sou · GVB368 · 2008-01-01 00:00:00 — En lägre spärr skulle också öka väljarnas incitament att avge personröst eftersom det skulle krävas färre personröster för att de skulle ha betydelse (se dock avsnittet Väljarna och personvalet). Debatten inför personvalsreformen handlade bl.a. om i vad mån personvalet skulle påverka förutsättningarna för olika grupper av kandidater och vilka konsekvenser det i sin tur skulle få för de politiska församlingarnas representativitet. I avsnittet ovan om kandidaterna och personvalet har redogjorts för en del av denna diskussion som gällt vissa grupper, till exempel kvinnor, yngre och invandrare. Som där framgick fanns farhågor för att en del grupper skulle ha svårare att bli personvalda än andra, vilket i sin tur kan få negativa konsekvenser för de politiska församlingarnas sociala representativitet. har debatten om personvalets betydelse för den sociala representativiteten framför allt handlat om dess betydelse för kandidater med utländsk bakgrund (t.ex. ). Dagens spärrar har då ansetts vara för höga och sänkta spärrar skulle kunna öka representationen av personer med utländsk bakgrund. Frågan har även uppmärksammats i forsk- ningen. I har man funnit att invandrargrupper i en rad större kommuner är väl representerade i fullmäktigeförsamlingarna och att det kan förklaras av valsystemet (Togeby 2004 s. 307 f.). De danska reglerna innebär att kandidater för framför allt de större partierna, med många mandat i fullmäktige, kan bli personvalda med förhållandevis få personröster. Ett personvalssystem som innebär låga trösklar för att bli personvald skulle således ha gynnat kandidater med utländsk bakgrund. Utan att säga något om hur representationen av invandrare skulle påverkas av lägre spärrar har, mot bakgrund av de danska erfarenheterna, förutspåtts att ett starkare personvalssystem i förmodligen skulle ge etniska organisationer en tydligare roll i valkampanjerna och därmed kanske även öka de invandrades intresse för kommunalvalen (2004 s. 377). I tabell 5.3 redovisas hur sammansättning av olika grupper i befolkningen skulle ha påverkats med olika spärrnivåer. I tabellerna 5.4 och 5.5 görs motsvarande redovisningar för kommun- och . Underlaget för beräkningarna är personröstningen val, och analyserna bygger också här på antagandet att väljarna även med en annan spärrnivå hade personröstat i samma omfattning och på samma sätt som de nu gjorde. Till att börja med kan konstateras att den sociala represen- tativiteten i inte, enligt tabell 5.3, skulle ha ändrats på något dramatiskt sätt om spärren hade legat på en annan nivå än dagens . Som mest skulle representationen av olika grupper ha varierat med ett par procentenheter. Vad gäller kvinnliga och manliga riksdagsledamöter skulle deras antal i ha blivit detsamma om personvalsspärren hade sänkts till . Ytterligare sänkningar av spärren skulle ha minskat antalet kvinnliga ledamöter men minskningarna är så pass marginella att de inte ger grund för påståendet att lägre spärrar skulle riskera ha negativ effekt på kvinnors representativitet i riks- dagen. Yngre skulle, enligt tabellen, däremot gynnas av en lägre spärr. Särskilt gäller det om spärren togs bort helt. Totalt val var 80 av de valda riksdagskandidaterna mellan 18–och 30–39 (22,). Utan personvalsspärr skulle dessa ha ökat till 94 (26,). Även kandidater mellan 40 och 49 skulle ha blivit valda i större utsträckning. De som utan spärr skulle ha minskat i antal är framför allt 50–64-åringarna, medan kandidater skulle ha blivit valda i ungefär samma utsträckning som . Tabell 5.3 Olika gruppers representation i vid olika spärrnivåer (procent) 0–99 tkr 100–199 tkr 200–399 tkr Kommentar: Tabellen omfattar samtliga valda i (N=349). Nuvarande spärrnivå markerad i fetstil. Källor: , . Den grupp kandidater som mest skulle ha gynnats av lägre person- valsspärr riksdagsval är de med utländsk bakgrund. Om spärren i riksdagsvalet hade varit fem i stället för skulle deras antal i ha ökat något, från 21 (6,) till 24 (6,). Med ännu lägre spärr skulle de ha blivit ännu fler och om spärren avskaffats skulle de ha blivit 39 till antalet (11,2 procent), vilket nästan är en fördubbling mot . Delas leda- möterna upp efter födelseland framkommer att det främst är de med bakgrund i och, till viss del, utanför och EU som skulle öka i antal om spärren blev lägre. För de med bakgrund i , , och övriga världen skulle lägre spärr knappast ha medfört någon skillnad. Både ledamöter med förgymnasial utbildning och ledamöter med eftergymnasial utbildning skulle ha minskat i antal om person- valsspärren hade varit lägre än medan ledamöter med gymnasial utbildning skulle ha ökat. Förändringarna är dock marginella. Resultaten tyder på att sänkt personvalsspärr varken skulle ha gynnat eller missgynnat kandidater med olika utbildningsbakgrund. Vad gäller inkomst förefaller däremot sänkt personvalsspärr missgynna vissa kandidater, nämligen de med högst inkomst. Åtminstone om spärren togs bort helt. I stället skulle antalet valda med inkomster öka. Att kandidater med högst inkomst skulle missgynnas av ett starkare personvalsinslag förefaller märkligt eftersom de har större resurser att lägga på sin egen personvalskampanj än kandidater med lägre inkomst. En möjlig förklaring kan vara att riksdagsledamöter som ställer upp för omval ingår i den högsta inkomstkategorin på grund av riksdags- arvodets storlek, och lägre spärr val skulle ha inneburit att en del av de ledamöter som ställde upp för omval hade blivit förbikryssade av kandidater längre ned på valsedeln. Resultatet i tabell 5.3 kan delas upp och studeras på valkretsnivå. Det framkommer då att det i fråga om kön inte finns några större skillnader mellan valkretsarna. I ungefär hälften av valkretsarna skulle andelen kvinnor respektive män inte alls ha påverkats av ändrad spärrnivå i personvalet. I övriga valkretsar hade antalet manliga ledamöter i en del valkretsar ökat med någon enstaka medan antalet kvinnliga ledamöter hade ökat med någon enstaka i andra valkretsar. När det gäller den ökningen av valda kandidater med utländsk bakgrund med lägre personvalsspärr visar det sig att ökningen till stor del skulle ha skett i , kommuns och kommuns valkretsar, dvs. i de tre största valkretsarna. Förklaringen torde vara att de sista mandaten i dessa valkretsar skulle kräva förhållandevis få personröster om det inte fanns någon personvalsspärr, i alla fall för kandidater från de större partierna. Det kan noteras att de största ökningarna av kandidater med lägre inkomst än också skulle ske i främst större valkretsar, bl.a. i och . I tabell 5.4 visas de olika gruppernas representation i landets kommunfullmäktigeförsamlingar vid olika spärrnivå. Mönstret är delvis samma som i . En skillnad är dock att andelen kvinnliga ledamöter skulle ha minskat mer i kommunerna än i riks- dagen om personvalsspärren varit lägre än . Om spärren hade tagits bort helt skulle antalet kvinnliga ledamöter i kommunfull- mäktige ha blivit drygt 300 färre, vilket motsvarar en minskning . Hur förändringarna skulle bli i enstaka kommuner har inte kunnat undersökas, men på länsnivå fram- kommer att det finns stora skillnader inom landet. Inte i något län skulle andelen kvinnliga kommunfullmäktigeledamöter öka, men i flera län skulle den vara eller endast minska marginellt. Här kan nämnas , , , Jön- län, län, och län. I enstaka kommuner i dessa län skulle utvecklingen kunna se annor- lunda ut, men aggregerat på länsnivå skulle alltså representationen av kvinnor inte ha påverkats nämnvärt av lägre personvalsspärr. I andra län skulle andelen kvinnor i kommunfullmäktige däremot ha minskat klart, särskilt om spärren hade tagits bort helt. Bland kommunerna i skulle andelen kvinnliga fullmäktigeledamöter ha minskat . I kommunerna i och skulle minskningen ha varit nästan lika stor. Här bör åter betonas att det kan se annorlunda ut i enstaka kommuner i nämnda län. En fråga som ändå kan ställas är om det finns kulturella skillnader i olika delar av landet som kan påverka förutsättningarna för kvinnliga kandidater i ett personvalssystem i positiv respektive negativ rikt- ning (jfr 2004 s. 34). I fråga om olika åldersgruppers representativitet i kommunfull- mäktigeförsamlingarna är mönstret ungefär som i riksdagsvalet. Yngre kandidater respektive 30 och skulle ha blivit valda i större utsträckning om personvalsspärren varit lägre, medan kandidater hade blivit valda i mindre utsträckning. I synnerhet gäller detta om personvalsspärren hade tagits bort helt. Även kandidater skulle ha blivit valda i något mindre utsträckning. Olika gruppers representation i kommunfullmäktige vid olika spärrnivåer (procent) Ålder ( år) Inkomst (tkr) Kommentar: Tabellen omfattar samtliga valda i landets kommunfullmäktige (N=13 078). Nuvarande spärrnivå markerad i fetstil. Vid beräkningarna har inte tagits hänsyn till effekter av bestämmelser om spärr i absoluta tal för att bli personvald (enligt nuvarande bestämmelser 50 personröster i kommunalvalet) vilket innebär att uppgifterna i kolumnen för kan skilja något mot det faktiska utfallet val. Källor: , . Även när det gäller utländsk bakgrund finns likheter med riksdags- valet. Kandidater med utländsk bakgrund skulle ha blivit valda i större utsträckning om det inte hade funnits någon personvals- spärr. Totalt i landets kommunfullmäktigeförsamlingar skulle antalet ledamöter med utländsk bakgrund ha ökat med över 200, vilket motsvarar . Skillnaden mot det nuvarande systemet är således något mindre än vad som var fallet i riksdagsvalet. Jämförs ledamöter med avseende på födelseland framkommer att, förutom svenska kandidater, kandidater från övriga nordiska länder skulle ha blivit färre om det inte hade funnits någon personvalsspärr, medan det framför allt är kandidater från , och utanför EU som skulle ha blivit fler. Av tabellen framgår också att antalet ledamöter med utländskt medborgarskap inte skulle ha blivit nämnvärt annorlunda med en annan spärrnivå än den som gäller . Dessa skulle utgöra en mycket liten grupp oavsett spärrnivå. Slutligen kan konstateras att utbildningsnivån bland fullmäktigeledamöterna inte skulle ha blivit nämnvärt annorlunda med en annan personvalsspärr. Däremot skulle representationen av låginkomsttagare ha ökat om spärren tagits bort helt, men föränd- ringen är inte särskilt stor. En skillnad mot riksdagsvalet är att andelen höginkomsttagare skulle ha minskat bara marginellt om personvalsspärren hade tagits bort; som framgick ovan skulle ju andelen ledamöter i med en inkomst ha blivit lägre utan personvalsspärr. En möjlig förklaring till denna skillnad är att uppdrag i kommunfullmäktige är fritidsuppdrag. Kandidater som redan sitter i fullmäktige och ställer upp för omval, och som eventuellt skulle bli förbikryssade av kandidater längre ner på valsedeln, torde således inte i samma omfattning som i tillhöra den högsta inkomstkategorin. I tabell 5.5 visas slutligen olika gruppers representativitet i landstingsfullmäktigeförsamlingarna vid olika nivåer på personvals- spärren. I flera avseende påminner resultatet om vad som fram- kommit ovan. Det kan dock noteras att andelen kvinnliga fullmäktigeledamöter skulle ha ökat något om det inte hade funnits någon spärr i personvalet. Jämfört med skulle det ha funnits totalt 20 fler kvinnliga ledamöterna i landstingen, vilket motsvarar en ökning med . Förändringen av kvinnors representation skulle således ha blivit tvärtemot den i kommunerna. Olika gruppers representation i vid olika spärrnivåer (procent) Ålder (år) Inkomst (tkr) Kommentar: Tabellen omfattar samtliga valda i landets (N=1 656). Nuvarande spärrnivå markerad i fetstil. Vid beräkningarna har inte tagits hänsyn till effekter av bestämmelser om spärr i absoluta tal för att bli personvald (enligt nuvarande bestämmelser 100 personröster i landstingsvalet) vilket innebär att uppgifterna i kolumnen för kan skilja något mot det faktiska utfallet val. Källor: , . Därutöver gäller att lägre eller sänkt spärr i personvalet i viss mån skulle ha ökat representationen av yngre, personer med utländsk bakgrund och låginkomsttagare i landstingen. Vad gäller valkretsarnas storlek har det ansetts svårt, enligt vissa alltför svårt, för kandidater i de större valkretsarna att bli person- valda. Rådet för utvärdering av val konstaterade i sitt betänkande att andelen kandidater som blivit valda genom person- röster var lägre i de fyra största valkretsarna än i flertalet övriga valkretsar (SOU 1999:136 s. 118 f.). Den främsta orsaken till det ansågs vara att personvalsspärren på motsvarade så många röster att det i praktiken var mycket svårt för andra än mycket välkända politiker, till exempel partiledare, att få tillräckligt med personröster. Särskilt gällde detta för kandidater från de större partierna. Rådet diskuterade olika metoder för att komma till rätta med problemet, bl.a. ändrad valkretsindelning för att göra de största valkretsarna mindre. Ur principiell synvinkel hade, enligt rådet, en förändring av valkretsindelning varit tilltalande av flera skäl, men vid den aktuella tidpunkten framstod det inte som ett genomförbart alternativ. Rådet diskuterade även olika slags särregler för de större valkretsarna, men såg flera nackdelar med en sådan ordning. Rådet framförde förhoppningen att de olika modeller som diskuterats skulle kunna tjäna som underlag för vidare överväganden i frågan. Frågan om delning av de tre största valkretsarna (, och ) för att öka personvalsgenomslaget behandlades av författningsutred- ning (SOU 2002:42 s. 71 f.). Efter kontakter med partiorganisatio- ner i de berörda valkretsarna konstaterade utredningen att inställ- ningen i dessa till en ny valkretsindelning var negativ och att det därför saknades politiska förutsättningar för delning av dem. Vidare skulle en ändrad valkretsindelning innebära problem för riksproportionaliteten i valsystemet. Utredningen ansåg att frågan om att förbättra personvalsgenomslaget borde bli föremål för fortsatta överväganden inom ramen för en mer genomgripande översyn av hela valsystemet. I tabell 5.6 redovisas sannolikheten för att invalda kandidater från olika riksdagsvalkretsar blev personvalda riksdagsval. Valkretsarna är rangordnade efter antal röstberättigade. Först kan konstateras att det inte finns någon valkrets i vilken samtliga kandidater blev personvalda. Studeras alla riksdagsledamöter är sannolikheten för att vara personvald 0,16 enheter. Bland ledamöter från den största valkretsen, , är sannolikheten endast 0,05 enheter. Bland ledamöter från den näst största och tredje största valkretsen, och , är sannolikheten något högre (0,11 i båda valkretsarna). I de tre därefter största valkretsarna, , S och V, är sannolikheten lägre. I flera därpå följande valkretsar blir sannolikheten klart högre, men det finns flera undantag. I valkretsarna V och kommun blev inga riksdagsledamöter personvalda. Inte heller i blev någon riksdagsledamot personvald. Här kan jämföras med Jönkö- ping, som tillhör en av de större valkretsarna, i vilken sanno- likheten för att ledamöterna blev personvalda är 0,31 enheter. Klart högst är sannolikheten för att ledamöterna ska vara personvalda i de minsta valkretsarna. Högst är den bland ledamöter från . Även i valkretsarna och är sanno- likheten hög. Det är dock inte så att de högre sannolikheterna i dessa valkretsar förklaras av fler personvalda. De jämförelsevis höga sannolikheterna har i stället att göra med det låga antalet mandat i valkretsarna. På motsvarande sätt ska den låga sannolikheten i de största valkretsarna ses mot bakgrund av det stora antalet mandat i dessa. Som framgår av tabellen skiljer sig antalet personvalda inte nämnvärt mellan de största och minsta valkretsarna, vilket inte heller var fallet vid föregående val (se KU 2003/04:URD6 s. 64 f.). Härutöver kan självklart nivån på personvalsdeltagandet förklara skillnader i sannolikheten för att ledamöter från olika valkretsar är personvalda, men tidigare analyser har visat att skillnaderna mellan valkretsarna består även vid kontroll för andel väljare som person- röstat (s. 64). Tabell 5.6 Personvalda och kandidater över spärr riksdagsval fördelat på valkrets Kommentar: Valkretsarna är rangordnade efter antal röstberättigade. I kolumnen Antal personvalda kandidater ingår samtliga valda kandidater i valkretsen som klarade personvals- spärren. I kolumnen Antal kandidater över spärr ingår samtliga kandidater i valkretsen som klarade personvalsspärren, inklusive de som inte blev invalda på grund av antingen dubbelvalsavveckling eller att partiet blev utan mandat i valkretsen. Kandidater som kandiderat och klarat personvalsspärren i flera valkretsar räknas . Det är inte ovanligt att kandidater som klarar personvalsspärren trots det inte blir valda. Totalt klarade val 91 kandidater personvalsspärren men endast 57 blev invalda. I några fall berodde det på dubbelvalsavveckling, dvs. att samma person kandiderade och blev personvald i flera valkretsar men endast kunde tillträda ett av dessa mandat. Till exempel blev både () och () personvalda i och . Utifrån andelen personröster i respektive valkrets blev invald i kommuns valkrets och dubbelvalsav- vecklad i valkrets, medan blev invald i valkrets och dubbelvalsavvecklad i kommuns valkrets. Främsta orsaken till att kandidater som klarat personvalsspärren inte blir valda är dock att partiet inte har fått mandat i den aktuella valkretsen. I de större valkretsarna förekom- mer knappast detta då alla partierna som regel får minst ett mandat i dem, men i mindre valkretsar är det vanligt förekommande. Ett tydligt exempel är läns valkrets. Som framgår av tabell 5.6 klarade där totalt sju kandidater personvalsspärren: två från Mode- raterna och en från vart och ett av övriga riksdagspartier utom Socialdemokraterna. Av de två mandaten i valkretsen gick ett till och ett till Socialdemokraterna. För en av de två personvalda samt för alla personvalda i övriga partier fanns således inget mandat att fördela. Bortsett från de allra minsta valkretsarna tycks dock inte finnas något tydligt samband mellan valkretsstorlek och antal kandidater som klarade personvalsspärren. En särskild grupp bland de personvalda är de som var placerade på icke valbar plats på sitt partis lista. riksdagsval var dessa, som framgått ovan, sex till antalet och de kom från sex olika valkretsar. De sex valkretsarna – , , , , och – varierar i storlek, från den tredje största till den minsta. Det finns med andra ord inget i dessa siffror som indikerar att det skulle vara svårare för kandidater på icke valbar plats att bli personvalda i de större valkretsarna än i de mindre. kan noteras att sedan personvalsreformen har ingen kandidat på icke valbar plats blivit personvald i de två största valkretsarna (och ), vilket framgår av tabell 5.7. Det finns dock även flera mindre valkretsar där det inte har hänt att en kandidat på icke valbar har blivit personvald. Svårigheten för kandidater på icke valbar plats att bli personvalda tycks med andra ord inte vara isolerad till de större valkretsarna. Tabell 5.7 Personvalda på icke valbar plats i 1998, 2002 och riksdagsval fördelat på valkrets Summa 98–06 Kommentar: Valkretsarna är rangordnade efter antal röstberättigade (2006). Källor: SOU 1999:136 s. 87, KU 2003/04:URD6, . Sammantaget kan sägas att sannolikheten för att ledamöterna är personvalda är högre i små valkretsar än i stora, men om man i stället ser till antalet personvalda per valkrets är skillnaden mellan olika valkretsar mindre. Den högre sannolikheten har således till stor del att göra med att antalet mandat är lägre i små valkretsar än i stora. Det finns också flera små valkretsar i vilka sannolikheten att ledamöterna är personvalda är lägre än i stora valkretsar. Inte heller förefaller kandidater på icke valbar plats bli personvalda i större utsträckning i små valkretsar än i stora. Härutöver kan noteras följande. Som framgått ovan har tidigare anförts att det är särskilt svårt för kandidater för de stora partierna i de stora valkretsarna att bli personvalda och att det nästan bara är partiledare i dessa som kan klara personvalsspärren. Av de totalt sju kandidater som riksdagsval blev personvalda i de tre största valkretsarna (, och ) var två från de två största partierna: en från Socialdemokraterna () och en från (). Av övriga fem var en från (), två från (), en från () och en från (). Om detta kan två kommentarer göras. Tvärtemot det anförda tycks det inte ha varit lättare för kandidater från de mindre partier att bli personvalda i de största valkretsarna än vad det var för kandidater från de större partierna. Av de sju person- valda kandidaterna var dock fem partiledare eller språkrör och en statsråd för valet. Endast en kandidat kan sägas ha haft en mindre ledande position i sitt parti. Möjligen indikerar detta att det är svårt för andra än partiledare och andra med centrala, ledande befattningar att bli personvalda i de större valkretsarna. torde det faktum att partiledarna ofta kandiderar i någon av de större valkretsarna medföra att det blir just svårare för andra kandidater att bli personvalda i de kretsarna. Det är naturligt så att partiledare drar många personröster bland ett partis väljare, vilket i sin tur innebär färre personröster på övriga kandidater på listan. Ju fler väljare som personröstar, desto fler kandidater skulle sannolikt klara personvalsspärren och bli personvalda, vilket i sin tur skulle betyda att ökat personvalsinslag. Som framgick inled- ningsvis ansåg Rådet val att ett ökat personvalsinslag hellre skulle åstadkommas genom ökad personröstning än genom sänkta personvalsspärrar (SOU 1999:136 s. 117 f.). I diskus- sionerna inför personvalsreformen nämndes som rimliga nivåer på personvalsdeltagandet 30–i riksdagsvalet och 50–i kommunalvalet (SOU 1993:21 s. 53, 152). Utvecklingen sedan personvalspremiären har dock gått i riktning mot ett allt lägre personvalsdeltagande, och riksdagsval person- röstade av väljarna. I kommunal- och lands- tingsvalen personröstade . Frågan som ställs här är vilken betydelse det skulle ha haft för personvalets genomslag om personvalsdeltagandet val hade uppgått till . Hur många kandidater skulle ha klarat personvalsspärren och hur många av dem skulle ha varit placerade på icke valbar plats? Svaren på dessa frågor framgår av tabell 5.8. Beräkningarna har gjorts utifrån riksdagsval och bygger på antagandet att väljarna skulle ha fördelat sina personröster på samma sätt som i valet. Totalt visar det sig att antalet personvalda ledamöter skulle ha ökat från dagens 57 till 165. Knappt hälften () av riks- dagsledamöterna skulle således ha blivit personvalda om av väljarna hade personröstat. Av tabellen framgår även förändringar på valkretsnivå. Det kan först konstateras att ingen valkrets skulle vara helt utan personvald ledamot, något som är fallet (se ovan). Störst skulle föränd- ringarna bli i valkretsen med sju ytterligare personvalda ledamöter, därefter i valkretsarna , kommun, V och N med ytterligare sex personvalda ledamöter vardera. I ett fall skulle det högre personvalsdeltagandet ha lett till att samtliga ledamöter från val- kretsen blivit personvalda, nämligen i den minsta valkretsen, Got- land, som har två riksdagsledamöter varav en är personvald. I valkretsarna N, Ö och skulle andelen personvalda ledamöter ha blivit 70–. av de 29 valkretsarna skulle minst hälften av ledamöterna ha blivit personvalda. Minst andel personvalda skulle finnas i valkretsarna och . Att så är fallet beror inte, vilket framgår av tabellen, på att antalet personvalda skulle vara färre i dessa valkretsar än i övriga; efter skulle tillsammans med ytterligare ett par valkretsar till och med ha flest personvalda ledamöter. Förklaringen är i stället att antalet mandat är klart större i och kommuns valkretsar än i övriga (jfr ovan). Tabell 5.8 Personvalda med ett personvalsdeltagande på och spärr på i riksdagsvalet fördelat på valkrets (antal)