sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Det är inte tillfredsställande och strider enligt ut- redningens mening mot den allmänna rättsuppfattningen. Rätten att skydda sina tamdjur har ett stort symbolvärde och omfattas av ett brett stöd i opinionen. Det anses allmänt inte rim- ligt att den som går för långt i sådana sammanhang ska straffas för grovt jaktbrott med fängelse . I samband med debatten kring utformningen av den enskilda skyddsjakten i § 28 i JF har detta blivit en symbolfråga som skjutits i förgrunden och utnyttjats av intressen som främst varit ute efter att undergräva tilltron till hela den förda rovdjurspolitiken. Utredningen anser i likhet med BRÅ att den dolda illegala jakt på rovdjur som har likheter med hatbrott eller som sker för dödan- dets egen skull har ett väsentligt högre straffvärde i förhållande till illegal jakt där gärningspersonen överskridit bestämmelsen om en- skild skyddsjakt i 28 § JF eller illegal jakt som innebär överträdelse av villkor i myndighetsbeslut. Samhällets resurser måste inriktas mot att främst beivra den förstnämnda typen av brottslighet. Denna brottslighet bör också förenas med strängare straff än brott som innebär överträdelse av skyddsjaktsbestämmelserna eller över- trädelser av villkor för jaktens bedrivande. Utredningen föreslår en ändring i 44 § JL som innebär att jakt- brott som avser hotat, sällsynt eller annars särskilt skyddsvärt vilt och som begås av ägare eller vårdare av tamdjur i omedelbar anslut- ning till att tamdjur angrips, inte ska bedömas som grovt jaktbrott, utan som ordinärt jaktbrott. Bestämmelsen ska även omfatta den som på ägarens eller vårdarens uppdrag skyddar tamdjuret. Även jaktbrott som innebär överträdelse av villkor för jaktens bedrivande i myndighetsbeslut ska bedömas som ordinärt jaktbrott. Jaktbrott som utförts vanemässigt eller i större omfattning, med otillåten hjälp av ett motordrivet fortskaffningsmedel eller någon annan motordriven anordning eller som utförts med en särskilt plågsam jaktmetod, ska utgöra grovt jaktbrott även om det utförts av ägare eller vårdare av tamdjur i omedelbar anslutning till att tamdjur angrips eller endast består i att ett villkor för jaktens bedrivande i eller beslut överträtts. Utredningen föreslår vidare att åtal ska kunna underlåtas om det föreligger särskilda skäl när brottet utförts i omedelbar anslutning till att tamdjur angrips eller i samband med överträdelse av villkor för jaktens bedrivande i myndighetsbeslut. Även i fortsättningen gäller vid enskild skyddsjakt att ett dödat djur inte får flyttas utan medgivande från polisen och att polisen ska utreda om dödandet är straffritt eller ej. Frågan avgörs även i fortsättningen av åklagare. 14.13.4Snöskotern är ett viktigt transportmedel men också ett brottshjälpmedel Utredningens förslag: Märkningen av skotrar, andra terräng- motorfordon och/eller förare bör bli tydligare och möjlighe- terna att identifiera fordon och förare förbättras. Förbudet mot att medföra skjutvapen vid färd med motordrivet fordon i ter- räng ska behållas. ska även i fortsättningen kunna lämna enskilda dispenser eller medge undantag i föreskrifter. Snöskotern definieras som ett terrängmotorfordon med en tjänste- vikt av högst . Snöskotern är inte fordonsskattepliktigt men väl registreringspliktigt och för att framföras fordras traktorkort eller körkort utfärdat före eller förarbevis utfär- dat från och med nämnda datum. Det finns ett berättigat behov av att använda snöskoter i fjällen inte minst för det rörliga friluftslivet och för renskötseln. I samband med illegal jakt på rovdjur är det mycket vanligt att snöskoter används som brottsverktyg och som brottshjälpmedel. Det är ett av de mest frekventa brottsverktyget i samband med ille- gal jakt på rovdjur. Man kan säga att skotern utgör en nödvändig förutsättning för den illegala verksamheten. Snöskotern används för att transportera förövaren och vapen. Det är heller inte ovanligt att själva fordonet används för att döda rovdjuret. Statsrådet har som svar på en fråga i förklarat sig inte vara beredd att på nytt se över frågan om märkning av skotermattor. Statsrådet anförde bl.a. föl- jande. Frågan om obligatorisk prägling av registreringsnummer på snöskot- rarnas drivband har tidigare behandlats genom bland annat ett reger- ingsuppdrag till 1982. Därefter har frågan förts fram i snöskoterutredningen . har frågan behandlats i miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2000/01:MJU3. Vid samt- liga utredningar har frågan avstyrkts men med olika motiveringar, bland annat personlig integritet, tekniska problem med mera. Närings- departementet har remitterat ett liknande förslag från en pri- vatperson till för förnyad bedömning. har in- hämtat synpunkter från , Snöfordonleveran- törer (Snöfo) och Snöskoterägares (Snofed). Samtliga tillfrågade intressenter utom avstyrker för- slaget. anser dock att realistiska test borde utföras innan frågan slutligen avgörs. avstyrker i första hand för- slaget med hänvisning till att de positiva effekterna som eventuellt kan uppnås inte bedöms stå i proportion till kostnaderna för åtgärden. Även integritetsaspekten anges ha betydelse för bedöm- ning. Dessutom framhålls att åtgärden kan utgöra ett hinder mot EG- rättens krav på fri varurörlighet. En förbättrad märkning av snöskotrar och andra terrängmotorfor- don eller föraren så att de kan identifieras i naturen är enligt utred- ningen ett intressant uppslag för att öka upptäcktsrisken i samband med grova jaktbrott. Det är enligt utredningen önskvärt att märk- ningen av fordon och/eller förare blir tydligare och att möjlighe- terna att identifiera fordon och förare förbättras. Det gäller även tillsynspersonal och personer med rätt att färdas i förbudsområden. är både skotern och föraren i overall och stor hjälm anonyma och svåra att identifiera ens på nära håll. Ett berättigat krav är att alla snöskotrar som har dispens för att färdas i områden med gene- rella skoterförbud lätt ska kunna identifieras. I 31 § JL bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter som förbjuder eller ställer upp särskilda villkor för att medföra skjut- vapen vid färd med motordrivna fordon t.ex. snöskotrar. Enligt 22 § JF får skjutvapen som huvudregel inte medföras vid färd med motordrivet fordon i terräng. Undantag gäller för bevaknings- personal, militär eller polis i tjänsten eller när jakt från motordrivet fortskaffningsmedel är tillåtet eller när i ett be- slut om skyddsjakt medger undantag från bestämmelserna om an- vändning av motordrivna fordon. kan i ett enskilt fall eller genom föreskrifter medge undantag om det behövs för ren- skötseln eller om det annars finns särskilda skäl. I renskötseln är snöskotern nödvändig och från renskötarhåll är det ett önskemål om att vapen ska få föras med för att t.ex. avliva skadade renar. Möjligheterna för renskötarna att idka enskild skyddsjakt enligt 28 § JF eller den tidsbegränsade förordningen (2007:12) med särskilda bestämmelser om skyddsåtgärder vid rov- djursangrepp begränsas av förbudet att transportera vapen på snö- skoter i terrängen. För att bestämmelserna ska få praktisk betydelse inom renskötselområdet behöver renskötarna få dispens från för- budet. i lämnar inte någon generell dispens för renskötande samer från förbudet att medföra skjut- vapen på motordrivna fordon vid färd i terräng. En föreskrift om undantag gäller vid vissa förhållanden för vapen klass 3 och 4. Med stor restriktivitet kan i ett enskilt fall dispens under vissa för- hållanden lämnas för vapen klass 1 och klass 2. i tillämpar bestämmelserna i princip på samma sätt. i lämnar inga individuella dispenser till renskötare för att medföra skjutvapen vid färd med motordrivet fordon i terräng så länge den numera nerlagda Djur- skyddsmyndigheten beslut att inte tillåta distansavlivning av tam- djur gäller. i har för vissa fall och under särskilda förutsättningar beslutat om generellt tillstånd att i sam- band med jakt inom länet medföra vapen vid färd med motordrivet fordon i terräng. Ett generellt undantag har också lämnats för eftersök och avlivning av skadade eller sjuka djur efter medgivande av polismyndigheten. Enskilda dispenser har slutligen lämnats för medlemmar i en viss sameby vid transport i samband med älgjakt. Eftersom snöskotern så ofta används i samband med illegal jakt är det enligt utredningen lämpligt att behålla förbudet mot att medföra skjutvapen vid färd med motordrivet fordon i terräng och att även fortsättningsvis kan lämna enskilda dispen- ser eller medge undantag i föreskrifter om det t.ex. behövs för ren- skötseln. När det är fråga om eftersök efter skadsjutet vilt behövs ingen dispens. 14.13.5Polisens organisation för att möta jaktbrottslighet bör effektiviseras Utredningens förslag: Polisens organisation för att bekämpa jaktbrott bör ses över. Polismyndigheterna i berörda polis- distrikt ska utse poliser med särskilt ansvar att utreda grova jaktbrott. I respektive polisledning ska det också finnas en ut- sedd person med ansvar för frågor om illegal jakt. Polis, åklagare och länsstyrelser bör fördjupa samarbetet för insatser riktad mot denna brottslighet. beslut om en sammanhållen rovdjurspolitik har lett till den positiva utvecklingen att brott som gäller illegal jakt på rovdjur nu över hela landet på miljöåklagare. Däremot utreds inte brotten överallt av miljöpoliser och inte ens av poliser med särskilt utbildning på området. Polismyndigheternas organisation vid jaktbrottslighet skiljer sig åt. Hos de flesta polismyndigheterna har ledningen ett generellt ansvar för all brottslighet. I något fall förekommer det att man i polisledningen har ett utpekat ansvar eller samordnare just för jaktbrott. I ytterligare andra fall är ansvaret delegerat till miljö- brottsutredare dvs. poliser som är särskilt utbildade för att utreda miljöbrott och grova jaktbrott. I något län slutligen har en befatt- ningshavare vid polismyndighetens rättsenhet ansvar för bl.a. jakt- frågor. Ett tiotal polismyndigheter har miljöbrottsutredare knutna till respektive länskriminalorganisation med ansvar för att utreda grova jaktbrott. Ett antal myndigheter har särskilt utpekade utre- dare för denna brottslighet på andra håll i organisationen, t.ex. i närpolisverksamheten Utredningen anser att förhållandena inte är tillfredsställande och att polisens organisation på det här området bör ses över och förtydligas. Regeringen bör se till att alla polismyndigheter i be- rörda polisdistrikt utser poliser med särskilt ansvar att utreda rov- djursanknuten brottslighet. Dessa ansvariga bör sprida kunskap om förutsättningarna för att utreda den aktuella brottsligheten i sina organisationer. Polisverksamheten i och kan därvid tjäna som förebild. I respektive polisledning måste det också finnas en utsedd person med ansvar också för frågor om ille- gal jakt på ledningsnivå. Syftet är inte minst att underlätta samver- SOU 2007:89 Illegal jakt kan med och andra myndigheter i brottsbekämp- ningen. Regeringen bör vidare se till att polis, åklagare och läns- styrelser på ett kraftfullt sätt förverkligar ambitionen i beslutet med anledning av propositionen om en sammanhållen rovdjurs- politik, om ett fördjupat samarbete för insatser riktad mot brotts- lighet mot stora rovdjur. Regelbundna och gemensamma utbild- ningar och möten bör vara en viktig del av samarbetet. Polisflyget med helikopterbevakning är ett effektivt sätt att upptäcka illegal jakt. Möjligheterna att utnyttja flyg för att be- kämpa denna typ av brottslighet är synnerligen värdefull och bör användas även i fortsättningen. naturbevakare och poliser med uppgifter avse- ende illegal jakt bör också kunna arbeta länsöverskridande. 14.13.6Försök och förberedelse till grovt jaktbrott bör kriminaliseras Utredningens förslag: Försök och förberedelse till grovt jaktbrott kriminaliseras. I jaktlagen (1987:259) införs en ny 44 a § som kriminaliserar försök och förberedelse till grovt jaktbrott genom en hänvisning till 23 kap. Jakt är som redan nämnts att fånga eller döda vilt och att i sådant syfte söka, spåra eller förfölja vilt. Jakt är också att göra ingrepp i bon och att ta eller förstöra fåglars ägg. Jaktbrott är att döda fredat vilt när detta inte är tillåtet. Ett jaktbrott kan också bestå i att olov- ligen jaga på annans jaktområde, att bryta mot reglerna om statens vilt, att använda motordrivna fortskaffningsmedel på ett otillåtet sätt vid jakten och slutligen att använda otillåtna vapen och jakt- medel. Enligt 23 kap. är försök till brott att påbörja utfö- randet av brottet utan att det fullbordats. Dessutom ska det finnas en fara för att brottet fullbordas eller att bara tillfälliga omständig- heter utesluter en sådan fara. Förberedelse till brott är att ha för av- sikt att utföra eller främja brott och, såvitt nu är aktuellt i samband med illegal jakt, skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer eller tar liknande befattning med nå- got som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott. Den grova jaktbrottsligheten med högt straffvärde, dvs. främst den brottslighet som inte innebär överträdelse av skyddsjakts- bestämmelserna, är omfattande. Antalet fall som lagförs är däremot mycket litet. Brottsligheten är svår att upptäcka och att utreda. Be- vissvårigheterna är mycket stora. Kriminaliteten försiggår i skogs- och fjällområden, ofta i väglöst land. Det är enorma arealer som ska övervakas. Man kan anta att förövare av den aktuella typen av brott kalkylerar riskerna noga och att en kriminalisering av försök och förberedelsestadiet skulle kunna störa gärningspersonerna och ha en avhållande effekt För att lagföra någon för ett fullbordat jaktbrott krävs i realiteten att gärningspersonen tas på bar gärning. Det är uppenbart att risken för att bli dömd i domstol därmed är försvinnande liten. skulle en utökad övervakning för att öka lagföring- arna kräva oproportionerligt stora insatser från polisens sida. En framkomlig väg kan vara att polisen förutom övervakning satsar mer på underrättelsearbete, informatörer och tips. För att polisens arbete med underrättelser och tips ska bli framgångsrikt måste man kunna använda tvångsmedel tidigt och ingripa redan innan någon egentlig jakt påbörjats. Att behöva invänta ett fullbor- dat jaktbrott kan vara både vanskligt och resurskrävande. Genom att kriminalisera försök och förberedelse till jaktbrott kan illegal verksamhet effektivare beivras och förebyggas. Att medföra vapen i terrängen på motordrivet fordon utan dispens, när det inte föreligger allmän jakttid eller att medföra vapen som inte är avsett för den typ av jakt som för tillfället är tillåten eller otillåtna fällor, är enligt utredningen i sig ett starkt indicium på att jaktbrott planeras. Indiciet kan stärkas av olika beteenden och rörelsemönster i terrängen. Att importera otillåtna fällor är också ett starkt indicium på att en illegal verksamhet förbereds. Det är inte förbjudet att importera eller inneha fällor eller att anskaffa gift som inte kan användas till något annat än rovdjursjakt. Polis och åklagare kan därför inte ingripa så länge fällorna eller giftet inte placerats ut i markerna. Även tullen är förhindrad att ingripa när man i det gränsöverskridande varuflödet hittar trampsaxar och fångstsnaror, som är olagliga att använda. Många av de grova jaktbrotten på rovdjur sker med hjälp av snö- skoter där vapen och fällor m.m. transporteras dolt på skotern eller på ett släp. Överträdelse av förbudet att transportera vapen på motordrivna fordon utgör i sig inte jaktbrott utan endast en förse- else som kan ge böter. ler kan tillgripas när det finns misstanke om brott som har fängelse i straffskalan. Så länge försök och förberedelse till jaktbrott inte är kriminaliserat kan polisen bara kontrollera t.ex. jaktstugor, förva- ringsställen, bilar, lastutrymmet på en skoter eller skoterns släp vid misstanke om ett fullbordat jaktbrott. Polis och åklagare kan vidare tillgripa hemlig teleövervakning endast för att kontrollera teletrafiken vid förundersökning om fullbordat grovt jaktbrott, men inte på försök- eller förberedelsestadiet, t.ex. när man fått känne- dom om grupperingar som planerar olaglig jakt på rovdjur. Utredningen föreslår att det i jaktlagen införs en ny paragraf 44 a § och som kriminaliserar försök och förberedelse till grovt jakt- brott genom en hänvisning till 23 kap. om bl.a. för- sök och förberedelse till brott. Straffet för försök till grovt jaktbrott motsvarar enligt brotts- balken högst straffet för fullbordat brott, dvs. Lindrigare straff än fängelse kan komma i fråga. Domstolarna ten- derar i påföljdshänseende när det gäller jaktbrott att hamna i den nedre delen av straffskalan, varför påföljden för försök kan för- väntas bli betydligt lindrigare än maximistraffet – sannolikt ofta villkorlig dom, eventuellt i förening med dagsböter respektive sam- hällstjänst, eller skyddstillsyn. Straffet för förberedelse ska enligt bestämmas un- der den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. 15 Legitimitet i rovdjursförvaltningen Utredningens sammanfattande bedömning: Alla skulle vinna på att samarbeta för att nå kompromisser och kreativa lösningar på kon- flikter mellan människor och rovdjur. Det är inte enbart vilka be- slut som fattas som är avgörande för att besluten skall uppfattas som legitima. Det är också nödvändigt att procedurerna är rättvisa, öppna och att alla behandlas likvärdigt. Utmaningen är att finna de effektiva formerna för samtalet mellan medborgare och förvaltning. Olika typer av samförvaltning och dialog där staten och ak- törer på lokal eller regional nivå på olika sätt delar på ansvaret för förvaltningen är en viktig förutsättning för att legitimera förvaltningen av gemensamma naturresurser som stora rovdjur. Ett ökat deltagande från medborgare och intressenter kan bidra till att legitimera rovdjurspolitik och förvaltning. Utredningen understryker behovet av en fortsatt utveckling från en situation där förvaltningen endast informerar medbor- garna om fattade beslut till en situation där förvaltning och medborgare aktivt delar ansvaret i olika former av samförvalt- ning. Ett ökat deltagande av medborgarna i naturresursförvalt- ningen kräver nytänkande och strukturella förändringar. För- valtningens strukturer är inte alltid anpassade till ett ökat del- tagande, varför omstruktureringar kan bli nödvändiga. Brist på tid och resurser, men även brist på kompetens att hantera med- borgare och deltagandeprocesser är ytterligare faktorer som kan försvåra samverkan. Miljöpolitiken skall präglas av ambitionen att öka medborgarnas deltagande i besluts- och förvaltningsprocesser. Eftersom traditio- nellt centraliserade myndighetsstrukturer inte anses fungera till- fredsställande finns en förhoppning om att ett ökat medborgerligt deltagande i såväl politik som förvaltning ska bidra till att nå fast- ställda miljömål. Ambitionerna kan spåras tillbaka till det interna- 21-arbetet men även flera internationella konven- tioner som ratificerat, t.ex. konventionen om biologisk mångfald och Århuskonventionen. I de internationella konventionerna tillskrivs ofta lokalsamhället en särskilt viktig roll i naturresursförvaltningen eftersom miljö- problem och konflikter till stor del härrör från verksamheter på lokal nivå och föreställningen därför är att lösningarna bör utfor- mas så nära problemet som möjligt. Av framgår exem- pelvis att Det övergripande målet är att förbättra eller omstruktu- rera beslutsprocessen så att en bredare delaktighet från allmän- heten garanteras (8.3). Det ska bland annat ske genom förbättrade planerings- och ledningssystem samt beslutsprocesser som garanterar att allmänheten får tillgång till relevant information och att effektiv delaktighet möjliggörs (8.3 f). De officiella ambitionerna till trots är det medborgerliga delta- gandet i besluts- och förvaltningsprocesserna rörande miljö, men kanske främst naturresursfrågor fortfarande relativt begränsat, åt- minstone i den statliga verksamheten. Det finns flera skäl till varför förändringen från en expertorienterad till en mera inkluderande och regionalt delaktig politik och förvaltning går relativt långsamt. Det krävs inte enbart en ny typ av kompetens och nya resurser för att förvaltningen ska kunna hantera den omställning det innebär att gå från en typ av förvaltning till en annan. Det krävs också att såväl politisk nivå som förvaltning förmår göra en rad viktiga avväg- ningar som rör demokrati, representativitet, makt och ansvarsut- krävande. Det finns för utredningen anledning att värdera vilka dessa avvägningar är samt vilka förutsättningar och problem som finns med ett ökat medborgerligt deltagande med särskilt fokus på rovdjursförvaltning. 15.2Rovdjur – en konfliktfylld resurs Stora rovdjur är omgärdade av motstridiga intressen. De är svåra att skydda och övervaka och därmed möjliga att utrota. Det ställer förvaltningen inför stora utmaningar jämfört med förvaltning av många andra naturresurser. Det faktum att många människor på olika sätt berörs av de stora rovdjuren, direkt eller indirekt, men få känner ett direkt ansvar för att bevara dem, kan leda till ett tillstånd som medför att de successivt utarmas och i värsta fall utplånas. Denna problematik som ger rovdjursförvaltningen dess specifika karaktär beror på att rovdjursfrågan inte enbart är en biologisk fråga utan i hög grad också berör relationen och interaktionen mellan människa och rovdjur. Ur ett biologiskt perspektiv är, som framgår av utredningens artbeskrivningar, rovdjursförvaltningen framgångsrik. I enlighet med de fastställda målen är flera av rovdjursstammarna successivt på väg att återta tidigare utbredningsområden. När det gäller sociala eller socioekonomiska aspekter visar däremot genomförda attityd- undersökningar, men även existerande faunakriminalitet, att för- valtningen inte kan bedömas lika framgångsrik (, 2005). Attitydundersökningar har visat att det finns en omfattande kritik mot antalsmål bland de boende i rovdjurstäta om- råden (2005). Även om det sällan rör sig om en majoritet av befolkningen i de kommuner som undersökts, ut- gör kritikerna en så pass stor minoritet att de inte kan negligeras. Det finns också exempel på kommuner där kritikerna åtminstone i vissa avseenden är i klar majoritet. I anslutning till de allmänna valen 2006 hölls folkomröstning, utlyst av fyra av de norra kommunerna i , , , och , om inställningen till rovdjursförvaltningen. Rovdjursfrågan hade diskuterats med stor intensitet inom dessa kommuner. Frågan formulerades: ska kommunen verka för att det ska bli möjligt att freda tamdjur och hundar vid ett direkt rovdjursangrepp även utanför hägn. Frågan fick stöd med Ja av en klar majoritet av befolkningen i samtliga fyra kommuner, av avgivna röster. Folkomröstningar av detta slag är inte en angelägen- het, men resultatet bör ändå noteras som en opinionsyttring. En varierande minoritet i de berörda kommunerna röstade emot en förändring. Det fanns således även här olika uppfattningar men den opinion som var kritisk mot den förda rovdjursförvaltningen i detta avseende var i klar majoritet. , Brå, konstaterar i rapport (2007:22) Illegal jakt på stora rovdjur att det finns en utbredd misstro mot rovdjurspolitiken inom vissa intressegrupper. Dessa grupper, lik- som lantbrukare i rovdjurstäta områden, drabbas av skador som rovdjuren orsakar, och det finns en klar uppfattning att stats- makterna inte tar ett tillräckligt ansvar för politikens negativa sidor. Enligt Brå tas besluten långt ifrån de platser där problemen uppstår och rovdjurskonflikten är därför en politisk fråga.