sou · GVB390 · 2008-01-01 00:00:00 — publicerades departementspromemorian (Ds 2007:31) Skärpt straff för vållande till annans död. I prome- föreslås att minimistraffet för vållande till annans död, grovt brott, höjs från fängelse till fängelse . Där- med skulle straffskalan för brottet bli fängelse i lägst ett och högst . Lagändringen föreslås träda i kraft . I promemorian redovisas en genomgång av de 128 domar beträf- fande vållande till annans död, grovt brott, som meddelats –2005. Praxisgenomgången utvisar att av brotten hade någon koppling till ett trafikbrott, främst rattfylleri eller vårdslöshet i trafik. I av fallen hade dödsfallet orsakats i samband med ett misshandelsbrott eller annat brott mot person. För sistnämnda kategori bestämdes påföljden regelmässigt till fängelse, och för de allra allvarligaste fallen närmade sig straff- nivåerna straffminimum för dråp. I promemorian hänvisas till vårt ursprungliga uppdrag att över- väga och föreslå förändringar i strafflagstiftningen i syfte att åstad- komma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott, varefter bl.a. följande anförsTPF9FPT. Regeringen har som anförts aviserat sin avsikt att låta samhällets strängare syn på våldsbrottslighet komma till uttryck i lagstiftningen. Vållandebrotten syftar i grunden till att skydda samma intressen som de straffbestämmelser som den särskilde utredaren har att beakta. Det finns en allt mindre tolerans från samhällets sida mot att människor dödas eller skadas, oavsett om det sker i trafiken, till följd av miss- handel eller av något annat liknande skäl. Det finns därför anledning att anlägga en skärpt syn på vållandebrotten och överväga vilka för- ändringar som är påkallade för att bestämmelserna ska stå i bättre överensstämmelse med synen på allvaret i denna typ av brottslighet. Vidare anförs som skäl för ett skärpt straffminimum för vållande till annans död, grovt brott, att gärningsmannens beteende vid sådana brott framstår som särskilt klandervärt samt att det handlar om ett allvarligt och medvetet risktagande i flera led. Ställt i relation till ett uppsåtligt dödande som skulle bedömas som dråp, anses inte klandervärdheten vara så mycket mindre att den motiverar den avsevärda skillnad i påföljdshänseende som blir följden av dagens lagstiftning. Enligt promemorian är det uppen- bart att vållande till annans död, grovt brott, i jämförelse med t.ex. vissa förmögenhetsbrott såsom grov stöld, grovt bedrägeri och grovt häleri, har en straffskala som inte fullt ut motsvarar synen på brottets allvar. Avsikten med den föreslagna ändringen är inte att åstadkomma någon förskjutning i domstolarnas brottsrubricering när det gäller gränsen mellan normalbrottet och grovt brott. Ändringen är inte heller avsedd att innebära någon förändring vid straffmätningen för vållande till annans död av normalgraden. I promemorian anförs att den skärpta synen är avsedd för de verkligt allvarliga fallen, dvs. de fall som rubriceras som grovt brott. 9TP PT Ds 2007:31 s. 31. 3.3Överväganden kring psykiskt störda lagöverträdare beslutade regeringen att tillkalla en parlamen- tariskt sammansatt kommitté med uppdrag att utreda frågor om ansvar och påföljder för psykiskt störda lagöverträdare. Enligt upp- draget skulle kommittén lämna förslag till en reformerad reglering av det straffrättsliga ansvaret samt formerna för ingripanden mot denna grupp av lagöverträdare. Reformen skulle åstadkomma en ordning som innebär att psykiskt störda personer som begår brott och som är straffrättsligt ansvariga också kan ådömas en påföljd som tillgodoser kravet på ett rimligt ingripande med hänsyn till det begångna brottet. Reformen skulle också syfta till att psykiatrin inte ska bära ett ansvar för straffrättsliga aspekter eller behovet av samhällsskydd än som motiveras av ett vårdbehov. Kommittén, som tog namnet , överläm- nade betänkandet Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3). I betänkandet lämnar kommittén förslag om förut- sättningar för straffrättsligt ansvar och påföljdsbestämning för psykiskt störda lagöverträdare. Kommittén föreslår att tillräknelighet eller ansvarsförmåga ska utgöra en förutsättning för straffrättsligt ansvar. Enligt det upp- rättade lagförslaget ska en gärning inte föranleda ansvar för den som till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnes- förvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demens- tillstånd saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att an- passa sitt handlande efter en sådan insikt. Detta ska dock inte gälla om gärningsmannen i anslutning till gärningen själv vållat sin bristande förmåga genom rus eller på annat liknande sätt. Ansvars- frihet på grund av otillräknelighet ska enligt kommittén tillämpas restriktivt och omfatta en mindre grupp lagöverträdare än den som omfattas av fängelseförbudet i 30 kap. 6 § BrB. Som en konsekvens av införandet av ett krav på tillräknelighet för straffrättsligt ansvar föreslår att fäng- elseförbudet och övriga inskränkningar i valet av påföljd för psykiskt sjuka lagöverträdare upphävs. Därmed ska reglerna om påföljdsbestämning i princip gälla på samma sätt för psykiskt störda lagöverträdare som döms för brott. Psykiskt störda lagöver- trädare som döms till fängelse och som har behov av psykiatrisk vård ska enligt förslaget ges sådan vård under verkställigheten av fängelsestraffet, antingen i frivillig form eller i form av tvångsvård. Överlämnande till rättspsykiatrisk vård avskaffas som särskild på- följd, men begreppet rättspsykiatrisk vård ska finnas kvar som be- nämning på sådan psykiatrisk tvångsvård som ges under verkställig- heten av påföljder som innefattar frihetsberövande, under anhåll- nings- eller häktningstid och när en rättspsykiatrisk undersökning görs. En ny form för verkställighet av fängelse, slutet boende, före- slås för vissa funktionshindrade. För att tillgodose intresset av samhällsskydd föreslår kommittén att en särskild form av reaktion, samhällsskyddsåtgärd, förs in i det straffrättsliga systemet. Samhällsskyddsåtgärder ska kunna beslutas om någon har begått en straffbelagd gärning som har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa, men gärningen inte ska föranleda ansvar på grund av kravet på tillräknelighet. En förutsättning för att samhällsskyddsåtgärder ska kunna beslutas i sådana fall ska vara att det föreligger en påtaglig risk för återfall i motsvarande gärningar av allvarligt slag. Samhällsskyddsåtgärden får inte pågå utan särskilt beslut om förlängning. Beslut om förlängning ska kunna meddelas av allmän domstol i taget efter ansökan av åklagare. En samhällsskydds- åtgärd ska också kunna utgöra en tidsobestämd påföljd för den som återfaller i ett synnerligen allvarligt brott mot liv eller hälsa. Detta förutsätter dock dels att det föreligger en påtaglig risk för att den dömde återfaller i brott mot liv eller hälsa av allvarligt slag, dels att det frihetsberövande som annars skulle ha dömts ut inte är till- räckligt för att tillgodose samhällsskyddsintresset. Om en sam- hällsskyddsåtgärd beslutas som påföljd ska rätten i domslutet ange den minsta tid som åtgärden ska pågå. Minimitiden ska motsvara minst längden på det fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut. Samhällsskyddsåtgärden får inte upphävas innan två tredjedelar av minimitiden har passerats. När minimitiden har löpt ut får sam- hällsskyddsåtgärden förlängas i taget av allmän domstol efter ansökan av åklagare. Verkställigheten av en samhällsskyddsåtgärd ska enligt förslaget så långt det är möjligt individuellt anpassas till den dömdes egna förutsättningar och behov. Verkställigheten ska inledas genom intagning på sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård om ett psykiatriskt vårdbehov föreligger, genom intagning på särskild (LVM-hem) om förutsättningar för sådan vård föreligger, genom slutet boende om förutsättningar för sådan verkställighet föreligger, och annars genom intagning i kriminalvårdsanstalt. Enligt kommitténs bedömning bör man i otillräknelighetsfallen kunna utgå ifrån att flertalet personer torde vara i behov av rättspsykiatrisk vård, åtminstone i inledningsskedet. betänkande har remissbehandlats och blivit föremål för fortsatta överväganden inom . 3.3.2Departementspromemorian (Ds 2007:5) Påföljder för psykiskt störda lagöverträdare gav chefen för i uppdrag åt en utredare att biträda departementet med att göra en översyn av ingripanden mot psykiskt störda lagöverträdare i vissa fall. Enligt uppdraget skulle utredaren överväga lämpliga förändringar och lämna förslag till en ändrad reglering av ingripanden mot psykiskt störda lagöverträdare dels när gärningsmannen led av en allvarlig psykisk störning vid brottet men inte för dom- stolens prövning, dels när gärningsmannen överlämnas till rätts- psykiatrisk vård men ingripandet inte står i ett adekvat förhållande till brottets svårhet. Förändringarna skulle syfta till att åstad- komma en ordning som innebär att psykiskt störda personer som begår brott, särskilt om brottsligheten är allvarlig, kan mötas av en reaktion som tillgodoser kravet på tillräckligt ingripande åtgärder med hänsyn till det begångna brottet. Bakgrunden till uppdraget var den kritik som har riktats mot vissa konsekvenser av regleringen i 30 kap. 6 § och 31 kap. 3 § BrB. Kritiken avsåg två olika situationer. För det första att nuvarande reglering innebär att en lagöverträdare som var allvarligt psykiskt störd vid gärningstillfället, men som inte lider av en sådan störning för domstolens prövning, inte kan dömas till vare sig fängelse eller rättspsykiatrisk vård. För det andra att rätts- psykiatrisk vård ska upphöra när det inte längre finns ett vårdbehov och det inte längre finns risk för återfall i allvarlig brottslighet, vilket kan medföra att ingripandet blir måttligt och inte står i proportion till brottets straffvärde. I uppdragsbeskrivningen anför- des att det borde övervägas om det är möjligt att åstadkomma adekvata reaktioner vid fr.a. allvarliga brott utan att införa det av föreslagna systemet med tillräknelighet som ansvarsförutsättning och samhällsskyddsåtgärder som ny påföljd för psykiskt störda lagöverträdare. Uppdraget redovisades i departements- promemorian (Ds 2007:5) Påföljder för psykiskt störda lagöver- trädare. I promemorian konstateras att det inte föreligger något principiellt hinder mot att införa en ordning som gör det möjligt att under vissa förutsättningar döma till fängelse för brott som har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Utredaren föreslår att en sådan möjlighet införs, genom att det nuvarande fängelseförbudet i 30 kap. 6 § BrB ändras till en presumtion för att annan påföljd än fängelse ska väljas när brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Den föreslagna lösningen innebär att rätten i första hand ska välja en påföljd som tillgodoser den tilltalades behov av vård. Det ska dock finnas en möjlighet att döma till fängelse, om det med hänsyn till brottets straffvärde och övriga omständigheter finns synnerliga skäl för det. Enligt ut- redaren kan sådana skäl föreligga om det är fråga om mycket all- varlig brottslighet som behovet av rättspsykiatrisk vård är litet eller obefintligt. Om den tilltalade till följd av den psykiska störningen saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt, och han eller hon inte själv har vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat liknande sätt, ska emellertid inte någon annan påföljd än över- lämnande till särskild vård kunna väljas. I de fall då den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning döms till fängelse bör straffet enligt ut- redaren normalt sättas lägre än annars. I promemorian föreslås därför att det i 29 kap. 3 § BrB införs en bestämmelse som före- skriver att det som en förmildrande omständighet vid bedöm- ningen av brottets straffvärde särskilt ska beaktas om den tilltalade till följd av en allvarlig psykisk störning haft starkt nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. I promemorian föreslås vidare att det införs en möjlighet att under vissa omständigheter undanröja en dom på överlämnande till rättspsykiatrisk vård och döma till annan påföljd. Enligt förslaget ska den domstol som först dömt i målet kunna undanröja ett förordnande om överlämnade till rättspsykiatrisk vård och döma till annan påföljd för brottet, om det i samband med att vården inleds framkommer att den dömdes vårdbehov är väsentligt mindre än vad som kan anses framgå av den utredning som legat till grund för domen, och det är uppenbart att det finns förutsättningar att döma till fängelse enligt 30 kap. 6 § BrB i den föreslagna lydelsen. Departementspromemorian har remissbehandlats och bereds inom . 3.4.1Departementspromemorian (Ds 2007:1) Preskription vid allvarliga brott beslutade chefen för att ge en utredare i uppdrag att biträda departementet med en översyn av reglerna för preskription av vissa allvarliga brott. Enligt upp- draget skulle utredaren överväga ändrade regler om preskription för i första hand vissa internationella brott och brott som innefattar uppsåtligt dödande. Bakgrunden till uppdraget var dels att har ratificerat stadgan för den (Romstadgan), enligt vilken folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser inte ska preskriberas såvitt avser möjligheten att döma för brotten i den domstolen, dels att polisens möjligheter att utreda gamla brott har förbättrats under senare årtionden genom bl.a. DNA-teknik och förändrade arbetsmetoder. I upp- dragsbeskrivningen nämns också att det endast är ett fåtal länder i som föreskriver preskription för alla brott. Uppdraget redovisades i departements- promemorian (Ds 2007:1) Preskription vid allvarliga brott. I promemorian föreslås, med hänvisning till att det är angeläget att anpassar sig till Romstadgan, att folkmord och folkrätts- brott, grovt brott, inte ska preskriberas. Vidare föreslås att pre- skription avskaffas även för mord och dråp samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp, liksom för försök till dessa brott. När det gäller förberedelse och stämpling till de angivna brotten, där är , föreslås inte någon änd- ring. Undantagen från preskription ska enligt förslaget inte gälla brott av personer som var när gärningen begicks. De brott som undantas från preskription ska enligt förslaget undantas från såväl åtalspreskription enligt 35 kap. 1 § BrB – dvs. att påföljd inte får ådömas om inte den misstänkte häktats eller fått del av åtal för brottet – som påföljdspreskription enligt 35 kap. 8 § BrB – dvs. att ådömt fängelsestraff bortfaller om domen inte har börjat verkställas efter det att den har vunnit laga kraft. I departementspromemorian motiveras förslaget om avskaffad preskription för mord och dråp med att polisen genom förnyade tekniker, framför allt DNA-teknik, har fått bättre förutsättningar att utreda gamla brott samt att det kan leda till otillfredsställande resultat om rättsväsendet på grund av preskription är förhindrat att vidta åtgärder för att utreda ett allvarligt brott. Det förhållandet att ett mord upp och att den skyldige döms anses vara av stor betydelse inte bara för anhöriga till offret, utan också för andra personer som har varit misstänkta för brottet och som därigenom kan avföras från misstanke. Som skäl mot att avskaffa preskription för vissa brott anförs att ett straff efter brottet kan tyckas drabba en person som i övrigt levt skötsamt onödigt hårt. Detta skäl anses emellertid väga mindre tungt ju allvarligare brott det är fråga om, och när det gäller så allvarliga brott som exempelvis mord görs bedömningen att den grova brottslingens intresse får vika för de argument som talar för en lagföring. Att det var längesedan brottet begicks får i stället beaktas vid straffmätningen. Departementspromemorian har remissbehandlats och bereds inom . 4 Ordningen i övriga Studier av förhållandena såvitt avser reaktioner på brott i andra länder är förenade med vissa svårigheter. Dels är det inte helt enkelt att få tillgång till erforderligt och korrekt underlag, dels finns det risk för missuppfattningar och feltolkning av det underlag som faktiskt samlas in. Risken för feltolkning kan bero bl.a. på skill- nader i rättssystemen och i definitioner av olika begrepp. Med hänsyn härtill, och mot bakgrund av den korta tid som vi har haft till vårt förfogande för arbetet med detta delbetänkande, har vi valt att begränsa våra studier av internationella förhållanden till de nordiska länderna. För en redogörelse för bestämmelserna om livstidsstraff i vissa länder utanför hänvisas till betänk- andet Frigivning från livstidsstraffTPF1FPT. Enligt den finska strafflagen (19.12.1889/39) kan fängelse dömas ut eller på livstid. Fängelse döms ut i minst och högst . Om det bestäms gemensamt straff för flera brott kan det tidsbestämda fängelsestraffet uppgå till högst (2 c kap. 2 § strafflagen). Något förhöjt maximistraff vid åter- fall i brott finns inte. Brotten mot liv och hälsa behandlas i 21 kap. strafflagen. För dråp döms till fängelse , . Den som begår ett dråp med berått mod, på ett synnerligen rått eller grymt sätt, så att allvarlig allmän fara förorsakas eller genom att en tjänsteman dödas i tjänsten döms, om brottet som helhet är grovt, för mord till fäng- else på livstid. Om ett dråp, med beaktande av de exceptionella för- 1TP PT SOU 2002:26, kapitel 6. hållandena när brottet begicks, gärningsmannens motiv eller andra omständigheter som har samband med brottet, som en helhet bedöms ha begåtts under förmildrande omständigheter, döms för dråp under förmildrande omständigheter till fängelse i minst fyra och högst . Straffskalorna bör läsas parallellt med 6 kap. 8 § strafflagen, som föreskriver att rätten under vissa omständigheter ska tillämpa en lindrigare straffskala än den som har föreskrivits för brottet. Detta är fallet om 1.gärningsmannen har begått brottet innan han eller hon fyllt , 2.brottet har stannat vid försök, 3.gärningsmannen döms för medhjälp till brottet eller annars har medverkat till brottet klart mindre än övriga gärningsmän, 4.brottet har begåtts under omständigheter som nära påminner om omständigheter som leder till ansvarsfrihet, eller 5.det på grund av de allmänna strafflindringsgrunder och skälig- hetsgrunder som finns särskilt angivna i 6 och 7 §§ eller på andra exceptionella grunder finns särskilda skäl. Om någon av ovanstående omständigheter föreligger får gärnings- mannen dömas till högst tre fjärdedelar av maximistraffet för brottet och lägst till minimisstraffet för den påföljd som föreskrivs för brottet. Om livstidsstraff kan följa på brottet blir minimistraffet fängelse och maximistraffet fängelse . Att märka är att möjligheten att tillämpa en lägre straffskala med hänsyn till lag- överträdarens ålder endast omfattar personer . Personer kan alltså dömas till fängelse på livstid. Bestämmelserna om lindrigare straffskala tillämpas även om gärningsmannen har begått brottet som nedsatt tillräknelig. Ned- satt tillräknelighet påverkar emellertid inte maximistraffet. –dömdes totalt 185 personer för dråp, 87 personer för mord och sju personer för dråp under förmildrande omständigheter (allt avseende fullbordade brott). För de 108 personer för vilka dråp var det enda brottet i domen var genomsnittsstraffet fängelse i drygt . Bland dem som dömdes för mord fick 30 personer tidsbestämda fängelsestraff (på grund av sådana om- ständigheter som anges i 6 kap. 8 § strafflagen). Övriga 57 personer som dömdes för mord dömdes till fängelse på livstid. Genomsnitts- straffet för dem som dömdes enbart för mord till ett tidsbestämt straff (sex personer) var och genomsnittstraffet för dem som dömdes enbart för dråp under förmildrande omständigheter (fyra personer) var drygt . Förutom för mord kan livstidsstraff utdömas för folkmord (straffskalan är fängelse eller på livstid), grovt lands- förräderi (straffskalan är fängelse eller på livstid), grovt spioneri (straffskalan är fängelse eller på livs- tid), grovt högförräderi (straffskalan är fängelse eller på livstid) och terroristbrott (för dråp i terroristiskt syfte döms till fängelse eller på livstid och för mord i terroristiskt syfte döms till fängelse på livstid). För dessa brott har inte livs- tidsstraff dömts ut under i vart fall . Den som avtjänar ett fängelsestraff ska friges villkor- ligt när han eller hon har avtjänat två tredjedelar av straffet, dock minst . Om den dömde var när han eller hon begick brottet ska villkorlig frigivning ske efter halva strafftiden, dock minst . Den som inte har avtjänat fängelsestraff i fängelse som föregått det aktuella brottet ska friges villkorligt när hälften av straffet, eller en tredjedel av straffet för ett brott som han eller hon har begått , har avtjänats. Om det på grund av den dömdes beteende finns en uppenbar fara för att han eller hon efter frigivningen kommer att göra sig skyldig till ett brott som grovt kränker någon annans liv, hälsa eller frihet får den villkorliga frigivningen skjutas upp. Ett sådant beslut ska omprövas minst var sjätte månad (2 c kap. 5 och 9 §§ strafflagen). Den domstol som dömer ut straffet kan på åklagarens yrkande besluta att den dömde ska friges först när han eller hon har avtjänat hela straffet. Ett sådant beslut förutsätter dock att gärningsmannen döms till fängelse , , för vissa i lagen särskilt angivna brott (bl.a. mord och dråp, grov misshandel, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av barn och grovt rån), att gärnings- mannen har dömts för sådan brottslighet och att gärnings- mannen anses vara synnerligen farlig för någon annans liv, hälsa eller frihet. Vid beslut om att den dömde ska avtjäna hela straffet ska villkorlig frigivning ske efter fem sjättedelar av strafftiden, dock . Villkorlig frigivning förutsätter dock att den dömde inte längre anses synnerligen farlig för någon annans liv, hälsa eller frihet. (2 c kap. 11 och 12 §§ strafflagen). Den som har dömts till fängelse på livstid kan friges villkorligt tidigast när det har förflutit av fängelsetiden (om brottet begicks före det att den dömde fyllde ). Frågan om villkorlig frigivning prövas av hovrätt, på ansökan av Vid bedömningen av huruvida frigivning ska ske ska hovrätten beakta brottets art, den dömdes eventuella senare brotts- lighet och risken för att den dömde kommer att göra sig skyldig till ett brott som grovt kränker någon annans liv, hälsa eller frihet (2 c kap. 10 § strafflagen). Lagstiftningen om villkorlig frigivning från livstidsstraff trädde i kraft . Enligt upp- gifter som det finska har lämnat till utred- ningen har hovrätt –behandlat tio ansökningar om villkorlig frigivning för livstidsdömda och endast i ett fall har ansökan bevil- jats. Enligt grundlag kan republikens president benåda den som dömts till fängelse på livstid. Denna möjlighet fanns även före tillkomsten av lagstiftningen om villkorlig frigivning från livs- tidsstraff. års lagstiftning var den genomsnittliga straff- tiden för den som dömdes till livstids fängelse . avtjänade 141 personer livstidsstraff i . Enligt uppgift från det finska har antalet livstidsdömda ökat kraftigt , då det fanns ca 30 livstidsfångar. Uppgifterna bekräftas av uppgifter som Rätts- politiska forskningsinstitutet i har lämnat till utred- ningen om antalet personer som dömdes till livstids fängelse –2005: Det genomsnittliga antalet livstidsdömda Källa: Arbetsmaterial från i –dömdes 18, 18, 15, 14 respektive 28 personer till livstids fängelse, alla för mord. Enligt den danska straffeloven kan fängelse utdömas på livstid eller mellan och . Om det finns stöd för att gå utöver det straff som är föreskrivet för ett brott kan dock fängelse i högst dömas ut. Sådant stöd ges bl.a. om gärningsmannen har gjort sig skyldig till flera lagöverträdelser. Något förhöjt maximi- straff vid återfall i brott finns däremot inte. En gärningsman som var då brottet begicks får inte dömas till längre fäng- elsestraff än .