sou · GWB399 · 2008-11-05 00:00:00 — I fall då andelstal såväl för fastigheter med mark tillgänglig för exploatering som för fastigheter utan sådan mark ska tillämpas , ska de enligt andra stycket bestämda andelstalen i motsvarande mån jämkas. Ändringen i andra stycket följer av ändringarna i 4 kap. expropria- tionslagen. Förutom att presumtionsregeln inte längre ska tillämpas är avsikten inte någon ändring i sak. Ersättningen enligt 11 § ska så- ledes även fortsättningsvis bestämmas utan särskild hänsyn till individuella värden och den särskilda vinstfördelningsregeln i expropriationslagen ska inte tillämpas. Inte heller ska hänsyn tas till den inverkan som en efter exploateringsbeslutet antagen detaljplan kan ha haft på markens värde. Paragrafen har även ändrats redaktionellt. Om mark enligt 19 eller 20 § överförs till en annan fastighet eller till en samfällighet, ska ersättningen bestämmas med tillämpning av 4 kap. expropriationslagen (1972:719). Hänsyn ska dock inte tas till den inverkan som detaljplanen kan ha haft på markens värde. Inte heller ska bestämmel- serna i 4 kap. 3 § expropriationslagen tillämpas. Om innehavaren av en rättighet som minskar en fastighets värde är be- rättigad till ersättning, ska det värde som tillgodoräknas fastighetens ägare minskas med ett belopp som motsvarar den värdeminskning för fastigheten som rättigheten har inneburit. Om det värde som ska tillgodoräknas fastig- hetens ägare inte kan minskas utan att skada uppkommer för innehavare av fordran med bättre rätt, minskas i stället ersättningen till rättighetshavaren med motsvarande belopp. Ändringen i första stycket innebär att den särskilda vinstfördelnings- regeln i expropriationslagen inte ska tillämpas vid exploaterings- samverkan. Liksom enligt gällande rätt ska hänsyn inte heller tas till den inverkan som detaljplanen kan ha haft på markens värde. Till skillnad från vad som gäller för ersättning enligt 11 § ska dock be- stämmelsen i 4 kap. 1 § tredje stycket expropriationslagen om på- slag för individuella värden tillämpas vid ersättning enligt förevar- ande paragraf. Det tidigare andra stycket har upphävts, som en följd av att presum- tionsregeln inte längre ska tillämpas. Det tidigare tredje stycket ut- gör ett nytt andra stycke efter enbart redaktionella ändringar. 15.7Förslaget till lag om ändring i (1987:10) 6 kap. 39 § Vid bestämmande av ersättning i fall som avses i 17 eller 24 § ska 4 kap. expropriationslagen (1972:719) tillämpas. 14 kap. 9 § Vid bestämmande av ersättning i fall som avses i 1–8 §§ ska 4 kap. expropriationslagen (1972:719) tillämpas i den mån inte annat följer av 10 §. I båda paragraferna har hänvisningen till presumtionsregeln tagits bort. 15.8Förslaget till lag om ändring i väglagen (1971:948) Har väghållare fått vägrätt, är fastighetens ägare berättigad att av väg- hållaren få intrångsersättning och ersättning för annan skada till följd av vägens byggande eller användande, om det inte har avtalats eller uppen- barligen förutsatts att ersättning inte ska lämnas. Samma rätt till ersätt- ning har en innehavare av nyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastig- heten, om rätten inte har upplåtits efter det att marken eller utrymmet togs i anspråk. Vid ersättningens bestämmande gäller 4 kap. expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar. På ersättningen ska det betalas ränta enligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag då marken eller utrymmet togs i anspråk till och med den dag då betalning ska ske och enligt 6 § räntelagen för tiden därefter. Ändringen i andra stycket innebär att hänvisningen till presumtions- regeln har tagits bort. Tredje stycket har endast ändrats redaktionellt. Om det till följd av att en väg dras fram över en fastighet uppstår synnerligt men för fastigheten eller del av denna, ska väghållaren lösa det område som lider sådant men, om ägaren begär det. Väghållaren är berättigad att lösa ett område som avses i första stycket, om detta skulle innebära endast en ringa förhöjning av den ersättning som ska betalas till fastighetsägaren och om fastighetsägaren inte har ett beaktansvärt intresse av att behålla området. Vid bedömande av frågan om rätt till inlösen föreligger ska kostnad för åtgärd som anges i 4 kap. 6 § expropriationslagen (1972:719) räknas in i ersättningen. Ändringen i andra stycket är en följdändring med anledning av att paragraferna i 4 kap. expropriationslagen har omnumrerats. Para- grafen har även ändrats redaktionellt. 15.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1649) om byggande av järnväg 4 kap. 5 § I den mån avvikande bestämmelser inte meddelas i denna lag ska i mål om inlösen och ersättning bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719) tillämpas. Ogillas talan i mål som väckts av en fastighetsägare eller den som innehar särskild rätt till en fastighet, tillämpas bestämmelserna i 15 kap. 6 § (1987:10) i fråga om rättegångskostnaderna. Ändringen är en följd av att presumtionsregeln inte längre ska tilläm- pas. 15.10Förslaget till lag om ändring i minerallagen (1991:45) 7 kap. 4 § Beträffande ersättning och löseskilling enligt 1–3 §§ gäller 4 kap. och 5 kap. 23 §, 24 § och 27 § första stycket första meningen expropriations- lagen (1972:719) i tillämpliga delar. Bestämmelserna i 4 kap. 1 § tredje stycket och 3 § ska dock inte tillämpas. Den nya sista meningen innebär att bestämmelserna i expropria- tionslagen om ersättning för individuellt värde och om särskild er- sättning i vissa fall inte ska tillämpas vid bestämmande av ersättning enligt minerallagen. I stället ska, som tidigare, betalas en särskild mineralersättning enligt 7 kap. 7 §. I övrigt har paragrafen ändrats så att hänvisningen till presumtionsregeln har utmönstrats. 15.11Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter Ägare till mark som tas i anspråk för bearbetning eller härmed samman- hängande verksamhet är berättigad att av koncessionshavaren få intrångs- ersättning och annan ersättning för skada. Samma rätt till ersättning har innehavare av nyttjanderätt eller annan särskild rätt till fastighet som berörs av ianspråktagandet. Beträffande ersättningen gäller 4 kap. expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar. I mål om inlösen enligt 28 § gäller, om inte annat är föreskrivet i denna lag, expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar. 27 § andra stycket och 33 § har ändrats på så sätt att hänvisningen till presumtionsregeln har tagits bort. 15.12Förslaget till lag om ändring i bostadsförvaltningslagen (1977:792) Om en fastighet är ställd under tvångsförvaltning men förhållandena är sådana att en tillfredsställande förvaltning därvid inte kan uppnås, får kommunen lösa fastigheten. Talan om inlösen ska väckas vid fastighetsdomstolen. I fråga om in- lösen gäller i övrigt expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar, dock med undantag för 4 kap. 2 §. Ändringen i andra stycket innebär att hänvisningen till presumtions- regeln har tagits bort. Paragrafen har även ändrats redaktionellt. 15.13Förslaget till lag om ändring i lagen (2004:875) om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar Om en tillfredsställande förvaltning av en elektrisk anläggning sannolikt inte kan åstadkommas genom tvångsförvaltning eller en tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kommer att bestå efter utgången av tiden för en tvångsförvaltning får staten, efter ansökan av nätmyndigheten, lösa anlägg- ningen från ägaren. Om anläggningens ägare också är ägare till en fastighet på vilken an- läggningen, helt eller delvis, är belägen ska även fastigheten eller, om det är lämpligt, del av fastigheten lösas. Om ledningsrätt är upplåten för an- läggningen på en annan fastighet ska även ledningsrätten lösas. Mål om inlösen ska tas upp av den fastighetsdomstol inom vars om- råde anläggningen eller större delen av den ligger. I fråga om inlösen gäller i övrigt expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar. Tredje stycket har ändrats på så sätt att hänvisningen till presumtions- regeln har tagits bort. Paragrafen har även ändrats redaktionellt. 15.14Förslaget till lag om ändring i bostadsrättslagen (1991:614) 9 kap. 18 § Talan om ersättning vid inlösen eller för intrång eller för annan skada som en bostadsrättshavare orsakas med anledning av ett beslut om godkänn- ande enligt 16 § första stycket 2 ska väckas vid fastighetsdomstolen. I fråga om inlösen och ersättning gäller expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar. Ändringen innebär att hänvisningen till presumtionsregeln har tagits bort. 15.15Förslaget till lag om ändring i lagen (2006:449) om skydd för störningskänslig forskning Om forskning som avses i 1 § utsätts för varaktiga eller upprepade stör- ningar från annan verksamhet i närheten, får efter ansökan enligt 6 § meddela förbud eller förelägganden mot den störande verk- samheten för att skydda forskningen. Det som sägs i första stycket gäller inte sådan verksamhet som regleras i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation eller lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet eller i föreskrifter utfärdade med stöd av dessa lagar. Det som sägs i första stycket gäller inte heller störningar från en verksamhet som bedrivs med tillstånd enligt eller motsvarande bestämmelser i äldre lag. Om ett beslut enligt första stycket medför att pågående markanvänd- ning inom det berörda området avsevärt försvåras, har områdets ägare och den som har nyttjanderätt, servitut, rätt till elektrisk kraft eller liknande rätt till detta område, rätt till ersättning för skada till följd av beslutet. Ersätt- ningen ska motsvara skadan med avdrag för vad den berättigade är skyldig att tåla utan ersättning. Ersättningen ska betalas av den som ansökt om I fråga om ersättningen tillämpas i övrigt expropriationslagen (1972:719). Tredje stycket har ändrats på så sätt att hänvisningen till presumtions- regeln har tagits bort. 15.16Förslaget till lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429) I fråga om rätt till ersättning för skada till följd av ett beslut enligt 18 § första eller andra stycket gäller bestämmelserna i 25 kap. 6 § och 31 kap. 2 §, 4 § första stycket, 7 § första stycket första meningen, 8 § första meningen, 9, 12 och 13 §§, 15 § första stycket första meningen och andra stycket, 31 § tredje stycket samt 33 § . Vad som i dessa bestämmelser sägs om miljödomstol ska i stället gälla fastighetsdomstol. Ändringen är en följdändring med anledning av att 31 kap. 6 och 32 §§ i har upphävts. Expropriationslagens ersättningsregler har funnits i sin nuvarande huvudsakliga utformning –1972 då vissa förändringar och moderniseringar vidtogs av den tidigare gällande lagen . Bl.a. infördes den s.k. presumtionsregeln. Vissa grundläggande principer för ersättningsberäkningen, t.ex. skadeståndsprincipen och beaktande av värdeinfluenser från expropriationsföretaget, kvar- stod dock i allt väsentligt oförändrade. Frågor om ersättning för individuellt värde, beaktande av värde- influenser, ersättning för förväntningsvärden och vinstfördelning, i vilka delar stora förändringar nu föreslås, har varit föremål för över- vägande från lagstiftarens sida tidigare och är behandlade i doktrinen. En omfattande praxisbildning har ägt rum som tjänar till ledning för avtalslösningar. Med utgångspunkt i lagtext och anknytande praxis har utarbetats tillämpningsanvisningar från berörda myndigheters sida samt träffats avtal om hur ersättnings- frågan ska regleras – s.k. ersättningsnormer – mellan företrädare för markägare och markförvärvare. Därtill kommer att de fastighets- rättsliga ersättningsfrågorna i olika avseenden kännetecknas av en särskild hög grad av komplexitet vilket ska inrymmas i en lagstift- ning. Jag behöver bara peka på att lagen ska gälla för såväl jord- och skogsbruksmark som exploateringsmark, såväl på landet som i tätort samt för olika ersättningssituationer med varierande förut- sättningar då varje fastighet är unik. Situationerna inrymmer såväl komplicerade juridiska som tekniska spörsmål. Ett gediget och grundligt arbete har nedlagts för att åstadkomma en ändamålsenlig och hållbar lagstiftning. Lagen är också genom hänvisningar tillämplig i de flesta andra lagar inom fastighetsrätten där fråga är om markåtkomst, rådighetsinskränkningar eller skade- stånd och ingår på så sätt i ett genomtänkt system där avvägningar som ansetts rimliga mellan fastighetsägarens och det allmännas berättigade intressen får förutsättas ha skett. Det bör därför föreligga mycket starka skäl för att nu mer väsentligt ändra lagstiftningen. Såvitt framkommit av utredningens första betänkande finns inget allmänt missnöje med lagen. Även om det framförts viss kritik mot lagen har någon mer omfattande debatt inte förekommit. Läget framstår tvärtom som anmärknings- värt stabilt bl.a. med tanke på de omfattande infrastruktursatsningar som äger rum. Parterna träffar regelmässigt avtal om ersättning. Expropriationer och övrigt tvångsförfogande sker endast i begränsad omfattning. Trenden har, vad gäller expropriationer, varit starkt avtagande från och med 1970-talet. I är t.ex. ersättningsmål undantagsfall. Det rör sig om några fall varav omfattningen av expropriationer och vägmål varit maximalt ett . De faktiska förhållandena talar således starkt mot en ändring av lagstiftningen i den omfatt- ning som föreslås. Vad som förändrats och därför bör föranleda vissa ändringar är att expropriationsändamålen numera genom ökad privatisering av verksamheter i väsentligt högre grad innefattar kom- mersiella ändamål där expropriationslagens ersättningsregler inte längre ger ett rättvisande resultat. Jag delar därför inte utredningens förslag beträffande införande av individuellt värde, bortseende av ovanlig företagsnytta och det generella borttagandet av presumtionsregeln. Jag anser vidare att den föreslagna rätten till kostnadsersättning vid förrättning bör begränsas något ytterligare. Mina invändningar redovisas nedan. Jag är i övrigt ense med utredningen. Kap. 7 Individuellt värde Frågan om ersättning ska utgå för individuellt värde vid expropria- tion är inte ny. Redan Strahl behandlar frågan i sitt arbete Fyra expropriationsrättsliga uppsatser . Lagstiftaren har varit avvisande till tanken att ersätta ideella skador. I samband med miljöskadelagens tillkomst avvisades t.ex. frågan. Rätt till ersättning för ideella skador är för övrigt ytterst begränsad i skadestånds- sammanhang och förbehållen några speciella situationer. Genom det individuella värdet ska fastighetsägare erhålla ersätt- ning som vid en frivillig överlåtelse. Det är syftet med förslaget. Därmed påverkas emellertid också grunderna för ersättning i form av s.k. annan ersättning. Flyttningskostnader, kostnader för anskaff- ning av ersättningsfastighet, anpassningsersättningar och annat som i dagens lagstiftning kompenseras via annan ersättning kan därmed ifrågasättas. Saken, som är av grundläggande principiell betydelse och kräver en djupare analys, har inte berörts av utredningen annat än i förbigående. Vilka olägenheter det individuella värdet ska täcka in är något diffust. Texten får förstås så att det är fråga om affektionsvärden, obehag av psykisk natur och s.k. frustrationsskador samt möjligen även skador till följd av expropriationsförfarandet (utlägg, tids- förluster). Även värderingsosäkerheten ska eventuellt vägas in. Det saknas en närmare analys av olägenheterna vad gäller möjligheterna att bestämma deras omfattning samt motiven för ersättning. Värderingsosäkerheten kan domstolen bedöma inom ramen för 35 kap. 5 § RB och lantmäterimyndigheten inom ramen för official- prövningen. S.k. frustrationskador betraktas , när det gäller avkastnings- fastigheter, som investeringsförluster och ersätts som annan ersätt- ning. När det gäller bostadsfastigheter är det inte självklart att er- sättning alltid kan utdömas för dessa skador enligt dagens lag- stiftning. Det krävs i princip att fastighetsägaren kan göra sannolikt att återanskaffning kommer att ske. Oavsett det bör det inte vara något problem att objektivt bestämma skadan i varje enskilt fall. Om lagstiftaren vill åstadkomma en generösare tillämpning än vad som gäller bör det enligt min mening inte ske som ett indi- viduellt värde utan ska prövas från fall till fall som annan ersättning. Detta kan uppnås genom en lagändring. Möjligen är det tillräckligt med ett klargörande uttalande i motiven. Även förfarandeskador bör kunna storleksbedömas utan större svårighet och lämpligen, efter lagändring eller vägledande uttalan- den i motiven, ersättas som annan ersättning. En eventuell ersätt- ningsrätt väcker dock frågan om inte förfarandekostnader också borde ersättas i andra sammanhang t.ex. vid planläggning. När det gäller obehag av psykisk natur och förlust av affektions- värden går dessa inte som utredningen framhåller att bestämma rent objektivt. Ett schablonpåslag på marknadsvärdet, vare sig det är som föreslås eller som också har förespråkats, är emellertid inte tilltalande. Olägenheter av detta slag står inte i något direkt samband med fastighetens marknadsvärde. I det enskilda fallet kanske påslaget inte på långt när kompenserar en fastighets- ägares särskilda intresse att behålla sin fastighet och obehaget att utsättas för tvångsförfarande. I ett annat fall skulle påslaget vid höga värden på den avstådda egendom vida överstiga de olägenheter som ska täckas med påslaget. Det sagda kan belysas med utgångspunkt i några avgöranden som utredningen hänvisar till i annat sammanhang. I NJA 2007 s. 695 (det s.k. optokabelmålet) skulle fastighetsägarna således till- erkännas en ytterligare ersättning med endast i ersättning för individuellt värde vid ett påslag om . I dom i mål nr T 5501-01(tredje rullbanan vid ) skulle fastighetsägaren, som utgjorde en häradsallmänning, tillerkännas ca i ersättning för individuellt värde vid påslag. Genom- förs utredningens förslag också vad gäller presumtionsregeln och influensregeln torde påslaget öka till uppskattningsvis 10–. (Anm. Vid fullt bifall till fastighetsägarens yrkande i målet skulle påslaget bli ca .) Typiskt sett skulle de högsta ersättningarna för individuellt värde – på det sätt det föreslås knytas till mark- nadsvärdet – hamna hos fastighetsägare i tätorter och inte på lands- bygden där affektionsvärden i första hand gör sig gällande. Enligt min mening blir reformen på så vis helt förfelad. Expropriations- lagen bör vara förskonad från schablonpåslag. Jag anser vidare att ersättning för affektionsvärden endast bör komma ifråga i sådana fall där ersättningen bestämts med utgångs- punkt i pågående markanvändning. För den fastighetsägare som fått del i vinst, fått ersättning för förväntningsvärden eller fått till- godogöra sig företagsnytta eller s.k. plannytta, är det, med hänsyn till de motiv som anges för reformen, normalt inte motiverat med ersättning av det här slaget. I vinstfördelningsfallen åsyftas sålunda en reglering där ersättningen bestäms med utgångspunkt i vad som skulle ha blivit fallet vid frivillig uppgörelse. Ersätts förväntnings- värden eller tillfaller företagsnytta eller plannytta fastighetsägaren ligger en markanvändning till grund för värdering som med all sannolikhet inte ger upphov till affektionsvärden. Vad som möjligen skulle återstå är ersättning för obehag av psykisk natur dvs. något som skulle kunna benämnas kränkningsersättning. Den frågan har dock inte diskuterats explicit av utredningen. Min inställning är sammanfattningsvis att ersättning för affektions- värden m.m. endast kan komma ifråga i sådana fall där expropria- tion sker för allmänt, icke kommersiellt, ändamål, dvs. vägar, försvar, naturvård m.m. där ersättningen bestäms utifrån pågående markanvändning. Därutöver ifrågasätter jag om expropria- tion för allmännyttiga ändamål av det angivna slaget utgör en sådan speciell situation att den, med avsteg från vad som normalt gäller i skadeståndsammanhang, ska utlösa ersättning för ideella skador. Om ersättningsrätt ska medges för individuella värden anser jag att ersättningen ska prövas efter en skälighetsbedömning från fall till fall, dvs. inget schablonpåslag, och med iakttagande av de begräns- ningar som jag redovisat. Presumtionsregeln har relativt varit föremål för utredning (SOU 1996:45). Den utredningens förslag var att regeln skulle finnas kvar och endast mindre ändringar vidtas som syftade till att minska vissa olägenheter för fastighetsägare. De förändringar som enligt utredningen hade inträffat sedan regelns tillkomst motiver- ade inte mer omfattande lagändringar än de som föreslogs. En minoritet av remissinstanserna, ca en tredjedel, ansåg att presum- tionsregeln skulle upphävas. Förhållandet tyder på att något större problem inte föreligger vad gäller presumtionsregeln. Utredningens förslag har inte heller genomförts. Min syn på behovet av ändring utgår från att det i första hand är övergripande infrastrukturanläggningar i form av vägar, järnvägar, flygplatser och andra kommunikationsmedel samt etablerandet av samhällelig service i form av skolor, sjukvård, kultur, fritid m.m. som gör mark attraktiv och skapar särskilda lägesvärden dvs. Dessa insatser från det allmänna finansieras på sätt alltid har skett i allt väsentligt av skattemedel. Därför framstår det inte som särskilt orättvist, orättfärdigt eller anmärkningsvärt i övrigt att det allmänna också får tillgodogöra dessa lägesvärden och inte den enskilde fastighetsägaren i huvudsak på sätt som följer av presumtionsregeln. Det är ett avsteg från marknadsvärdeprincipen som framstår som motiverat även i en marknadsekonomi. Därmed är det av underordnad betydelse hur det förhåller sig med bostads- marknaden, vem som betalar exploateringsavgifterna och vem som fattar beslut om markanvändningen eller bekostar planarbetet. Enligt min mening är det dessutom så att presumtionsregeln väl korresponderar med vad som gäller i fråga om fastighetsägares möjligheter att få tillstånd till ändrad markanvändning i form av bygglov, strandskyddsdispens, vattenverksamhet, täkt och miljö- farliga etableringar eller får tåla i form av rådighetsinskränkningar i pågående markanvändning. Ersättning utgår sålunda inte i de an- givna situationerna till fastighetsägare för att förväntningar inte infrias. Detta är naturligtvis inte en tillfällighet. Presumtionsregeln och huvuddelen av gällande markpolitiska regelverk har tillkommit vid eller härrör från samma lagstiftningstillfälle i början på 1970- talet och utgör på så sätt en genomtänkt helhet. Jag anser att de skäl som utredningen framför för att förväntningsvärden ska hanteras olika i markåtkomstsituationer jämfört med vad som gäller vid tillståndprövning och rådighetsinskränkning inte har någon större tyngd. Ett vägrat tillstånd eller ett beslut om rådighetsinskränkning är för den enskilde fastighetsägaren i praktiken lika evigt som avstående av äganderätt. Att t.ex. ett beslut om naturreservat eller en Q-märkning av en kulturhistorisk byggnad skulle återtas fram- står för mig som närmast helt utopiskt. I avsnitt 9.6.3 behandlas presumtionsregelns betydelse från lika- behandlingssynpunkt med utgångspunkt i några exempel. Slutsats- erna kan ifrågasättas. I det första fallet görs jämförelse mellan två närbelägna fastig- heter med helt lika förutsättningar vad gäller förväntningar om framtida utnyttjande. Den ene fastighetsägaren får sin fastighet exproprierad och därmed inte möjlighet att tillgodogöra sig förvänt- ningsvärdet medan den andre som inte utsätts för expropriation kan tillgodogöra sig detta. Det är i och för sig riktigt att presumtions- regeln i teorin kan medföra detta otillfredsställande resultat. Att fastighetsägarna behandlas olika ligger dock främst i tillämpningen av expropriationsmedlet. Det är svårt att förstå varför den ene fastigheten ska exproprieras men inte den andre. Det ska ändå ske en behovsprövning för att expropriation ska få äga rum. Exemplet anser jag inte vara representativt för den praktiska tillämpningen. Det andra exemplet utgår också från två likadana, intilliggande, fastigheter.