sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Ett art- skyddsbrott ska bedömas som grovt särskilt om det avsett en sär- skilt hotad, sällsynt eller annars skyddsvärd art eller om det utgjort led i en brottslighet som utförts systematiskt och , i stor omfattning eller i vinstsyfte. När någon ertappas på bar gärning i samband med jaktbrott får vilt, jaktredskap, fortskaffningsmedel, annan egendom som använts som hjälpmedel vid jaktbrott eller jakthäleri tas i beslag. Beslaget kan utföras av polis, jakträttshavare, förordnad jakttillsynsman och behöriga tjänstemän vid eller gräns- bevakning. När egendom tagits i beslag ska en anmälan skyndsamt göras till polis- och åklagarmyndigheten som får vända sig till domstol som beslutar om egendomen ska förverkas. Förverkande helt eller delvis av vilt eller dess värde eller annat utbyte av brottet ska ske om det inte är oskäligt. Jaktredskap, fortskaffningsmedel och liknande som används som hjälpmedel vid brottet ska förverkas om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Förverkat vilt tillfaller jakträttshavaren om jakten har skett med tillåtna jaktmedel och under tid då jakt var tillåten. I annat fall får besluta att viltet ska överlämnas till Natur- historiska eller någon annan mottagare. Rovdjur är sta- tens vilt och tillfaller staten utan särskilt beslut om beslag och för- verkande. 14.7Försök och förberedelse till jaktbrott m.m. Enligt 23 kap. är försök till brott att påbörja utföran- det av brottet utan att det fullbordats. Dessutom ska det finnas en fara för att brottet fullbordas eller att bara tillfälliga omständigheter utesluter en sådan fara. Förberedelse till brott är att ha för avsikt att utföra eller främja brott och, såvitt nu är aktuellt i samband med illegal jakt, skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transpor- terar, sammanställer eller tar liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott. Försök eller förberedelse till jaktbrott är inte kriminalise- rat. Detta förhållande är otillfredsställande. Det innebär att den som anträffas med ett redskap som uppenbart är avsett för att otil- låtet jaga rovdjur med och som kanske t.o.m. är i färd med att sätta ut otillåtna fällor inte kan straffas vare sig för försök eller förbere- delse till jaktbrott eller grovt jaktbrott. Inte heller är försök och förberedelse till jakthäleri kriminaliserat. Däremot är försök, förbe- redelse och stämpling till förgöring kriminaliserat. Utredningen återkommer till frågan om att straffsanktionera försök och förberedelse till grovt jaktbrott. 14.8Husrannsakan och hemlig teleövervakning i samband med jaktbrott Husrannsakan enligt regler i 28 kap. kan tillgri- pas när det finns misstanke om brott som har fängelse i straff- skalan. Så länge försök och förberedelse till jaktbrott inte är krimi- naliserat kan polisen bara kontrollera t.ex. lastutrymmet på en skoter eller skoterns släp vid misstanke om ett fullbordat jaktbrott. Polis och åklagare kan vidare tillgripa bestämmelserna i 27 kap. om hemlig teleövervakning endast för att kontrollera mobiltelefontrafiken vid förundersökning om fullbor- dat grovt jaktbrott, men inte på försök eller förberedelsestadiet. 14.9Viktiga villkor för jaktens bedrivande återfinns bara i beslut I årliga beslut om jakt på lo och björn förenas beslutet med en rad olika villkor för jaktens bedrivande. Villkoren handlar t.ex. om honor med ungar eller ungar upp till en viss ålder ska vara undantagna jakt och om jakt vid åtel ska vara tillåten. Det innebär enligt beslutens lydelse att den som under jakten inte följer villkoren i besluten, gör sig skyldig till jaktbrott. Frågan är inte okontroversiell och föremål för prövning i i ett mål där åtel på otillåtet sätt använts vid björnjakt. Målet gäller bl.a. om den som under tillåten jakt bryter mot något av villkoren för jaktens bedrivande, kan dömas för grovt jaktbrott. Det är enligt utredningen angeläget att rättsläget klargörs. 14.10Jaktbrott i samband med skyddsjakt på enskilds initiativ I de fall av illegal jakt som upp är det ofta gärningspersonen själv eller någon i hans omgivning som anmält brottet. Så är ofta fallet beträffande de överträdelser som sker i samband med angrepp på tamdjur, då om skyddsjakt på eget initiativ aktualiseras. Tamdjursägaren brukar vanligen själv anmäla händel- sen till polisen. Den enskilde får således enligt 28 § JF trots att viltet är fredat i vissa situationer skrämma och i vissa fall döda björn, varg, järv eller lo men inte kungsörn när det finns skälig anledning att befara ett angrepp på tamdjur. Den som får utöva skyddsjakten är den som äger eller vårdar tamdjuret. Skyddsjakt på kungsörn är endast tillå- tet efter beslut av . Bestämmelsen i 28 § JF har sitt ursprung jaktstadga där det infördes en bestämmelse om rätt för ägare till eller vårdare av tamdjur att förfölja och döda björn eller lodjur som an- gripit och dödat eller skadat ett tamdjur. Bestämmelsen motivera- des i prop. 1943 nr 93 s. 33 med att det fanns behov av en viss komplettering av den rätt som följde av allmänna rättsgrundsatser om nöd. Dessa innebar enligt propositionen att ägaren eller vårda- ren av ett tamdjur fick döda ett vilt djur om det skedde till avvär- jande av ett påbörjat eller förestående angrepp på tam- djuret medan någon sådan rätt däremot inte förelåg när angreppet var avslutat. Rätten att i sådana fall förfölja och döda det angripande djuret infördes främst för att tillgodose samernas intresse av att skydda sina renhjordar från björnar men den kom även att omfatta andra djurägare. och järv omfattades ursprungligen inte av bestämmelsen utan dessa arter var föremål för allmän jakträtt enligt jaktlag. I samband med ändringar av jaktlagstiftningen utsträcktes bestämmelsen att omfatta varg och järv. begränsades förföljelserätten på det sättet att förföljandet måste påbörjas i omedelbar anslutning till rovdjurets angrepp (prop. togs varg bort från bestämmelsen i 28 § JF med hänsyn till den då svaga vargstammen, men arten återfördes i sam- band med beslut om en sammanhållen rovdjurspolitik (prop. 2000/01:57, bet. 2000/01:MJU9). slopades förföl- jelserätten i avsikt att stärka skyddet av de arter som omfattades av bestämmelsen. I stället måste man kunna döda det an- gripande djuret (SFS 1994:108; jfr också SOU 1999:50 s. Ändringar i 28 § JF har därefter gjorts och . Den nu gällande lydelsen av 28 § JF infördes . För rätt till skyddsjakt enligt 28 § andra stycket 1JF krävs att tam- djurets ägare eller vårdare dödar rovdjuret i omedelbar anslutning till det angrepp där tamdjur skadats eller dödats. Regeringen beslöt att införa en särskild tidsbegrän- sad förordning (2007:127) med särskilda bestämmelser om skydds- åtgärder vid rovdjursangrepp, som ska gälla vid sidan om 28 § andra stycket 1JF –. Enligt den tidsbe- gränsade förordningen får ett rovdjur dödas av ett tamdjurs ägare eller vårdare också, när rovdjuret angriper och skadar tamdjuret eller om det är uppenbart att ett angrepp är förestående. Enligt 28 § andra stycket 2 JF får vidare ett tamdjurs ägare eller vårdare döda ett rovdjur som befinner sig inom inhägnat område avsett för skötsel av tamdjuret, om det finns skälig anledning att befara att rovdjuret angriper tamdjuret. En förutsättning för att rovdjuret ska få dödas i alla de situatio- ner som omfattas av 28 § JF eller den nya förordningen (SFS 2007:127) är att det inte går att avvärja rovdjursangreppet genom skrämselåtgärder eller på annat lämpligt sätt. Bestämmelsen i 28 § JF är alltså en i förhållande till den all- männa nödrätten kompletterande reglering som ursprungligen till- kom i syfte att möjliggöra att ett angripande rovdjur dödas i an- slutning till ett avslutat angrepp. De ändringar som sedermera gjorts i 28 § JF innebär att bestämmelsen alltmer kommit att omfatta samma akuta nödsituation som nödbestämmelse tar sikte på. Den som misstänks för brott mot skyddsjaktsbestämmelserna åberopar regelmässigt även nödbestämmelser för att undgå ansvar, vilket gör att två regelverk aktualiseras . Regelverken är redan var för sig komplicerade och sammantagna bereder det polis- och åklagare men även allmänheten betydande svårigheter. Utredningen redogör för nödrätten i nästa avsnitt. Den tidsbegränsade förordningen(2007:127) med särskilda be- stämmelser om skyddsåtgärder vid rovdjursangrepp ska enligt re- geringens beslut noga följas och utvärderas av i samråd med och . I uppdraget ingår att värdera om bestämmelsen används i andra syf- ten än att skydda tamdjur. Skulle det visa sig att bestämmelsen fungerar väl är det enligt utredningen naturligt att den inarbetas i 28 § JF. Om så inte blir fallet bör frågan om ett alternativ till skyddsjaktsbestämmelsen prövas. I det följande redovisar därför utredningen ett alternativ till skyddsjaktsregeln när tamdjur i nöd skyddas från rovdjursangrepp som är möjligt att använda om det i utvärderingen av det tids- begränsade förordningen skulle fungera mindre väl. Förslaget bygger på att frågan om frihet från straffansvar inte bedöms enligt 28 § JF utan enligt nödbestämmelse. 14.11 Straffrihet när rovdjur dödas i en nödsituation Det är jaktbrott att döda ett rovdjur då det inte är tillåtet enligt jaktlagen och jaktförordningen. En nödsituation är när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Ett rovdjursangrepp på människa eller ett tamdjur är att betrakta som en nödsituation. Om rovdjur dödas i en nödsi- tuation är handlingen enligt bestämmelser i 24 kap. under vissa omständigheter straffri. Det är en undantagsregel som ska tillämpas restriktivt. En tillämpning av bestämmelsen om nöd förutsätter en akut nödsituation. När en skada väl skett ger nöd- rätten inte någon möjlighet att ingripa för att förebygga framtida angrepp. Enligt 24 kap. 4 § (Brb) utgör en gärning som nå- gon begår i nöd brott endast om den med hänsyn till farans beskaf- fenhet, den skada som åsamkats annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Det straffria området utsträcks vidare genom en regel i 24 kap. 6 § Brb som innebär att den som i en nödsituation gjort mer än vad som är tillåtet (s.k. nödexcess) ändå ska vara fri från straffansvar om omständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig. Det behöver inte vara fråga om ett brottsligt angrepp eller över huvud taget en mänsklig handling, för att man enligt regler ska vara i nöd. Nöd kan till skillnad mot JF:s skyddsjakts- bestämmelse åberopas vid angrepp på människa och oavsett vilken djurart det är som angriper eller utgör fara. bestäm- melse omfattar alltså även angrepp av kungsörn. Skyddsjakts- bestämmelsen däremot gäller enbart angrepp av björn, varg, järv eller lo. I förhållande till 28 § andra stycket 1JF innebär nödbestämmel- sen en utvidgning såtillvida att rovdjuret kan dödas innan det åsamkat någon skada. I förhållande till 28 § andra stycket 2 JF och i förhållande till den tidsbegränsade förordningen (2007:127) inne- bär nödbestämmelsen ingen utvidgning i det avseendet. Den nuvarande definitionen i av vad som avses med nöd infördes (SFS 1994:458) i syfte bl.a. att utvidga utrymmet att handla i nöd för att rädda egendom (prop. 1993/94:130 s. 34, bet. 1993/94:JuU27). I den äldre lydelsen angavs som exempel på nödsituation att gärningen skedde för att rädda I den nu gällande lydelsen anges, som framgått ovan, att nöd föreligger bl.a. när fara hotar egendom. Den tidigare lydelsen ansågs ge uttryck för en alltför restriktiv inställning och begreppet utvidgades därför till i princip alla situationer när fara hotade egendom. Bestämmelsen om nöd begränsas av kravet på att handlandet inte får vara oförsvarligt. Någon motsvarighet finns inte i fråga om skyddsjakt enligt 28 § JF. Konkret får en tamdjursägare inte skjuta ett rovdjur som hotar hans tamdjur om åtgärden är oförsvarlig. Vid bedömningen görs en intresseavvägning för att utröna om följden står i proportion till den hotande faran eller skadan, eller om den som åberopar nöd hade möjlighet att undvika faran eller skadan på ett annat sätt än genom en straffbar handling. För att slutligen avgöra om den som i en nödsituation handlat oförsvarligt ändå ska vara straffri därför att han svårligen kunnat besinna sig, ska hänsyn tas till farans art, hur som funnits för överväganden och den handlandes personliga egenskaper. Utöver en intresseavvägning ligger i oförsvarlighetsrekvisitet även att gärningen måste varit behövlig för att avvärja angreppet. har senast i rättsfallet NJA 2004 s 786, som gäller dödande av varg för att skydda tamdjur, dömt för grovt jakt- brott till villkorlig dom med samhällstjänst . Om fäng- else i stället hade valts som påföljd skulle straffets längd ha be- stämts . anförde bl.a. följande angående straffrihet med anledning av nöd. För att H.M. ska vara fri från ansvar på grund av nöd krävs emellertid att hans åtgärd att döda vargen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt inte var oförsvarlig .. I kravet att nödhandlingen inte ska vara oförsvarlig lig- ger att den ska vara påkallad av ett intresse av betydligt större vikt än det som offras genom handlingen. Det ligger i sakens natur att be- dömningen av olika intressen kan växla över tiden. Som framgått ovan utgick man, när föregångaren till 28 § jaktförordningen infördes , från att nödrätten i princip alltid medgav rätt att döda vilt djur som angrep tamdjur. Det torde också vara förklaringen till att det i be- stämmelsen inte infördes något försvarlighetskrav eller annan liknande begränsning. Uppenbart är att detta är ett synsätt som kan anses ha giltighet. Det kan här anmärkas att medlemsstaternas möjlig- het enligt art- och habitatdirektivet att göra undantag från förbudet att döda varg för att undvika allvarlig skada på boskap inte tar sikte på en- staka angrepp utan på risk för mer omfattande skador (jfr 27 § jaktför- ordningen). Den vikt som det allmänna numera fäster vid skydd av bl.a. varg har också kommit till uttryck i jaktlagens bestämmelser om jaktbrott enligt vilka det vid bedömningen av om ett jaktbrott är grovt särskilt ska beaktas om det avsett ett hotat, sällsynt eller annars särskilt skyddsvärt vilt. Mot denna bakgrund får det antas att utrymmet för att med stöd av nödreglerna döda en varg som angriper ett tamdjur nu- mera är förhållandevis begränsat. Vad H.M. anfört om att vargen skulle sakna ekonomiskt värde förändrar inte den bedömningen och inte heller de skyldigheter han har som djurhållare enligt djurskydds- lagen. Även om det hotade intresset skulle anses vara av betydligt större vikt än det som offras krävs dessutom att nödhandlingen varit behöv- lig för att avvärja det förestående angreppet för att den inte ska anses ha varit oförsvarlig. H.M. har uppgett att han iakttog vargen när den närmade sig hagen men att han inte gjorde något försök att, på annat sätt än att döda vargen, avvärja angreppet. I den uppkomna situationen kunde det krävas av honom att han först försökte göra detta, t.ex. ge- nom att skjuta ett varningsskott. H.M. har förklarat att han inte över- vägde någon sådan åtgärd, då han med hänsyn till vargars beteende befarade att vargen skulle komma tillbaka. Nödbestämmelsen förut- sätter emellertid en akut nödsituation och kan inte åberopas för att av- värja framtida angrepp. På grund av det anförda får H.M:s handlande anses oförsvarligt. H.M. har uppgett att han – under de som det tog från det att hans granne informerat om att vargen var på väg mot hans fastighet till det att han såg vargen närma sig – inväntade vargen, för- beredd på att skjuta den. Omständigheterna har därför inte varit sådana att H.M. svårligen kunde besinna sig. Han kan således inte heller på grund av nödexcess gå fri från ansvar. 14.12 Skadestånd till staten vid grova jaktbrott har bl.a. i målet NJA 1995 s 249 slagit fast att staten är berättigad till skadestånd av den som olagligen dödar stora rovdjur. I målet dömdes en person för grov olovlig jakt och grov olaga jakt till fängelse och att utge skadestånd till staten med för att ha dödat en järv. I ett rättsfall från hovrätterna, RH 2000: 94, dömdes en person för grovt jaktbrott till fängelse och i skadestånd till staten för att på skoter ha förföljt och skjutit en varg. I senare rättsfall t.ex. det ovan refererade målet NJA 2004 s 786 begärde staten inte något skadestånd. Enligt vad utredningen erfarit är det policy numera att inte yrka skadestånd för statens räkning i samband med åtal för jaktbrott på stora rovdjur. 14.13.1Bedömningen av ansvarsfrågan när rovdjur dödats för att skydda tamdjur kan förenklas Utredningens bedömning: Lagstiftningen i samband med att rovdjur dödas för att skydda tamdjur förenklas om ansvarsfrågan regleras enbart av nödbestämmelse. Utredningen har i avsnitt 14.10 väckt frågan om ett alternativ till bestämmelsen om enskild skyddsjakt, om en utvärdering visar att den tidsbegränsade förordningen (2007:127) med särskilda bestäm- melser om skyddsåtgärder vid rovdjursangrepp fungerar mindre väl. Alternativet är enligt utredningen att ansvarsfrågan enbart regleras av nödbestämmelse. En sådan lösning inne- bär att regelverket och bedömningen av ansvarsfrågan när rovdjur dödats för att skydda tamdjur förenklas. Lagstiftningen om jaktbrott i samband med enskilds skyddsjakt på stora rovdjur är inte helt tillfredsställande. regleras ansvarsfrågan i två nödbestämmelser, allmänna nödbestämmelse res- pektive jaktförordningens skyddsjaktsbestämmelse i 28 §. Ambitionen har varit att 28 § JF ska komplettera den allmänna nödrätten. Bestämmelsen i 28 § JF är långtgående i och med att bestämmel- sen medger att rovdjur dödas vid angrepp även på mindre värdefulla tamdjur och i regioner där rovdjursstammarna är svaga. 28 § JF specificerar inte de tamdjur som ger rätt till skyddsjakt. Även an- gripna fjäderfän ger rätt att skjuta t.ex. en varg, oavsett om det rör sig om ett alfadjur eller det enda djuret i regionen. Till- lämpningen av 28 § är så till vida begränsad att enskild skyddsjakt på kungsörn inte är tillåten. Regleringen om skyddsjakt på enskilds initiativ, dvs. 28 § JF, har funnits och är föremål för ständigt debatt och konflikt. Bestämmelsen har ändrats flera fem gånger , vilket gått ut över bestämmelsens stabilitet och förutse- barhet, något som är betänkligt ur rättssäkerhetssynpunkt. I författningshänseende ägs frågan helt av regeringen som kan göra nödvändiga förändringar i jaktförordningen. nödbestämmelse är tillämplig på specialstraffrättens område även utan särskild föreskrift om detta. Det behövs därför ingen ändring i jaktlagen. I krav på att handlingen inte får vara oförsvarlig ligger bl.a. att det som skyddas ska vara av betydligt större vikt än det som offras. I praxis, bl.a. det ovan refererade rättsfallet NJA 2004 s 786 har jämförelsen utfallit till rovdjurets fördel. I några fall har domstolarna grundat ansvarsfrihet på bestäm- melse om excess och tagit fasta på den korta tid jägaren haft på sig för att fatta ett beslut. Om frågan om straffrihet för jaktbrott som sker i nöd bara ska regleras av bestämmelse bör ut- rymmet för att bedöma en handling som icke oförsvarlig vidgas. har i det ovan refererade rättsfallet NJA 2004 s. 786 ansett att utrymmet för att med stöd av nödreglerna straffritt döda en varg som förhållandevis begränsat. Domstolen hänvisar till den vikt som det allmänna fäster vid skyddet av rovdjuren, vilket bl.a. kommit till uttryck i bestämmelserna om jaktbrott. Om jakt- brott som sker i samband med att tamdjur skyddas inte betraktas som grovt jaktbrott utan som ordinärt jaktbrott vidgas enligt ut- redningen möjligheterna för domstolarna att vid tillämpningen av nödbestämmelse anse en handling som icke oför- svarlig, dvs. Enligt utredningens mening bör under alla förhållanden jakt- lagen ändras så att jaktbrott som sker i samband med att tamdjur skyddas inte betraktas som grovt brott utan som ordinärt brott. Utredningen återkommer till frågan nedan. 14.13.2 Attityderna till illegal jakt måste förändras Utredningens förslag: Illegal jakt kan inte bekämpas med hårdare straffsatser. Samhällets insatser ska främst inriktas mot en aktiv attitydpåverkan för att tydliggöra att det inte är tillåtet att döda rovdjur och att det handlar om grov brottslighet med högt straffvärde. Det är orealistiskt att tro att man kan minska den illegala jakten enbart genom hårdare straff och fler poliser. BRÅ:s studie visar att det finns ett indirekt stöd för den illegala jakten eftersom rovdjurs- politiken är ifrågasatt. Det försvårar arbetet för polis och åklagare som gärningspersonerna genom detta stöd invaggas i tron att den kriminella verksamheten i själva verket är moraliskt berätti- gad. Antalet fällande domar är mycket litet i relation till det antal jaktbrott som begås på stora rovdjur. Ett stort problem är att all- mänheten inte är polisen lika behjälplig med tips och iakttagelser när det gäller illegal jakt på rovdjur som när det gäller annan illegal jakt. För att det ska bli en förändring och fler brottslingar lagförda fordras ett aktivt arbete för att förändra allmänhetens attityd till dessa brott. Ett viktigt steg är att alla aktörer på området, i synner- het jägare, renskötare och markägare och deras organisationer, tyd- ligt markerar sitt avståndstagande till illegal jakt som sådan och till de individer som ägnar sig åt denna brottslighet. Den allmänna synen på illegal jakt formas också i hög grad av det sätt som media tar upp frågan. BRÅ:s refererade studie bör i det avseendet inbjuda till eftertanke och självrannsakan. Den straffskärpning avseende jaktbrott som genomfördes har i praktiken inte påverkat domstolarnas straffmätning i höjande riktning. Det hårdaste straff som dömts ut för ett grovt jaktbrott är alltjämt fängelse i ett mål från Hovrätten för Nedre (RH 2000 s 281). Domen grundades på de straff- bestämmelser som gällde före straffskärpningen . Mot den bakgrunden finns det ingen anledning att överväga förändringar i höjande riktning av straffskalorna för att komma åt kriminaliteten på området. Samhällets insatser bör främst inriktas mot en aktiv attityd- påverkan för att tydliggöra att det inte är tillåtet att döda stora rov- djur och att det handlar om grov brottslighet med högt straffvärde. Det är nödvändigt att fler vågar berätta och vittna och att upp- täcktsrisken och antalet lagföringar ökar. Politiker och andra representanter för det demokratiska syste- met, måste stå upp och försvara lagstiftningen, även om man inte gillar innehållet. Det är avgörande för rovdjurspolitikens trovärdig- het att ansvariga politiker som står bakom ett beslut också försva- rar beslutet. Samhällets signaler blir härigenom tydligare och ger stöd till de motkrafter som inte accepterar den illegala verksam- heten, men som inte vågar ge uttryck för sina åsikter. Dess- utom får de som utför det praktiska arbetet nationellt, regionalt och lokalt det stöd som krävs för att rovdjurspolitiken ska kunna förverkligas. I jägarutbildningen slutligen bör frågor om illegal jakt särskilt uppmärksammas och betonas betydelsen av att var och en tar av- stånd från brottsligheten och dess utövare. 14.13.3Jaktbrott där syftet enbart är att döda rovdjur har ett högre straffvärde än överträdelser som sker för att skydda tamdjur Utredningens förslag: Jaktbrott som avser stora rovdjur och som begås av ägare eller vårdare av tamdjur i omedelbar anslutning till att tamdjur angrips, ska inte bedömas som grovt jaktbrott, utan som ordinärt jaktbrott. Även överträdelse av villkor för jaktens bedrivande i myndighetsbeslut ska bedömas som ordi- närt jaktbrott. Åtal ska kunna underlåtas i dessa situationer om det föreligger särskilda skäl. Förslaget föranleder ändring i 44 § jaktlagen (1987:259). Som en följd av den ändrade lagstiftningen prövas även den som dödat rovdjur under åberopande av skyddsjakt eller nöd för grovt jaktbrott.