sou · GWB359 · 2008-06-05 00:00:00 — rörelsens gemensamma policydokument betonar leken som det primära för barnidrotten visade inte minst de intervjuade barnen själva en stor uppskattning av den allvarsamma nervositet som kän- netecknade tävlingar i förhållande till den mer vardagliga träningen. För både barn och föräldrar var även seger det självklara målet i varje tävlingssituation. Här framträdde således en syn på barns idrottsverksamhet som i stor utsträckning överensstämmer med vuxenidrottens tävlings- och resultatlogik. En allmänt positiv inställning till tävlingar och matcher var såle- des ett gemensamt kännetecken för både barn och föräldrar. I frå- gan om tabeller och seriesystem framkom däremot vissa skillnader. Huvudintrycket var nämligen att barnen såg tabellsystem och poängräkning som relativt ointressant. Det var inget man fäste större uppmärksamhet på. Inte heller verkade seriesystemen styra barnens syn på det egna idrottandet. Hos föräldrarna fanns där- emot ett påtagligt intresse av att jämföra barnens prestationer med andra lag. Av allt att döma bottnade detta delvis i en sorts oreflek- terad vana att placera in matchresultat i olika tabeller. Därtill fram- höll föräldrarna att serietabeller och möjligheten till vinst och klättring i resultatlistorna var något som även de egna barnen upp- skattade (även om barnen själva hävdade det motsatta). Slutligen framkom att vissa föräldrar upprättade egna serietabeller i bjärt kontrast till intentioner. Eller som en av föräldrarna frankt uttryckte saken: Jag för protokoll på kylskåpsdörren hemma så att min tjej inte behöver sakna poängen.TPF49FPT initiativ vittnar om en ambition att vidta konkreta åtgärder för att motverka tendenser till tävlingshets inom barnidrotten. Den valda strategin verkar dock inte ha fullt stöd hos den egna föräldrakåren. Att föräldrar upprättar egna protokoll (i avsaknad av officiella tabeller) av barns innebandymatcher kan svårligen förenas med tanken att tävlingsmomentet i barnidrotten ska avdramatiseras eller att de unga främst ska tävla mot sig själva. Snarare antyder det ett synsätt där barns idrottande ska tillfreds- ställa deras föräldrars krav på spänning.TPF50FPT Innebandyns avskaffande av serietabeller i knatteligan utgör endast ett av många exempel på hur ett specialförbund kan agera i 49TP PT Ibid., s. 18. 50TP PT Jfr (2002 b) s. 65. Se även idrottares upplevelser av föräldrapress (2007). Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö syfte att tona ned tävlingsmomentet i sin barnverksamhet. Detta framkommer tydligt i och rapport och tävlingssystem – i barn- och tidig ungdomsidrott.TPF51FPT Studien tillkom på initiativ av RF och består av en (nästintill) full- ständig kartläggning av hur samtliga specialförbund inom RF an- passat sina idrotter till barns behov och förutsättningar.TPF52FPT I rapportens empiriska genomgång ges många exempel på hur olika specialförbund anpassat sina barn- och ungdomsverksamheter i frågan om bland annat ålders- och viktindelningar, tävlingars speltid, storleken på plan eller anpassning av utrustning och regler.TPF53FPT Ett övergripande resultat var dessutom att nästan samtliga idrotter infört någon form av modifieringar. Merparten av de vid- tagna åtgärderna hade dock främst till syfte att förenkla den speci- fika idrottsgrenen eller anpassa tävlingsmomenten till barns fysiska mognad och utvecklingsnivå. Att exempelvis spela fotboll på mindre planer, med mindre bollar och i femmannalag är visserligen exempel på modifieringar i förhållande till vuxenidrotten – men de utgör inga nämnvärda avsteg från fotbollsspelets egen logik. Med hänvisning till Idrotten vill kan sådana justeringar visserligen tolkas som strategier med syfte att barn ska ha roligt och lära sig sin idrott – men de medför inte nödvändigtvis att tävlingsmomentet i sig avdramatiseras eller att alla tillåts delta. Det finns även exempel på anpassningar med ett mer uttalat syfte att motverka just tendenser till tävlingshets och selektion . En vanligt förekommande åtgärd är att – i likhet med innebandyn – slopa resultatrapportering och seriesystem. Vanligt är även att låta alla tävlande barn få någon form av pris oavsett presta- tion. Andra strategier kan vara att börja tävlingsverksamheten rela- tivt sent. I exempelvis bågskytte är rekommendationen att barn över huvud taget inte ska tävla (en åtgärd som dock främst tillkommit av säkerhetsskäl). I några idrotter kan man även finna konkreta exempel på att barn uppmuntras att tävla mot sig själva istället för att jämföras med andra barn. I exempelvis sim- ning anordnas den s.k. utmanaren där uppgiften är att lyckas simma olika distanser under vissa i förväg stipulerade tider. I en sådan tävling har samtliga deltagare möjlighet att få guldmedalj. Även inom lagidrotter finns liknande lösningar där individen kan 51TP PT , Regler och tävlingssystem – i barn- och tidig ungdomsidrott, 52TP PT Sammanlagt 62 SF ingår. Undantagen är handikapp-, döv- och akademisk idrott samt Korpen. 53TP PT I ett särskilt appendix presenteras även varje idrott för sig. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö tävla mot sig själv. Ett exempel är teknikmärket inom fotbollen där barn och ungdomar självständigt tränar vissa matchlika situa- tioner för att därefter testa sig med hjälp av en tränare, förälder eller kompis. Idrottens selektions- och rangordningsmekanismer Tävlingsmomentets betydelse inom barn- och ungdomsidrotten diskuteras även i rapport och rang- ordningslogiker inom svensk ungdomsfotboll.TPF54FPT Studien ingår som ett delresultat i ett omfattande longitudinellt projekt, De avgörande åren, vars övergripande syfte är att studera föreningsidrottens utformning och innehåll i relation till idrottsrörelsens uttalade målsättningar och samhällets idrottsstöd.TPF55FPT I projektet följs närmare tusen fotbollsspelande pojkar och flickor . Ungdomarna är födda och var vid det första undersökningstillfället . Projektet förväntas att pågå då de som ingår i gruppen uppnått . Datainsamlingen bygger huvudsakligen på årliga spelarenkäter, kompletterat med enkäter till föräldrar, tränare och föreningar. Det kan tilläggas att datamaterialet möjliggjort analyser ur flera aspekter och redan resulterat i ett flertal forskningsrapporter.TPF56FPT I delrapporten studeras selektionsmekanismer i ungdomsfot- bollens utbildningsverksamhet. Konkret undersöks vilka faktorer som styr urvalet av de pojkar och flickor som från och med betraktas som så talangfulla att de får möjlighet att utveckla sig via lokala zon- och distriktsläger till elitläger och förberedande landslagssamlingar för att slutligen erhålla plats i landslagstrupper. Intressant nog visade sig den mest utslagsgivande faktorn i ung- domsfotbollens talangselektering vara vilken tid som man är född. Redan i den ursprungliga gruppen 13-åringar, som ingick i projektet, noterades en överrepresentation av pojkar och flickor födda jämfört med åldersgruppen 54TP PT , TSelektions- och rangordningslogiker inom svensk ungdomsfotboll, publicerat på wwwHT .idrottsforum.orgTTTHi . 55TP PT Projektet leds av . Bland övriga deltagare i projektet kan nämnas och . 56TP PT Se t.ex. , Idrotten som integrationsarena? i Att möta främlingar, (red) (2000), , Varför lämnar ungdomar idrotten? En undersökning av fotbollsspelande tjejer och – killar 13 till , , 2004:3. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö Denna snedfördelning kom därefter att förstärkas med avseende på vilka ungdomar som erbjöds plats på olika utvecklings- och talangläger. Mönstret gällde båda könen men var särskilt tyd- ligt hos pojkar. Dessutom visade sig sambandet inte vara unikt för fotbollen. I en kompletterande undersökning av vilka ishockey- spelande pojkar som deltog i 2001 framkom även här en kraftig överrepresentation av ungdomar födda just tidigt . Till och med vid en jämförelse av skolbetygen framkom en syste- matisk skillnad i medelbetyg i idrottsämnet med innebörden att barn och ungdomar födda tidigt hade högre betyg. En slutsats i studien är att snedfördelningen inom ungdoms- fotbollens talangutveckling endast kan förklaras i termer av fysisk mognad. Enkelt uttryck premieras de inom varje årskull som är längst, bredast, tyngst och mest motoriskt utvecklade – vilket i praktiken oftast är ungdomar födda tidigt . Samma principer verkar dessutom gälla i andra lagidrotter och i skolan. I rapporten diskuterades även konsekvenserna av selektions- och rangordningsmekanismer baserade på ungdomars fysiska mognad. En första uppenbar risk är naturligtvis att sent utvecklade pojkar och flickor tappar lusten och slutar , när de alltid får stå tillbaka för sina tidigare utvecklade kompisar. Därtill är det en urvalsprincip som svårligen kan förenas med idrottsrörelsens mål- sättning att alla pojkar och flickor med talang och ambition ska beredas möjlighet till en seriös elitsatsning och att övergången mellan barn- och ungdomsidrotten ska ske successivt och hänsyn tas till flickors och pojkars olika behov, förutsättningar och utvecklingstakt. Slutligen är systemet även kontraproduktivt för en idrott med ambition att utveckla framtida talanger till senior elit- verksamheten eftersom tidig fysisk mognad på inga sätt indikerar talang i vuxen ålder. Analysen av selektionsmekanismer inom ungdomsfotbollens utbildningsverksamhet är ett tydligt exempel på oönskade effekter när att vuxenidrottens tävlings- och resultatlogik får ett allt för stort genomslag på barn- och ungdomsnivå. Dessutom konstatera- des i rapporten att denna selektionsprocess börjar i redan tidig ålder: Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö Vad vi kan visa utifrån vårt projekt är att selektionsprocessen startar än i samband med elitlägren . Vårt material tyder på att selektion utifrån fysisk mognad startar redan i föreningarnas barnverksamhet (5–), att den redan har fått tydliga effekter och att den fortsätter och förstärks på före- ningsnivå upp till ålderJag menar att denna selektion mot- verkar syftet att realisera all den fotbollstalang som finns inom varje ålder[s]kull flickor och pojkar. Jag menar också att den strider mot idrottens och samhällets målsättning att så många som möjligt skall vara med , och att var och en skall utvecklas efter sina egna förutsättningar.TPF57FPT Att toppa laget? I tävlingsinriktad idrottsverksamhet är specialisering och selektion ofta en nödvändighet. Detta beror på att chansen att vinna viktiga matcher vanligtvis ökar om varje spelare har en klart definierad och väl inövad position och om de bästa spelarna får mest speltid. Inom den resultatorienterade vuxenidrotten är sådana s.k. toppnings- strategier närmast självklara och oproblematiska. Inom barns och ungdomars idrottande strider dock toppning och selektion mot principer som att idrottsverksamheten ska vara lekfull, bygga på de ungas egna behov och förutsättningar och ta hänsyn till variationer i utvecklingstakt. Kunskap om toppning som fenomen är således viktig i analyser av idrotten som socialisationsmiljö. Det är ytterligare en indikator på en barnverksamhet där tävlingsfostran sker på bekostnad av föreningsfostran. Mot denna bakgrund kan det konstateras att kunskapsläget är relativt magert. Även om ämnet tangeras i många studier av barn- och ungdomsidrotten finns det få explicita under- sökningar av toppningsproblematikens omfattning, utformning och konsekvenser. Ett undantag utgör och som på uppdrag av RF lät intervjua ett antal barn och idrottsledare om förekomsten av toppningsstrategier inom lag- idrotterna fotboll, innebandy, ishockey och handboll.TPF58FPT Resultatet, rapporten , visade att toppning förekommande. Dessutom framkom att såväl barnen som deras ledare var relativt eniga om det bakomliggande syftet: att ett lag skulle kunna prestera 57TP PT , TSelektions- och rangordningslogiker inom svensk ungdomsfotboll. 58TP PT , Toppningsstudien – En kvalitativ analys av barn och ledares uppfattningar av hur lag konstitueras inom barnidrott, , FoU- rapport 2005:4. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö bättre och ha större chans att vinna sina matcher. Vidare noterades att toppning kan ske på många och olika sätt, såsom vid uttag- ningen av spelare till matcher, i fördelningen av speltid och i för- delningen av positioner inom lagen samt att de bästa spelarna flyt- tades upp till äldre årskullar. Barn och ledare var således överens om att toppning förekom – de var däremot oense om vilka kriterier som styrde urvalsprocessen. Som exempel menade barnen att de bästa spelarna i laget blev uttagna till matcher i större utsträckning än andra medan ledarna snarare åberopade demokratiska principer (att alla ska få spela lika mycket) eller träningsnärvaro som avgörande. På motsvarande sätt menade barnen att de bästa i laget fick mest speltid medan tränarna snarare framhöll att man gjorde bedömningar utifrån vad barnen orkade med eller vilka som tränat mest. I frågan om vad barnen lärde sig genom toppningen blev forskarnas slutsats dyster: Erfarenheter och lärdom som barn kan få när lag toppas är att toppning är normalt, rätt och riktigt samt att vissa barn premieras före andra. På så sätt fostras barn till en mer elitinriktad syn på idrott där selektion, rangordning och utslagning accepteras vilket i möjligaste mån bör undvikas under barnaåren.TPF59FPT 7.5Ungdomars föreningsidrottande – prestation och/eller rekreation? I det förra avsnittet presenterades forskning med fokus på idrotts- rörelsens barnverksamhet. I detta avsnitt presenteras på mot- svarande sätt studier med inriktning på ungdomsidrotten. Redo- görelsen omfattar tre teman. Inledningsvis diskuteras den s.k. avhoppsproblematiken. Att många ungdomar lämnar förenings- idrotten under tonåren är välkänt, liksom att avhoppen ökar i takt med stigande ålder. Frågan är dock varför. Finns det förklaringar och kan dessa relateras till spänningsförhållandet mellan förenings- och tävlingsfostran? Därefter diskuteras idrottsledarnas roll inom föreningsidrotten. Denna del inleds med en redogörelse för hur idrottsledarna själva ställer sig i frågor kopplade till det sociala ledarskapet. Därefter presenteras en studie av hur ungdomarna beskriver sina ledares agerande och attityder i sociala frågor. Slut- ligen diskuteras ungdomars inflytande och delaktighet i förenings- verksamheten. Såväl staten som idrottsrörelsen har i olika samman- 59TP PT Ibid., s. 24–25. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö hang framhållit vikten av ungdomars möjlighet att själva kunna påverka och ta ansvar för sitt idrottande. Fungerande demokratiska processer är dessutom en grundvillkor för en fungerande före- ningsfostran. Men hur ser det ut i praktiken? Ges ungdomar möj- lighet att påverka? Och är de intresserade av att utöva ett infly- tande över sin träningsverksamhet och förening? Enligt Idrotten vill kan ungdomsidrotten ses som en övergångsfas mellan en mer lekfullt inriktad barnidrott och senior vuxenidrott. Denna övergångsfas ska dock vara brett upplagd. För de unga som visar talang och höga ambitioner ska föreningsverksamheten suc- cessivt intensifieras, utvecklas och skapa förutsättningar för en framtida elitidrottssatsning. Parallellt ska en mer breddinriktad verksamhet erbjudas de ungdomar vars idrottsliga mål snarare handlar om rekreation, gemenskap och välbefinnande. I idrotts- rörelsens ungdomsverksamhet ska det således finnas plats för alla ambitionsnivåer. Därtill ska de unga ges möjlighet att ändra inrikt- ningen på sitt idrottande, både i frågan om val av idrottsverksamhet och i ambitionsnivå. Följande uttalande är belysande: Det är viktigt att vara medveten om att gränsen mellan breddidrotten och den elitinriktade idrotten är flytande. finns drömmarna och ambitionerna kvar hos många och fungerar som driv- kraft i idrottsutövandet. Långt ifrån alla kommer att nå verklig elitnivå, men kommer förhoppningsvis ändå att ha fått ut mycket, både nytta och glädje, av sin satsning. Omvänt kan ungdomar naturligtvis höja sin ambitionsnivå, efter att sent ha upptäckt sin talang, kanske i en ny idrott. Även om Idrotten vill framhåller värdet av både elit och bredd i idrottsrörelsens ungdomsverksamhet, är det en vanligt förekom- mande tankefigur att ungdomsidrotten i praktiken ofta är starkt elitinriktad och att detta leder till utslagning. Men stämmer det? Finns det forskning som visar att ungdomar lämnar idrotten till följd av att de inte vill eller kan leva upp till föreningarnas ökade förväntningar på resultat och prestationer? Ett enkelt svar kan inte ges. Orsakerna till varför ungdomar lämnar föreningsidrotten analyseras ingående i två relativt nya studier. I båda fallen framkommer att avhoppsproblematiken är ytterst komplex och inte enbart reducerbar till frågor om tävlings- Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö hets och utslagning. Den första, rapporten lämnar ung- domar idrotten?, är författad av och . Precis som tidigare nämnda studie, baseras undersökningen på data från projektet avgörande åren. Utgångspunkten är således att man följer drygt 1 000 fotbollsspelande pojkar och flickor under en lång rad av år. I just denna studie görs en specialgranskning av de ungdomar i åldrarna 13–som av olika skäl valt att lämna sina klubbar.TPF60FPT Den andra studien är den tidigare nämnda kartläggning av ung- domars föreningsidrottande som utfört på upp- drag av Ungdomsstyrelsen.TPF61FPT Av båda studierna att döma, finns det många ungdomar som slutar i en idrottsförening av helt andra skäl än ökad tävlingshets. Som exempel konstaterade och betydelsen av att ha kompisar i föreningen. Saknades skolkamrater i laget ökade även benägenheten att sluta. Vidare noterades att de ungdomar som börjat idrotta och som dessutom tränade mycket även tenderade att stanna kvar längre i verksamheten. Därtill framkom en något oväntad koppling till skolan: de 15-åringar som inte valde studieförberedande gymnasieprogram visade även i större utsträck- ning en benägenhet att sluta med fotboll. Detta tolkades som att många ungdomar kan uppleva föreningsidrotten som skollik och att ett successivt ökat allvar i både skolan och idrotten därmed kan verka avskräckande på mindre studiemotiverade ungdomsgrupper. I Trondmans studie framkom att de ungdomar som lämnat före- ningsidrotten framförallt motiverade sina avhopp med hänvisning till andra intressen, förlorat intresse för just idrott eller brist på tid. Utifrån deras egna utsagor var det således sällan frågan om ökade prestationskrav eller tilltagande tävlingsintensitet. Det kan således konstateras att den s.k. avhoppsproblematiken kan ha många och varierade orsaker. kan det inte för- nekas att båda studierna även påvisade aspekter som – åtminstone indirekt – kan relateras till tävlingsmomentets baksida. I och studie konstaterades bland annat att de fotbolls- spelande 13-åringar som inte blev uttagna till s.k. zonläger även tenderade att sluta i större utsträckning. Att inte bli utvald och bekräftad som spelare påverkade alltså ungdomarnas lust att fort- sätta i föreningen. På motsvarande sätt konstaterade att 60TP PT , Varför lämnar ungdomar idrotten? En undersökning av fotbollsspelande tjejer och killar 13 till , , 2004:3. 61TP PT Trondman, se särskilt kapitel 5. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö de ungdomar som stannade kvar i föreningsidrotten hade vissa specifika kännetecken. De utmärkte sig genom att börja tävla tidi- gare än avhopparna, lägga ner mer tid på sin träning samt ha högre prestationsmål och en mer seriös inställning till idrotten. Dessutom betraktade de sig själva som duktiga idrottsutövare i större utsträckning än avhopparna. Dessa iakttagelser antyder samman- taget att ungdomsidrotten är en relativt seriös och tävlingsinriktad verksamhet som framförallt tilltalar ungdomar med höga idrottsliga mål och god tilltro till sin egen förmåga. Därmed är det troligt att ökad tävlingsintensitet trots allt ingår som faktor bakom många ungdomars avhopp – även om de själva motiverar sina beslut med ett förlorat intresse. Att vara ledare inom barn- och ungdomsidrotten är en ansvarsfull uppgift. Dessutom är det mycket som ledare måste kunna. För- utom kunskap om och pedagogisk förmåga att instruera i specifika idrotter krävs god kännedom om barns och ungdomars fysiska, psykiska och sociala utveckling. Dessa kunskapskrav aktualiserar två följdfrågor. Den första handlar om utbildning. Arrangeras det ledarutbildningar inom idrotten i frågor som rör barns och ung- domars fysiska och psykiska utveckling och uppväxtvillkor? Finns det möjlighet för ledare att fördjupa sina kunskaper om idrotten som uppfostringsmiljö? Och hur många har i sådana fall genomgått dessa utbildningar? Beklagligtvis måste det konstateras att kun- skapsläget är påfallande magert i det mesta som rör idrottens utbildningsverksamhet. Varken specialförbundens stegutbild- ningar, SISU:s studiecirklar eller andra utbildningsinsatser har fått nämnvärd uppmärksamhet från forskarsamfundet. En fingervisning får vi dock i RF:s föreningsstudie , som visar att landets idrottsföreningar i genomsnitt genomför , motsvarande per ledare. Detta är en ökning . I samma studie konstateras även att 69 pro- cent av alla ungdomsledare och strax av alla barnledare genomgått någon form av utbildning. Däremot säger studien inget om vare sig omfattningen av eller innehållet i dessa utbildningar.TPF62FPT 62TP PT Idrottens föreningar. En studie av idrottsföreningars situation, , FoU- rapport 2005:3. Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö Den andra frågan handlar om hur idrottens barn- och ung- domsledare i praktiken agerar i frågor kopplade till socialt ledar- skap. I denna fråga finns det både studier av idrottsledares syn på ämnet och hur ungdomar upplever sina ledares beteende i sociala frågor. I rapporten Det sociala ledarskapet, författad av och vid , analyseras hur idrottsledare uppfattar sin egen roll och särskilt om de upplever en konflikt mellan ledarskapets sociala respektive idrottsliga dimensioner. Även om terminologin visserligen är annorlunda, är huvudfrågan således hur idrottsledare själva förhåller sig till spän- ningen mellan föreningsfostran och tävlingsfostran. Undersökningen hade en kvalitativ ansats och bestod av inter- vjuer med ungdomsledare i idrotterna friidrott, innebandy, basket och boxning. Inledningsvis studerades hur idrottsledarna beskrev sig själva som sociala ledare. Resultatet visade en relativt tydlig samsyn inom undersökningspopulationen. Flertalet av ledarna ansåg nämligen att de ingick i en social gemenskap och att de gjorde allmänmänskliga insatser. Däremot ansåg de inte att en idrottsledare var förpliktad att även engagera sig i ungdomars kon- kreta sociala problem. Annorlunda uttryckt bejakades visserligen att idrotten eller den egna klubben kunde fylla en viktig samhälls- funktion i form av gemenskap och kamratskap men med tillägget att idrotten i sig inte har ett socialt uppdrag. Därmed framstod det sociala ledarskapet som mer självklart i relation till indivi- den/gruppen, och mer avlägset i förhållande till övergripande moraliska och/eller politiska frågor eller i förhållande till det omgi- vande samhället. En följdfråga var hur idrottsledarna uppfattade relationen mel- lan ledarskapets idrottsliga respektive sociala dimensioner? Här var utgångspunkten att en idrottsledare aldrig kan välja mellan förenings- eller tävlingsfostran, utan att de utgör två dimensioner som finns och existerar i relation till varandra: Även om man hävdar att idrott i första hand handlar om prestation och tävling, är det ofrånkomligen också ett socialt sammanhang. Och omvänt, även om man hävdar att barns och ungdomars idrottande framför allt handlar om socialisation, så sker den i ett sammanhang som ofrånkomligen präglas av att man ägnar sig åt just idrott. Vi menar att det råder en – större eller mindre – spänning mellan dessa två dimensioner; mellan det idrottsliga och det sociala som inte kan upplösas. Snarare än att lösas behöver alla de berättelser som handlar Barn- och ungdomsidrotten som uppfostringsmiljö