde kunna bli betalt. Några krav på att den skadelidande skulle vidta rättsliga eller andra åtgärder kunde dock inte ställas, om det framstod som klart att skadevållaren inte kunde betala. Förutom skadestånd skulle varje annat slag av ersättning som den skadelidande hade rätt till på grund av skadan avräknas. Som exempel på ersättning som naturligtvis skulle avräknas angavs försäkringsersättning.TPF20FPT För ersättning till skadelidande var tanken att fonden i princip skulle tillgodose enskilda personers behov av ersättning och att skador som drabbade en näringsidkare i dennes näringsverksamhet skulle ersättas bara om det förelåg särskilt uttalade sociala skäl. Delvis efter mönster från rättshjälpslagen föreslog utredningen följande bestämmelse. 19TP PT SOU 1987:15. 20TP PT SOU 1987:15 s. 77. 4 § Ersättning utgår inte till den som bedriver offentlig verksamhet. Ersättning utgår inte heller till näringsidkare för skada som har drabbat hans näringsverksamhet, såvida ej särskilda skäl föreligger med hänsyn till verksamhetens och skadans omfattning och omständlig- heterna i övrigt. Utredaren uttalade bl.a.: att de sociala och humanitära hänsyn som omnämns i utrednings- direktiven gör sig gällande i väl så hög grad beträffande sakskador som beträffande personskador, åtminstone när det gäller privatpersoner och mindre näringsidkare. Ekonomisk ersättning – och det är vad det här gäller – utgår nämligen vid personskada regelmässigt på grund av lagstiftningen om allmän försäkring, medan ersättning för exempelvis förstört grundvatten kan vara betydligt svårare att få, som en sådan skada kan ha stor betydelse för t.ex. en lantbrukares möjligheter att driva sin verksamhet vidare. Åtminstone när privatpersoner och mindre näringsidkare drabbas av sakskador är enligt utredningens uppfattning någon inskränkning i rätten till ersättning från fonden inte motiverat. Däremot ter det sig från de utgångspunkter som omnämns i direktiven knappast befogat att ersätta sakskador som drabbar staten, kommuner och andra näringsidkare än sådana, för vilka sociala och humanitära hänsyn gör sig särskilt gällande.TPF21FPT I specialmotiveringen utvecklades resonemanget ytterligare i fråga om vilka näringsidkare som skulle vara ersättningsberättigade. De skäl som brukar anges för regeln att näringsidkare som regel inte bör beviljas rättshjälp är bl.a., att rättshjälpen är en social förmån som bör ge skydd vid oförutsedda händelser som berör den enskildes personliga och ekonomiska förhållanden samt att kostnader i rättsliga angelägenheter är en normal företeelse i näringslivet, jämställd med andra driftskostnader. Dessa argument är inte i samma utsträckning giltiga beträffande rätten till ersättning för miljöskador. Sådana skador kan aldrig för den skadelidande framstå som ett normalt inslag i något slag av verk- samhet. Syftet med bestämmelserna om ersättning är tvärtom att kompensation regelmässigt skall utgå när skadestånd – ibland av rent slumpmässiga orsaker – uteblir trots att sådant i princip borde ha beta- lats. Reglerna har alltså ett utpräglat socialt syfte. Anledningen till att ett undantag i fråga om rätten till ersättning trots allt funnits befogat för vissa näringsidkare är naturligtvis, att dessa sociala skäl försvagas och bortfaller när det gäller företag som driver förhållandevis omfat- tande verksamhet. 21TP PT A. utredning, s. 54 ff. Även en näringsidkare med förhållandevis stor årsomsättning eller ett flertal anställda, t.ex. en fiskodlare eller en lantbrukare, kan drabbas hårt av en miljöskada som han inte får ersatt. Vägledande vid tillämpningen av den här föreslagna bestämmelsen bör således vara det ovannämnda sociala syftet. Detta framträder naturligen mera när det gäller mindre verksamheter än i fråga om mera omfattande sådana; i lagtexten har därför framhållits att verksamhetens omfattning bör beaktas vid bedömningen. Detta behöver dock inte vara en avgörande synpunkt. Av betydelse är också vilken karaktär verksamheten har: är det fråga om ett företag som drivs av en familj eller på så sätt, att ägarna eller innehavarna är direkt yrkesverksamma i rörelsen och beroende av denna för sin försörjning, kan det finnas skäl att betala ur ersättning även om verksamheten är av en viss omfattning. Vid bedömningen kan också skadan omfattning vara av betydelse. En miljöskada kan i vissa fall drabba en näringsidkare ekonomiskt mycket hårt. Det kan då finnas anledning att vara generös vid ersättnings- reglernas tillämpning, även om det är fråga om en rörelse som inte är helt obetydlig till sin omfattning. Om samma verksamhet drabbas av en mindre miljöskada, är det å andra sidan tänkbart att de sociala skälen för att bevilja ersättning väger mera lätt. Huvudregeln att näringsidkare inte får ersättning från fonden gäller givetvis inte skador som drabbat honom personligen, t.ex. person- skador eller skador som åsamkats hans personliga egendom. Detta följer av att denna paragraf gäller endast skada i näringsverksamhet.TPF22FPT För prövningen av ersättningsanspråken till skadelidande föreslogs att en nämnd inrättades. Utredningen bedömde att behovet av ersättning för miljöskador i de aktuella fallen låg i storleksord- ningen . Beslut att använda medel från miljöskadefonden till återställ- ningsåtgärder borde enligt utredningen meddelas av regeringen efter framställning från . skulle dock besluta om att medel från miljöskadefonden fick bekosta åtgärder av brådskande art samt saneringsåtgärder, som kunde behöva vidtas för att undanröja skador eller risk för skador på människor, egendom eller miljön. Den fastighetsägare som i sådant sammanhang drabbades av skada eller intrång föreslogs få ersätt- ning från fonden. Beträffande miljöskadefondens uppbyggnad beräknade utred- ningen att fonden i ett inledande skede behövde tillföras runt 22TP PT A. utredning, s. 165 ff. Storleken på fondens medel skulle därefter avgöras av utvecklingen av ersättningarna till skadelidande och miljöambitionerna beträffande återställningsverksamheten. Fonden föreslogs bli finansierad av avgifter som skulle läggas på miljöfarliga verksamheter med utgångspunkt i större utsläpp av vissa miljöfarliga ämnen. förslogs bli avgiftsmyn- dighet. Förvaltningen av miljöskadefonden borde enligt utred- ningen anförtros Kammarkollegiet, som också borde handlägga ärenden om återbetalning till fonden. Inom ramen för utredningens arbete utarbetades, genom Industriförbunds försorg, ett förslag till kollektivt försäkrings- system som ett alternativ till den fondlösning som utredningen förordade i fråga om ersättning till skadelidande. Utredningen ansåg dock att det inte var möjligt att ta slutlig ställning till detta alternativ så länge det inte fanns något bindande åtagande från försäkringsgivarna. Utredningen uttalade emellertid följande i fråga om för- och nackdelarna med en fond- respektive försäkrings- lösning. Försäkringslösningen har den allmänna fördelen att den är ett mindre byråkratiskt system, åtminstone om den är frivillig; någon lagstiftning erfordras då inte och det blir inte heller nödvändigt att inrätta en ny myndighet (miljöskadenämnden) för att granska ansökningar om ersättning. Handläggning och skadereglering kan förmodas bli snab- bare och enklare än inom ramen för ett lagreglerat ersättningssystem.