sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Det hänför sig framförallt till eventuella tidigare uppdrag eller till den rättsökande. Ett riktmärke i förarbetena till rättshjälpslagen var att en verklig prövning av rättshjälpbiträdets kvalifikationer och individuella lämplighet skulle göras. I 2 § förordningen om målsägandebiträde finns ett för- tydligande om de kvalifikationer som gäller för en biträdande jurist. När det gäller annan person än advokat eller biträdande jurist säger förarbetena till rättshjälpslagen, d v s proposition om ny rättshjälpslag (prop. 1996/97:9) att en sådan person ska ha stora kunskaper på ett särskilt område (s. 156). I propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) framhöll regeringen att det låg i sakens natur att en kvinna förordnades till målsägandebiträde när en kvinna utsatts för sexualbrott (s. 28). I ett rättsfall från ansågs det rimligt att en advokat som var verksam på målsägandens hemort men på annan ort än där målet skulle prövas, förordnades trots att detta innebar merkostnader för staten. Hovrättens utslag låg i linje med förarbetena till rättshjälpslagen och riktlinjerna i lagen om målsägandebiträde. Dessutom skulle ett förordnande av biträde på annan ort innebära att målsäganden skulle drabbas av kostnader som inte ersattes av allmänna medel (RH 1999:22). Fjärde stycket i 4 § hänvisar till regler om behörighet för rättegångsombud och rättegångsbiträde d v s 12 kap. 22 § RB som hänvisar till RB 12 kap. 2–5 §§ och 6 § andra stycket RB. Reglerna gäller rättegångombudets lämplighet, red- barhet och skicklighet. Hänvisningen till regler om rättegångsbiträde betyder bland annat att ett målsägandebiträde kan avvisas av rätten om hon eller han visat oredlighet, oskicklighet eller oförstånd. Även bestämmelsen om undantag från vittnes- plikten i 36 kap. § 5 RB är tillämplig på målsägandebiträdet. Behörighetsvillkoren är desamma för de båda typerna av processuella representanter. Rättegångsbiträdets behörighet är däremot mer begränsad än ombudets eftersom rättegångsbiträdet bara får vidta rättegångshandlingar i partens närvaro. Rättegångs- biträdet kan å andra sidan agera utan fullmakt. Innan lagen om målsägandebiträde trädde i kraft förordnades rättegångsbiträde för dem som hade rättshjälp. I propositionen om målsägandebiträde framhölls att målsäganden kan ge målsägandebiträdet längre gående befogenheter genom att ge denne rättegångsfullmakt (s. 27). 4.13Byte och entledigande av målsägandebiträde När det gäller byte och entledigande av målsägandebiträde liksom substitution hänvisas i 4 § lagen om målsägandebiträde till rättshjälpslagen och till reglerna i 26 § andra och tredje styckena. Byte av målsägandebiträde kräver särskilt tillstånd av domstol och målsäganden måste kunna redovisa särskilda skäl för ett byte. Motsättningar mellan målsäganden och målsägandebiträdet kan men behöver inte motivera byte. Har motsättningarna uppstått på grund av skäl som kan hänföras till målsäganden ska inte ett byte nödvändigtvis medges. Ett långt geografiskt avstånd mellan målsäganden och målsägandebiträdet kan utgöra sådana särskilda skäl som utgör grund för byte. Lagstiftarens motiv till bestäm- melsen finns i förarbetena till den nu gällande rättshjälpslagen och till rättshjälpsslagen 1972:409 (Proposition om Ny rättshjälpslag 1996/97:9 och proposition 1972:5 om förslag till rättshjälpslag m m 1972:4). 4 § lagen om målsägandebiträde hänvisar till att den generella regeln om entledigande är tillämplig även vid förordnandet av målsägandebiträde. Därutöver finns i 4 § tredje stycket en särskild bestämmelse om entledigande av målsägandebiträde som är något vidare än den i 26 § rättshjälpslagen. Enligt propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) ska målsägandebiträdet kunna entledigas om åklagaren lägger ner åtalet i en viss del eller om det visar sig att målsäganden inte ska höras (s. 39). I rättsfallet RH 1990:33 som redovisats ovan hade en man dömts för grov våldtäkt mot tre minderåriga. Barnen hade under förhandlingen i tingsrätten företrätts av målsägandebiträden. Mannen hade överklagat domen i ansvarsdelen. Mödrar till barnen ansåg sig behöva bistånd från målsägandebiträde men målsägande själva skulle inte höras i hovrätten. Domstolen uttalade att ett biträdesförordnande inte skall bestå om förhållandena i målet skulle ändras på det sättet att målsäganden endast har behov av biträde vid utförandet av sin skadeståndstalan. På de skälen entledigade hovrätten målsägandebiträdena i målet. Vidare kan ett målsägandebiträde entledigas om ett brott får en ny brottsrubricering och det inte längre existerar sådana förhållanden som kan motivera målsägandebiträde enligt den nya brottsrubriceringen. Rättfallet NJA 1994:596 illustrerar domstolens syn på betydelsen av att målsäganden känner förtroende för målsägande- biträdet. I det aktuella fallet, som gällde grova sexuella övergrepp, hade en flicka begärt byte av målsägandebiträde med anledning av motsättningar mellan henne och målsägandebiträdet. Målsäganden ville inte anförtro sig åt målsägandebiträdet. Hovrätten lämnade hennes yrkande utan bifall medan HD däremot ansåg att ett byte var motiverat och hänvisade till att vid den typ av brottslighet som det rörde sig om var det viktigt med ett förtroendefullt förhållande mellan målsägande och biträdet. HD hänvisade dessutom till att målsäganden var underårig och i dålig psykisk kondition. Det ska uppmärksammas att rättshjälpslagen har ändrats sedan lagen om målsägandebiträde kommit till. Ändringen innebär att reglerna om byte av biträde har skärpts. 5.1Skyldigheten att informera brottsoffer De grundläggande reglerna för information till målsägande återfinns i 1 kap. § 6 polisförordningen (1998:1558), som anger att polisen ska se till att ge dem som utsatts för brott den information som behövs med anledning av brottet. Mer specifika bestämmelser om polisens och åklagarnas informationsskyldighet finns i 13 a–d §§, och 14 § förundersök- ningskungörelsen (1947:948). Reglerna är utformade så att viss information till brottsoffer alltid ska lämnas, medan annan information ska lämnas på offrets begäran. Den utformning som bestämmelserna har är huvudsakligen ett resultat av lagändringar (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320, SFS 1994:429). I 13 a § förundersökningskungörelsen framgår att målsäganden ska underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott och om möjligheten att få ersättning enligt brottsskadelagen. Är brottet sådant att det kan komma ifråga att förordna målsägandebiträde enligt lagen om målsägandebiträde eller att meddela besöksförbud enligt lagen om besöksförbud skall målsäganden informeras om de regler som gäller för detta. Vidare ska målsäganden ges information om reglerna om stödperson, om möjligheterna att få rättshjälp och rådgivning enligt rättshjälpslagen samt om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. Det bör observeras att informationsskyldigheten enligt 13 a § första och tredje styckena, d v s den information som gäller åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk och information om möjligheter till stöd och hjälp från myndigheter och organisationer ska ges, om det inte är uppenbart att sådan information inte krävs eller om det är förenat med betydande Om brottet har integritetskränkande inslag bör enligt propositionen Stöd till brottsoffer (prop. 2000/01:79), information om stödperson, rättshjälp och stödjande organ alltid lämnas (s. 27). Genom ändringar som gjordes i 13 a § förundersöknings- kungörelsen förstärktes målsägandens rätt till information om rättshjälp och information om möjligheten att få hjälp från stödperson, myndigheter och brottsofferorganisationer (SFS 2001:232). Enligt 13 b § förundersökningskungörelsen ska målsägande också tillfrågas om de vill bli underrättade om olika beslut som fattas i ärendet. Målsägande kan begära att få besked om förundersökning inte skall inledas eller läggas ned, beslut om att åtal inte ska väckas samt om tidpunkten för eventuell huvudförhandling och dom i målet. Vidare innehåller 13 c § förundersökningskungörelsen en bestämmelse om att om en gripen, anhållen eller häktad person avviker ska målsäganden underrättas om det behövs. Slutligen ska åklagaren enligt 13 d § förundersökningskungörelsen, så snart beslut om åtal har fattats underrätta målsäganden om beslutet. Allmängiltig vägledning om information till målsägande gavs i departementspromemorian Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (DsJu 1993:29). Det påpekas i promemorian att det är bäst att uppgifter lämnas både muntligen och skriftligen samt att det skriftliga informations- materialet kontinuerligt bör uppdateras och ses över (s. 40). I handledning för polisens del i lokalsamhällets brottsofferstödjande arbete (2001:1), preciseras några av de grundläggande kraven på polisens information till brottsoffer. Informationen ska enligt handledningen vara relevant, tillförlitlig, begriplig och kontinuerlig. Det poängteras att information till brottsoffer måste ges utifrån erfarenhet och sunt förnuft och avpassas efter det enskilda fallet (s. 31). Regeringen tillsatte 1995 (Ju 1995:07), som fick uppgiften att utvärdera vidtagna åtgärder på brotts- offerområdet . I Brottsoffer- utredningens betänkande Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) uppmärksammades informationsfrågan. I betänkandet framkom bl a att polis och åklagare själva ansåg att de måste bli bättre på att informera. Utredningen föreslog emellertid inga förändringar beträffande polisens författningsreglerade informationsskyldighet. Däremot föreslogs det att Rikspolis- styrelsen vid sina inspektioner borde uppmärksamma hur informationsskyldigheten genomfördes (s. 95). För att kontrollera och uppmärksamma handläggningen av brottsofferfrågor har företagit inspektioner vid landets polismyndigheter, bl a Inspektion av brottsofferfrågor i (VKA 128-3935/97) och Inspektion av hanteringen av anmälningar om hot och våld mot kvinnor vid polismyndigheten i (VKA 128–4716/99). Inspektionerna som gjordes gällde bl a hur och i vilken utsträckning information lämnades till målsägande. En ny bestämmelse, 21 a § infördes i förundersöknings- kungörelsen 1997 (SFS 1997:799). Den innebar en skyldighet att dokumentera underrättelser och information som lämnats till målsäganden enligt 13 a–c §§ i förundersökningskungörelsen samt uppgifter om huruvida målsäganden vill bli underrättad i sådana fall som avses i 13 b §. betänkande ledde till regeringens proposition Stöd till brottsoffer (prop. 2000/2001:79), som antogs . I den presenterades en strategi för det fortsatta brottsofferarbetet och dessutom en rad åtgärder för att förbättra stödet till brottsoffer. Regeringen menade att information om stöd från bl a ideella organisationer borde lämnas i större utsträckning än vad som då var fallet och ville därför ändra i förundersöknings- kungörelsen. I övrigt anförde regeringen i propositionen att polisens och åklagarnas informationsskyldighet var tillräcklig och ändamålsenlig när den fullgjordes på rätt sätt (s. 28). I 13 a § andra stycket förundersökningskungörelsen regleras skyldigheten att informera om målsägandebiträde på följande vis: Är brottet sådant att det kan komma i fråga att förordna målsägandebiträden enligt lagen (1988:609) om målsägandebiträde eller att meddela besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud, skall målsäganden underrättas om de regler som gäller för förordnande av målsägandebiträde eller meddelande av besöksförbud. Bestämmelsen kom till i samband med att lagen om målsägandebiträde trädde ikraft (SFS 1988:7, 1988:611). har förundersökningskungörelsen ändrats men inte i de delar som gäller informationen om målsägandebiträde. Skyldigheten i 21 a § förundersökningskungörelsen att doku- mentera underrättelser och information som lämnats till måls- äganden i enlighet med 13 a–c §§ i förundersökningskungörelsen, omfattar också den information som lämnats om målsägande- biträde. Svagheter i informationen gällande målsägandebiträde påtalades redan i samband med den första ändringen i lagen om målsägandebiträde, som föranleddes av betänkande Våldsbrott och brottsoffer (bet. 1989/90 JuU5), i vilken framförde att regeringen borde lägga fram förslag om ändringar i lagen om målsägandebiträde. betänkande ledde till propositionen om utvidgad rätt till målsägandebiträde (prop. 1989/90:158). höll i anslutning till det nämnda betänkandet en hearing om lagstiftningen om målsägandebiträde. Vid det tillfället påpekades det av () att det fanns behov av mer information om målsägandebiträde (s. 14). Regeringen ansåg emellertid att bristen på information om målsägandebiträde vid inte utgjorde något stort problem. Departementschefen menade att information om målsägandebiträde var något man snart skulle komma till rätta med i takt med att biträdesförordnandena blev vanligare. Däremot anförde regeringen att det fanns skäl för och Riksåklagaren () att i samband med den förordade lagändringen uppmärksamma informationsfrågan (s. 5). 5.3Tidpunkten för information om målsägandebiträde Information om målsägandebiträde ska enligt den nuvarande regleringen i 13 a § förundersökningskungörelsen ges . Det är en allmän princip gällande information till brottsoffer att den ska ges på ett tidigt stadium. Det framkommer bl a i artikel 4 av den Europeiska Unionens rambeslut om brottsoffers ställning i straffrättsliga förfaranden, (2001/220/RIF, ) i vilken det anges att brottsoffer ska ges relevant information redan vid den första kontakten med brottsbekämpande organ. FN:s brottsoffer- deklaration anger i artikel 15 att brottsoffret snabbt ska få tillgång till relevant hjälp. När det gäller svenska förhållanden påpekades det i departementspromemorian Brottsoffren i blickpunkten (DsJu 1993:29) att information ska ges vid det tillfälle då den gör störst nytta (s. 38). Riksåklagarens allmänna råd, Målsägande i brottmål (RÅC 1:122), angav att information till målsägande generellt skulle ges , gärna redan vid anmälningstillfället. De allmänna råden är upphävda, men de utgör trots det en allmän vägledning för åklagarnas arbete med målsägande. Polisen anger däremot inte att information till målsägande i allmänhet bör lämnas . Polisens dokument om brottsoffer ger uttryck för att det som är avgörande för när information ska ges är vilken typ av brott det rör sig om och den situation som det enskilda brottsoffret befinner sig i. I handledning för polisens del i lokalsamhällets brottsofferstödjande arbete (2001:1) står det att det inte helt på förhand går att avgöra när ett brottsoffer ska få information (s. 32). I propositionen Stöd till brottsoffer (prop. 2000/2001:79) fick uppdraget att upprätta en nationell handlingsplan för det fortsatta brottsofferarbetet. presenterade 2003 handlingsplanen Brottsoffer- arbetet inom polisen – en nationell handlingsplan, som innehåller konkreta åtgärder om brottsoffers rättigheter och polisens skyldigheter gentemot brottsoffer. Handlingsplanen innehåller också riktlinjer om information. Den anger att information till brottsoffer ska vara anpassad utifrån förutsättningarna i det enskilda fallet (s. 18). I ett utbildningsmaterial från Rikspolis- styrelsen och Riksåklagaren, utreda mäns våld mot kvinnor – Ett utbildningsmaterial för polis och åklagare, uppges att det kan vara bra att vänta med information till dess att kvinnan kallas till förhör (s. 11). 5.4Ansvaret för information om målsägandebiträde I de internationella dokumenten om brottsoffer preciseras i allmänhet inte vem som bör ta ansvaret för att information lämnas till målsägande. Detta gäller dock inte rekommen- dation 85 (11) om brottsoffrets ställning i det straffrättsliga och straffprocessuella förfarandet, som anger att det är polisen som ska informera brottsoffret om möjligheterna att få stöd, praktisk och juridisk rådgivning samt ersättning från gärningsmannen och från staten. I Riksåklagarens allmänna råd Målsägande i brottmål framhölls det att det är naturligt att polisen, som först kommer i kontakt med målsägande till stor del svarar för att information lämnas till målsägande. I de allmänna råden står det också att om polisen inte lämnat information får det anses åvila åklagaren att lämna upplysningar (s. 2 ). Det är förundersökningsledarens ansvar att de skyldigheter som polis och åklagarmyndigheter har gentemot såväl misstänkta som målsägande enligt förundersökningskungörelsen fullgörs. Enligt allmänna råd om ledningen av förundersökningen i brottmål (FAP 403-4) ska åklagaren inträda som förundersökningsledare när det krävs åtgärd av domstol t ex förordnande av ett målsägandebiträde (Punkt 2. 5.5Skriftlig information om målsägandebiträde Skriftlig information om målsägandebiträde finns i Till dig som utsatts för brott, som bör finnas på varje polisstation och som finns på många brottsoffer- och kvinnojourer, advokatkontor och försäkrings- bolag. har drivit projektet för att ge målsägande som kallats till rättegång information om rättsprocessen. Syftet var att målsägande skulle känna sig tryggare, lugnare och säkrare under rättegången och att uppmärksamma målsägande på vilka rättigheter och skyldigheter de har under rättegången. I anslutning till projektet har ett utbildningsmaterial med titeln – hur blir den?, distribuerats. Det innehåller bl a ett avsnitt om målsägandebiträde. Informationshäftet har emellertid bara nått en mindre krets av läsare eftersom deltagarna i rättegångsskolan inte varit så många. Polisen har egen nationell information till brottsoffer på hemsidan under ?. De olika polismyndigheterna har också information till brottsoffer på Internet. Den här informationen kan variera från myndighet till myndighet men är ändå i huvudsak likvärdig. Ett fåtal polis- myndigheter har egna broschyrer som riktar sig till brottsoffer och som innehåller information om målsägandebiträde. Särskilt kan nämnas en broschyr med titeln mot kvinnor Kvinnofrid i , som sammanställts av polismyndigheten i . Dessutom kan polisen ge information till målsägande i samband med att anmälan förs in i RAR-systemet. I RAR-systemet finns en bild som benämns Handling med underrättelse och information till målsägande. Anmälningsupptagaren kan göra en utskrift av den bilden och överlämna den till målsäganden. har ingen broschyr om målsägandebiträde men lämnar däremot en kort information om målsägandebiträde under rubriken på hemsidan . har gjort en inventering av sitt skriftliga informationsmaterial, vilket ska leda till att man tar fram nytt sådant material. Några av domstolarna har egna hemsidor men de har inte någon riktad information till målsägande och därmed inte heller något om målsägandebiträde. Ett fåtal advokatbyråer har information om lagstiftningen om målsägandebiträde på sina hemsidor. 5.6Polisens datasystem för anmälningsupptagningar Polismyndigheterna använder sig av ett datoriserat system för anmälansupptagning, Rationell anmälansrutin (RAR). Det kan beskrivas som ett verksamhetsstöd för anmälansupptagning, ärendehantering och uppföljning. RAR är ett system för att samordna registrering och sökning och det utgör polismyndig- heternas kriminaldiarium. Det är också ett system för att ge polisen stöd när information till brottsoffer ska lämnas. I RAR-systemet registreras anmälningar om brott mot och vissa brott mot speciallagstiftningen. I systemet ges varje brott en brottskod enligt en ordning bestämd av , och Riksåklagaren. RAR har kopplingar till andra system enligt principen att en uppgift ska vara registrerad en gång och kontrollerad vid källan. RAR är ett lokalt system vilket gör att varje polismyndighet har sin egen RAR-version. Därutöver finns ett annat system, Dur-Två, (Datoriserad UtredningsRutin), dit ärenden som kräver utredning förs över sedan förundersökning inletts. Dur-Två innehåller med några undantag inte uppgifter om målsäganden. Uppgifter i RAR kan dock föras över till Dur-Två. RAR kommer att bytas ut mot ett annat system för registrering av anmälningar, vilket går under arbetsnamnet , men det finns ingen tidsplan för när det nya systemet tas i bruk. När en brottsanmälan upprättas finns det ett antal uppgifter om målsäganden som kan registreras i RAR-systemet. De är kopplade till information som målsägande kan eller ska få enligt 13 a–d §§ och 14 § förundersökningskungörelsen. registrerat uppgifter om målsäganden har hon eller han en möjlighet att gå vidare till en separat del som rör information. Handläggaren kan ange om information har lämnats till målsäganden muntligen och eller skriftligen. Det enda som är obligatoriskt att registrera i RAR när det gäller målsäganden är frågan om målsäganden önskar bli meddelad om beslut som fattas i förundersökningen, t ex att förundersökning inte ska inledas eller läggas ned, i enlighet med 13 b § förundersökningskungörelsen. Därutöver finns möjligheter att registrera uppgifter om t ex information som lämnats om enskilt anspråk, stödperson, brottsofferstöd och målsägandebiträde. På RAR-systemets inledande bild om målsägande ska polisen registrera om den obligatoriska frågan om beslut som rör förundersökningen har ställts till målsäganden och om information om brottsofferstöd lämnats. Polisen kan också fylla i uppgifter om vilken skriftlig information som lämnats till målsäganden, d v s vilka broschyrer som målsäganden fått från polismyndigheten eller från andra. Än så länge har polisen bara lokal skriftlig information att lämna ut men har arbetat på att ta fram en informationsbroschyr som riktar sig till målsägande och som ska vara gemensam för hela landet. Till den här delen av RAR-systemet hör ett dokument som benämns Handling med underrättelse och information till målsäganden. Den visar vad målsäganden vill bli informerad om och vad målsäganden har informerats om. Handlingen med information ska lämnas eller skickas till målsäganden tillsammans med en kopia på polisanmälan. Om förundersökning inte inleds eller om förundersökningen läggs ner, lämnas samma handling till måls- äganden men med information rörande det beslutet. Handling med underrättelse och information till målsägande tjänar således två syften. Den är avsedd som en checklista för handläggaren, och den kan också följa med förundersökningsprotokollet, så att åklagaren vet vilken information som har lämnats till målsäganden. Dessutom har Handling med underrättelse och information kommit att tjäna som ett kvitto till målsäganden på den information som lämnats. Handläggningen av en RAR-anmälan ska granskas men det finns inga krav på vem som ska göra granskningen. I polisens RAR-system kan även uppgifter om den information som lämnas om målsägandebiträde registreras. Handläggaren kan registrera i RAR huruvida information lämnats om målsägandebiträde, om önskemål om målsägandebiträde har framförts av målsäganden eller om ett målsägandebiträde har förordnats. Handläggaren registrerar namn på det målsägande- biträde som önskats eller förordnats. Om handläggaren registrerar att information om målsägandebiträde inte har lämnats, visas efter anmälans slutbild en ruta där handläggaren ska motivera varför informationen inte har tillhandahållits. Uppgifterna om målsägande som inte har informerats förs sedan över till en särskild lista. En handläggare på polismyndigheten kontrollerar i ett senare skede vilka målsägande som inte blivit informerade för att avslutningsvis se till att de får information. Uppgifter om målsägandebiträde finns på en särskild bild i RAR- systemet tillsammans med uppgifter om besöksförbud. De uppgifter som ska registreras om besöksförbudet är mer detaljerade än de som gäller målsägandebiträdet. Handläggaren måste registrera när åklagaren underrättats om att målsäganden begär besöksförbud och när beslut om besöksförbud tagits, om ett sådant beslut finns.