sou · GVB33 · 2008-01-01 00:00:00 — Hans tidi- gare fru ingår inte i studien på grund av hemlig adress och hemligt telefonnummer. I en annan familj hade makarna några månader före studien separerat på grund av att kvinnan hade funnit en ny partner. Detta hade lett till en konfliktfylld relation mellan barnens föräldrar, båda avsåg emellertid att framöver dela vårdnaden om de två barnen. I övrigt beskrev 8/19 kvinnor och 9/17 män att deras relation var mycket god, harmonisk och fin, 8/19 kvinnor och 7/17 män beskrev den som acceptabel, ganska bra och två av kvinnorna ansåg att relationen var mindre god, ganska dålig. När det gällde yrke och sysselsättning var spridningen mycket stor bland både kvinnor och män. Knappt hälften av alla hade studerat vid universitet/högskola, och bland kvinnorna var detta fyra gånger så vanligt. Alla familjer utom en bodde fortfarande i . Några sociodemografiska karakteristika bland kvinnorna (n=19), männen (n=17) och barnen (n=29) År (medel) År (intervall) Förhållandets längd vid (första) barnets 16 flickor & 13 pojkar Första/enda barnets ålder 11 familjer har enbart 1 barn 6 familjer har 2 barn 2 familjer har 3 barn Övriga barn i familjerna ett två adoptivsyskon finns i tre familjer ett syskon från mammans tidigare relation finns i två familjer ett syskon från mannens tidigare relation (via givarinsemination) finns i en familj I nästintill samtliga familjer (18 av 19) fanns en eller flera personer utanför kärnfamiljen som visste hur barnet/-en blivit till, detta enligt 18 kvinnor och 14 män. En kvinna och tre män uppgav emellertid att ingen annan kände till inseminationsbehandlingen (två av dessa män hade dock en partner som hade berättat för någon/några närstående). Vanligt var att både släkt och vänner hade vetskap, inte så sällan också dagis, skola och grannar. I åtta av dessa 18 familjer hade barnet/-en ännu ingen vetskap om givar- inseminationen. Nedanstående resultat kommer att presenteras utifrån tre huvud- grupper (Tabell 2): I.Föräldrar som har berättat för barnet/-en. Föräldrar som avser att berätta för barnet/-en. Föräldrar som inte tänker berätta för barnet/-en. Tabell 2 Antal kvinnor (n=19) och män (n=17) som har berättat, avser att berätta eller inte avser att berätta för barnet/-en om givarinsemi- nationen Har berättat för samtliga barn 11 kvinnor och 11 män (i 13 familjer) Har inte berättat (för alla barnen*) men 5 kvinnor och 3 män (i 5 familjer) Har inte berättat för något barn och avser 3 kvinnor och 3 män (i 3 familjer) * en kvinna har berättat för 2/3 av barnen. Avslutningsvis kommer en sammanställning omfattande samtliga föräldrars erfarenheter av sjukvårdens attityder och föräldrarnas behov av vägledning och stöd. Som ett komplement till resultaten kommer ett urval av föräldrarnas svar och kommentarer att återges. FÖRÄLDRAR SOM HAR BERÄTTAT Barnens kännedom om givarinseminationen Majoriteten av de medverkande hade vid tiden för intervjun be- rättat för sitt/sina barn om givarinseminationen (Tabell 2), och elva mammor och elva pappor fördelat på 13 av de 19 familjerna hade berättat för samtliga barn. I en familj visste inte mannen att kvinnan hade berättat för sonen, i en annan hade mannen men inte kvinnan berättat för den yngsta dottern och i den tredje familjen inter- vjuades kvinnan dagen före paret berättade för sonen medan mannen intervjuades . Drygt hälften av dem som ännu inte hade berättat för barnet/-en planerade dock att göra det. Barnets ålder då föräldrarna berättar Bland de elva kvinnor och elva män som hade berättat för barnet/-en om givarinseminationen hade de flesta gjort detta tillsammans med sin partner. Åtta kvinnor och 6 män beskrev även hur de hade berättat vid ytterligare tillfällen, enskilt eller med sin partner. Jäm- fört med den tidigare enkätstudien hade drygt hälften av dessa för- äldrar, 6 kvinnor och 7 män, 1998 inte berättat för barnen (oftast på grund av att man då hade ansett att barnen var för små). Vid intervjutillfället hade det gått mellan till kvin- norna/männen första gången hade berättat för sitt/sina barn. Under samtalen framkom att fyra av barnen hade fått vetskap om sitt ursprung i nära anslutning till intervjun; dagen före, , respektive före. Det vanligaste var att barnen var i fyra femårs-åldern då de första gången fick höra talas om sin tillblivelse (median , range 1 månad ). Om det fanns fler barn i familjen som fötts efter givarinsemination hade det yngre syskonet i regel fått veta detta än det äldre (median , range 1 månad ). I samtliga fall utom ett var föräldrarna överens om att berätta för barnet/-en. I regel hade det inte varit några svårigheter för paret att komma fram till ett gemensamt beslut. Många beskrev hur de alltid hade varit överens om detta och sett det som en självklar- het. Antingen hade man noga planerat in ett särskilt tillfälle då det var lämpligt att berätta eller hade slumpen plötsligt gjort att det kändes som ett naturligt tillfälle, till exempel då det kommit en direkt fråga från barnet. Ytterligare några beskrev hur de alltid hade pratat med barnet om det, alltsedan sedan det låg på sköt- bordet. Motiv för att berätta för barnet På frågan om vilka faktorer som hade påverkat föräldrarna mest i beslutet att välja att berätta för barnet/-en om givarinseminationen beskrev både kvinnor och män det omöjliga i att inte berätta, deras starka övertygelse att barn har en rättighet att få veta, rädslan att någon annan skulle berätta eller att barnet själv skulle lista ut det samt att det kändes allmänt förödande att leva med lögner. Det är omöjligt att inte säga det! Eftersom vi hade sagt det till andra vuxna måste ju barnen få veta det. om man inte har berättat för barnen måste man ju ljuga för sina äkta vänner också. Alla har rätt att få veta sitt ursprung jag förstår inte vad man är rädd för om man inte har berättat! Det är inget skamligt eller konstigt. Jag skulle inte klara av att leva med en lögn som förälder. Det kan bli farligt att inte veta för barnet, jag tror barn har intuitiv förmåga att känna om det finns en familjehemlighet. Det handlar om fundamental tillit och trygghet man signalerar att det är skadligt att få veta – vad är det som är så farligt egent- ligen? Olika tillvägagångssätt och barnens reaktioner Det tillvägagångssätt föräldrarna hade använt då de berättade om inseminationsbehandlingen varierade en hel del, delvis beroende på barnets ålder. Vissa föräldrar hade velat att barnet först skulle veta hur en normal befruktning går till, medan andra hade haft en mer sagoberättande stil. Ett exempel på ett ofta återkommande ord är frön, och flera hade pratat om doktorn, sjukhuset och en snäll farbror. Jag svarade helt enkelt på hans fråga om hur det blir barn mamman har ett ägg och att pappan har tusen frön, men din pappa hade inga frön så pappa fick låna frön från en annan farbror Alla kan inte få barn på vanligt sätt. Vissa adopterar barn och för oss var det så att en snäll farbror har lämnat sitt frö till doktorn och doktorn har satt det i mammas mage Vi hade bestämt det att nu kan vi inte skjuta upp det längre. Det var , vi satt och småpratade först om hur mycket hon vet om hur barn blir till, hon har hört sagor om det. Sedan berättade vi helt enkelt att man kan låna en spermie från en annan man och att vi gjorde det så hon blev till. Vi pratade inte på detaljnivå och nämnde inget om något sjukhus. ibland har spermierna inga ryggsäckar, de är sjuka och det går inte att göra bebisar då och att pappa därför behövde låna spermier på sjukhuset vi började med att allmänt berätta om hur barn blir till, inte ingående någonting om snoppen och X (pappan) berättade att han hade fötts med en sjukdom som innebar att han inte hade några spermier och därför hade fått låna spermier från en annan man på sjukhuset och att spermierna ligger som i ett sugrör och att man förvarar spermier i frysen Överlag beskrev kvinnorna och männen att barnets/-ens första spontana reaktion på informationen hade varit okomplicerad. Flera barn hade inte frågat något särskilt utan mer bara haft en jaha- reaktion, vilket flera föräldrar hade upplevt som både snopet och som en lättnad. Samtliga kvinnor och män ansåg att det var bra för barnet att det nu hade vetskap om hur det kommit till. För alla utom i ett par (där mannen inte visste att kvinnan redan hade pratat med sonen) hade berättandet inneburit något positivt för parrelationen, och flera beskrev en känsla av lättnad och stolthet över att ha gjort det. Vi kan vara stolta över att ha berättat för vårt barn och att vi inte skäms för något. Det kändes jättebra för oss att vi vågade ta det här steget tillsammans. Vi är lättade över att ha gjort det. Vi får se vad det blir av det . lättnad, vi gjorde rätt och kan ingen annan avslöja det Vi slipper nu vakta om en hemlighetfrågan har blivit helt okomplicerad. Lättnad det här har legat över oss, vi har försökt tidigarevar ej lämpligt då Vore jobbigt att hålla en hemlighet och om någon annan skulle få veta så måste man ställa krav på den också att hålla tyst. Att berätta för barnet att det också har rätt att (vid mogen ålder) få kännedom om vem som varit spermadonator visade sig inte vara lika självklart som att berätta för barnet om inseminations- behandlingen. Fjorton av föräldrarna hade även berättat detta för barnet/-en (6 kvinnor och 8 män) medan åtta (5 kvinnor och 3 män) inte hade gjort det (Tabell 3). Alla utom en kvinna avsåg emellertid att berätta för sitt/sina barn om denna möjlighet. Tabell 3 Antal kvinnor (n=19) och män (n=17) som har berättat, avser att berätta eller inte avser att berätta för barnet om dess rätt att (vid mogen ålder) få kännedom om spermadonatorns identitet Har berättat för barnet/en 6 kvinnor och 8 män Har inte berättat för barnet/en men avser att berätta 9 kvinnor och 6 män Har inte berättat för barnet/en och avser ej att berätta 4 kvinnor och 3 män FÖRÄLDRAR SOM AVSER ATT BERÄTTA Ett typiskt dilemma som beskrevs av de fem kvinnor och tre män som avsåg att berätta för barnet/en var att man hade skjutit upp tidpunkten på grund av svårigheter att hitta ett lämpligt tillfälle som skulle passa båda deras barn (eller en tidpunkt då det äldre barnet skulle kunna få vetskap utan att därefter berätta detta för sitt yngre syskon). De tio barnen i dessa fem familjer var mellan , median . Samtliga föräldrar beskrev även att de ville hitta ett tillfälle då de tillsammans kunde berätta för barnet/-en. På frågan vilken ålder man tyckte att barnet borde ha när det skulle få vetskap om sin tillblivelse, ansåg föräldrarna att det lämpligaste vore om det äldsta barnet var (range 8 ) och det yngsta (range 5 ). Med andra ord, som lämplig tidpunkt valde dessa föräldrar en ålder som är drygt dubbelt så hög jämfört med de föräldrar som redan hade berättat för sitt/sina barn. Motiv för att berätta På frågan om vad som hade påverkat kvinnorna och männen mest i beslutet att välja att berätta om givarinseminationen för barnet/-en överensstämde svaren mycket med beskrivningarna från de för- äldrar som redan hade berättat. Till exempel betonades det omöj- liga i att inte berätta, den starka övertygelsen att det är ett barns rättighet att få veta, rädslan för att någon annan skulle berätta eller att barnet själv skulle räkna ut det, samt hur allmänt förödande det är att leva med lögner. Ju äldre barnen blev desto mer ökade föräldrarnas oro för att barnen själva skulle börja misstänka något. De strävade efter att hitta en tidpunkt då de båda kunde vara med och berätta. De hade även ambitionen att, då barnet var moget för det, berätta om möjligheten att få information om donatorns identitet (Tabell 3). Barnets kön uppgavs generellt sett inte ha haft någon större betydelse för att vilja berätta eller inte. En kvinna trodde dock att om de hade fått en flicka istället för sonen skulle de redan ha berättat om inseminationsbehandlingen för en flicka skulle själv ha frågat mer flickor är mer intresserade, de leker gravida. Att inte ha berättat för barnet/-en hade för hälften av föräldrarna inneburit en viss negativ inverkan på dem som par, flera kände en oro och hade många funderingar. Vet inte jag vet inte vad hon tycker om det Det är svårt, vi kan ej prata om det det känns misslyckat, vi hade ju bestämt att xxx skulle få veta senast nu Jag har oro, funderingar andra vet ju, tänk om någon annan säger något. nu går tiden bara. Det är en börda för oss, som vi inte kan handskas med just nu under skilsmässan. Det har blivit ett nytt/ytterligare dilemma Jag vet inte hur vi ska lösa det här senare jag är rädd att mista mina barn, jag är ju inte pappan. Jag är inte den äkta x och y (barnen) kan då se en ny pappa i kvinnans nye man Den sistnämnda kommentaren fälldes av en ängslig två-barns- pappa som oroade sig över att bli ersatt i sin papparoll av f.d. hustruns nye man. Vid samtal om eventuella fördelar med att ännu inte ha berättat för barnet-/en visade det sig att kvinnorna och männen ansåg att deras barn och/eller deras hemsituation ännu inte var moget för detta. Som nackdelar med att ännu inte ha berättat betonade man risken för att någon annan skulle försäga sig eller att barnet redan hade börjat ana något. En kvinna och två män berättade till exempel om hur barnen själva hade ställt frågor om hur de hade blivit till och hur föräldrarna då försökte svara und- vikande. Flera framhöll dessutom att detta bara blev svårare ju längre de sköt upp det. FÖRÄLDRAR SOM INTE TÄNKER BERÄTTA Faktorer bakom valet att inte berätta Bland de tre kvinnor och tre män som inte avsåg att berätta för barnen om den assisterade befruktningen uppgav alla utom en kvinna att man inom paret var helt överens om detta, och att man redan från infertilitetsutredningens start varit överens och betrak- tade det som självklart att barnen inte skulle informeras. Medel- åldern för de fem barnen i dessa tre familjer var (range 1 , median ). Förklaringar kring vad som hade påverkat föräldrarna mest i beslutet att välja att inte berätta handlade mycket om att man ansåg att detta var en privatsak och att man ville skydda barnet från andras förmodade negativa uppfattningar. För den kvinna som själv starkt ville delge barnen, men hade en make som vägrade, var situationen mycket påfrestande. Hennes enda skäl till att inte berätta var att hon upplevde det som omöjligt att gå emot sin mans vilja. x (maken) vill inte han är rädd att barnen ska ta avstånd ifrån honom, att något blir förstört när de alltid trott något annat Jag är väl gammalmodig. Vi har funderat så här vad har det för betydelse egentligen? Jag vet inte vad som skulle kunna bli bättre det kan få motsatt effekt så att man inte blir pappa nå längre Det är en privatsak det här är något vi ska bestämma över. Vi tar ansvaret för detta ingen annan varken kan eller ska blanda sig i. Det är något bara för oss två vuxna. I min mans släkt är det enormt viktigt att vara biologisk det finns adoptivbarn och fosterbarn som det inte gått så bra för och då skyller man på att de inte är deras biologiskt egna. Vi vill inte att x (barnet) ska känna sig mindre värd elakt folk finns det finns bråk och hat allt sån´t är tyngre på landsbygden, om det här kom fram skulle det skada x (barnet). Han är som en kopia av mig jag tror faktiskt att han är min. Jag kommer aldrig att testa mig. Jag har aldrig ifrågasatt det, det är så precis... Bakom den sistnämnda kommentaren står en pappa som tror att sonen egentligen är mitt biologiskt egna barn eftersom de både till utseende och karaktär liknar varandra mycket. När det gällde direkta frågor kring barnets/-ens kön och utseende uppgav emeller- tid ingen att detta hade haft någon betydelse för deras beslut att inte berätta. Det sistnämnda citatet tycks emellertid indikera att barnets utseende kan, för vissa, vara av betydelse för valet att berätta eller inte. I och med att föräldrarna i denna grupp inte hade berättat för barnen om deras tillblivelse hade de därmed inte heller fått veta att de vid mogen ålder skulle kunna få information om spermadona- torns identitet (Tabell 3). Erfarenheter kopplade till personal och behandling I samtliga par hade mannen och kvinnan varit överens om att givar- insemination var en lämplig behandlingsform för dem, och en klar majoritet av paren (n=12) ansåg att båda hade varit lika övertygade om detta när behandlingen inleddes. I sex av sju par beskrev dock både kvinnan och mannen att kvinnan hade varit en aning mer positiv till behandlingsformen. På frågor kring sjukvårdens attityd och huruvida man hade upp- levt uppmuntran från sjukvårdens sida att berätta för barnet/-en om inseminationsbehandlingen beskrev flera att de hade nåtts av otydliga signaler och ibland även motstridiga budskap från per- sonalen. I 12 par beskrev både kvinnan och mannen hur sjuk- vårdspersonalen hade använt sig av uttrycket gör som ni vill I fem par hade man inbördes upplevt helt olika attityder, och i endast två par beskrev båda att de hade känt en tydlig uppmuntran/på- verkan att berätta. Sammantaget beskrev nio kvinnor och elva män att de inte alls hade blivit uppmuntrade från sjukvårdens sida att berätta för barnet/-en medan tio kvinnor och sex män beskrev att de helt eller delvis hade blivit uppmuntrade/påverkade. Vid jämförelse mellan huruvida man hade upplevt uppmunt- ran från sjukvårdens sida och om man de facto har berättat för barnet/-en framkommer att 13 av de 16 som hade blivit uppmunt- rade också har berättat för barnet. Därtill finner man att 10 av de 22 som hade berättat ansåg inte att sjukvården hade haft en upp- muntrande attityd. Således hade en majoritet av dem som hade uppmuntrats att berätta också gjort det, som nästan hälften av de som hade berättat barnet/-en inte hade upplevt någon uppmuntran att göra detta från sjukvårdens sida. Behov av vägledning och stöd De flesta i studien hade redan berättat för barnet/-en om den assisterade befruktningen och svarade därför nekande på frågan om man hade känt behov av att få vägledning/stöd eller hjälpmedel när det gällde att bestämma huruvida barnet/-en skulle få veta eller inte. Många föräldrar kommenterade däremot att de hade känt ett (stort) behov av vägledning avseende när och hur barnet/-en borde få veta. De önskade vägledning, stöd och hjälpmedel från spe- cialister i form av barnpsykolog, kurator, böcker, video och inte minst kontakt med andra föräldrar. Några hade även aktivt sökt specialisthjälp. Råd och synpunkter till personal Avslutningsvis ombads kvinnorna och männen att ge råd/syn- punkter till personal som möter och behandlar par som vill skaffa barn via givarinsemination. Många betonade att de blivit väl be- mötta men flera poängterade ändå nedanstående. Man vill bli sedd som ett par och inte som en ägglossning Dilemmat har en hel del att göra med synen på manlighet hela ens självbild är man inne och tassar påinte känner man någon annan man heller som har det som jag ge mer stöd vid diagnostillfälletx (maken) fick ett hårt och kallt besked. Mer öppenhet utåt behövs kliniken bör informera BVC! De tror att det bara finns biologiskt egna barn och adoptivbarn. Jag har fått lära ut det här till BVC! Samla på er referensfamiljer som kan ställa upp och prata med andra, de vet ju hur det är. Mer vägledning behövs och chans att få träffa andra föräldrar eller specialister man lämnas väldigt ensam med att förstå när barnen bör få veta. Kuratorer och rådgivare behövs, det är ju psykologi bakom det mesta inte bara medicinska besked och behandlingar. Sjukvården måste ta mer ansvar det handlar om en tredje part. Personalen ska pusha för barnet. De ska vara medvetna om att det de gör är mer än en medicinsk behandlingsform. Det här handlar faktiskt om att skapa ett liv som ska bli en vuxen individ med rättigheter och möjligheter. Denna intervjustudie har fokuserat på hur mödrar och fäder reso- nerar kring sina barns rättighet att få kännedom om sin tillblivelse via givarinsemination och barnens möjlighet att även få vetskap om spermadonatorns identitet. Både de som har berättat för barnen, de som avser att berätta och de som inte tänker berätta för barnen finns representerade i studien. Deltagarfrekvensen var hög, båda eller en av föräldrarna i av de tillfrågade paren har medverkat. Detta kan betraktas som en mycket hög svarsfrekvens, inte minst med tanke på att hade passerat sedan den initiala enkät- studien genomfördes och att flera också hade bytt bostadsort. Hur representativa dessa föräldrar är i relation till samtliga föräldrar i som har fått barn via givarinsemination är dock svårt att veta. Det finns emellertid ingen grund för att anta att studiens upplägg har lockat endast föräldrar som redan var öppna gentemot sina barn eftersom mer än en tredjedel av de medverkande inte hade berättat för sina barn (och några var till och med aktivt emot det). Att barnen i fyra familjer fick kännedom om givarinsemina- tionen före intervjutillfället kan antingen vara en slump eller återspegla ett reellt behov av att få kontakt med en insatt person i nära anslutning till att man har berättat för barnet/-en. Generellt sett kan den höga deltagarfrekvensen tolkas som ett tecken på föräldrars starka behov av att få dela erfarenheter och tankar kring om/när/hur det är lämpligt att berätta för barnet/en. De föräldrar som förespråkade öppenhet gentemot sina barn och i praktiken också hade berättat för dem angav följande huvudskäl för sitt ställningstagande: Rädslan för att någon annan berättar för barnet. Oron för att barnet listar ut det själv. Önskan om öppenhet och ärlighet inom familjen. Övertygelsen att barnet har en fundamental rätt till vetskap om sitt genetiska ursprung. De föräldrar som avsåg att, , berätta för barnet/en upp- gav i stort sett samma skäl som de som redan hade berättat. Ett vanligt skäl var den starka oro för vad som skulle kunna hända med barnet om hon/han av misstag skulle få vetskap om givarinsemina- tionen, till exempel av någon vän eller släkting som man hade anförtrott sig till. Denna rädsla gjorde att paren försökte hitta en lämplig tidpunkt och ett lämpligt sätt då de själva skulle kunna beskriva detta för barnet. Det finns påvisat hur chockartat och traumatiserande det kan vara för en individ att, av misstag, plötsligt få insikt om att man har ett annat genetiskt ursprung än vad man har trott. Detta kan ske i en situation då ena föräldern avlider, när föräldrarna ska separera eller i samband med sjukdom och blod- gruppstest (2002, and Coyle 2000). Att av misstag få vetskap om sitt rätta genetiska ursprung utgör en betydligt större påfrestning för föräldra-barn-relationen än om barnet skulle få denna vetskap på ett förberett sätt av sina föräldrar. I vår studie var oron för oplanerad upptäckt verkligen befogad eftersom näst- intill samtliga som ännu inte hade berättat för barnet/-en hade berättat om givarinseminationen för någon annan i den nära om- givningen. Oron över att barnet själv skulle börja misstänka att det hade ett annat genetiskt ursprung var ytterligare ett skäl till flera föräldrars övertygelse om att barn måste få veta sanningen om sitt ursprung. Ett flertal anekdotiska berättelser om svårigheterna kring detta fenomen finns publicerade bland annat inom olika nätverk som kan nås via Internet, exempelvis the in (2006). Ett annat vanligt skäl bakom beslutet att barnet/en måste få vetskap om sin tillblivelse handlade om en stark och grundläggande önskan att kunna vara öppen och ärlig inom familjen. De som redan hade pratat med sitt/sina barn om detta beskrev en stor lättnad över att inte längre behöva leva med lögner och bevaka en hemlighet, medan de som ännu inte hade berättat, men avsåg att göra det, upplevde detta som påfrestande och något som påverkade parrelationen på ett negativt sätt. Ytterligare ett frekvent skäl till att vilja berätta för sitt/sina barn om dess tillblivelse var övertygelsen om att alla människor har både en rättighet och ett fundamentalt behov av att känna till sitt gene- tiska ursprung.