sou · GVB365 · 2008-01-01 00:00:00 — Enligt utred- ningens mening finns det därför inte anledning att överväga andra alternativa instanser för prövningen av överklagade beslut. Utred- ningen föreslår således att beslut ska kunna över- klagas till fastighetsdomstolen. Lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik bygger på för- draget om internationell järnvägstrafik (Convention relative aux transports internationaux ferroviares, COTIF 1980). Enligt 10 § lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik kan tingsrätten efter ansökan i vissa fall förordna en sakkunnig när parterna inte kan enas om i vilken omfattning transporterat gods har skadats eller minskat. En ansökan om förordnande av sakkunnig handläggs en- ligt ärendelagen. 16.2Fördraget om internationell järnvägstrafik (COTIF) har deltagit i det internationella järnvägssamarbetet. slöts ett fördrag om internationell järn- vägstrafik, COTIF 1980. Det är en mellanstatlig konvention till vilken cirka 40 stater i , och Främre är anslutna. Huvudsyftet bakom COTIF 1980 är att underlätta internationella järnvägstransporter genom att skapa en för alla konventionsstater gemensam transporträttslig grund för sådana transporter. COTIF 1980 omfattar huvudsakligen regler rörande innehållet i transport- avtal för internationella person- och godstransporter på järnväg. COTIF:s särskilda bilagor innehåller vidare regler rörande farligt gods och regler rörande frakt av containrar respektive expressgods. COTIF 1980 består av en huvudstomme, det s.k. grundfördraget, och ett antal till denna fogade instrument. Till COTIF 1980 hör ett protokoll och två bihang. Bihang A innehåller enhetliga rättsregler för avtal om internationell järnvägstransport av resande och resgods (). Med resgods avses föremål som den resande medför på resan. I bihang B finns enhetliga rättsregler för avtal om internationell järn- vägstransport av gods (). Till hör fyra underbilagor. Genom lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik inför- livades huvuddelen av COTIF 1980 i svensk rätt. Bihang A och bihang B till COTIF 1980 (och ) gäller med undantag för reglerna om farligt gods (RID) enligt 2 och 3 §§ som svensk lag. Vid revisionen antogs ett ändringsprotokoll med sju bilagor. Nyheterna i det reviderade COTIF rör främst att konventionens regler blir tillämpliga för alla transportavtal för internationella järnvägstransporter inom COTIF:s geografiska område. var COTIF:s tillämpningsområde be- gränsat till transporter på vissa järnvägslinjer. COTIF 1999 trädde i kraft . har skrivit års ändrings- protokoll, men ännu inte ratificerat protokollet och dess bilagor. har i betänkandet En samlad järnvägslagstift- ning (SOU 2004:92) föreslagit att ska tillträda COTIF 1999 och ansluta sig till fördragets samtliga bilagor. I betänkandet har även föreslagits att bestämmelser motsvarande dem i lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik ska, med vissa kompletteringar och ändringar i sak, arbetas in i ett särskilt kapitel i järnvägslagen (2004:519). Förslagen i betänkandet bereds inom och . 16.3Förordnande av sakkunnig vid skador på resgods och gods 16.3.1Ansvar för skador på resgods och gods I 1980 och 1980 finns bl.a. regler om järnvägens (trans- portörens) ansvar för det fall transporterat resgods eller gods går förlorat eller skadas och för skada genom att godset inte lämnas ut . Det ansvarssystemet har i huvudsak behållits oförändrat i 1999 och 1999. Enligt har järnvägen i princip strikt ansvar för skada som uppkommer för en resande genom att hans eller hennes inskrivna resgods helt eller delvis går förlorat eller skadas för befordran, dvs. från det att godset har tagits emot för befordran till dess att det har lämnats ut, samt för skada till följd av att godset inte hålls tillgängligt för utlämning (artikel 35.1 1980 och arti- kel 36.1 1999). Med inskrivet resgods avses egendom som den resande polletterar för transport till slutstationen eller till någon annan station på sin resväg. För handresgods finns särskilda bestäm- melser (artiklarna 15.6 och 26 1980 och artikel 33 1999). Med handresgods avses föremål som den resande själv bär med sig under resan. Regleringen i av järnvägens ansvar för befordrat gods följer samma principer som regleringen i av ansvar vid befordran av inskrivet resgods. har sålunda i princip strikt ansvar för skada som uppkommer till följd av att godset helt eller delvis går förlorat eller skadas under befordran (artikel 36.1 1980 arti- kel 23.1 1999). Enligt och kan järnvägen under vissa förutsättningar undgå ansvar för en skada. För en mer heltäckande redogörelse av och och deras regler om järnvägars skade- ståndsansvar hänvisas till förarbetena till lagen (1985:193) om inter- nationell järnvägstrafik och betänkande.1 16.3.2Ärenden om förordnande av sakkunnig Om järnvägen upptäcker eller får anledning att anta att resgods eller gods har skadats eller gått förlorat eller om den resande påstår att detta är fallet ska järnvägen genast göra en utredningen (artikel 48 1980 och artikel 54 1999 samt artikel 52 1980 och artikel 42 1999). ska, om möjligt i närvaro av den resande eller den som har rätt till godset, upprätta en redogörelse (rapport). I redogörelsen ska så långt det är möjligt anges vilken skada som har uppkommit samt hur och när den har uppstått. Järn- vägen ska utan kostnad överlämna en avskrift av redogörelsen till den resande eller den som har rätt till godset. Ett särskilt förfarande är föreskrivet för det fallet att den resan- de eller den som har rätt till godset inte anser sig kunna godta upp- gifterna i redogörelsen. Den resande eller den som har rätt till godset kan då begära att resgodsets respektive godsets tillstånd och vikt samt skadans orsak och storlek fastställs av en sakkunnig. Denne kan utses av parterna. Om parterna inte kan enas om en viss sakkunnig har de rätt att vända sig till domstol och ansöka om att rätten ska förordna en sakkunnig. I fråga om förfarandet tillämpas bestämmel- serna som gäller i den stat där utredningen har ägt rum (10 § lagen om internationell järnvägstrafik). 1 Se bl.a. prop. 1984/85:33 Lag om internationell järnvägstrafik m.m. och betänkandet En samlad järnvägslagstiftning (SOU 2004:92). Enligt och finns det inte något hinder mot att skade- ståndstalan mot den ansvariga järnvägen väcks vid domstol. Det finns också möjlighet att i utomprocessuell ordning begära ersättning av den ansvariga järnvägen genom förmedling av järnvägen i den skade- lidandes hemort. 16.4.1Ansökan om förordnande av sakkunnig Utredningens förslag: Handläggningen av ärenden om förord- nande av sakkunnig enligt lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik flyttas från allmän domstol till Järnvägsstyrelsen. Järnvägsstyrelsens beslut ska kunna överklagas till allmän för- valtningsdomstol. Enligt 10 § lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik ska tingsrätten efter ansökan förordna en sakkunnig för det fall att res- gods eller gods har skadats eller minskat. Bestämmelsen grundas på artiklar i och . Den sakkunniges uppgift är att upprätta en redogörelse (rapport) över godsets tillstånd och vikt samt skadans orsak och storlek. Den redogörelse som den sakkunnige upprättar kan komma att utgöra bevisning i en rättsprocess om parterna inte kan enas om t.ex. ersättningsbeloppet för skadat gods. Handläggningen av ärenden om förordande av sakkunnig påmin- ner om ärenden om förordande av bodelningsförrättare, boutred- ningsman och skiftesman. Utredningen har tidigare föreslagit att dessa ärenden ska flyttas från tingsrätt till förvaltningsmyndighet. I likhet med nämnda ärenden är det inte någon kvalificerad rättslig prövning som rätten ska göra när det gäller att utse en sakkunnig enligt lagen om internationell järnvägstrafik. (transportör- en), den resande eller den som har rätt till godset har alltid rätt att få en sakkunnig förordnad. Ett beslut saknar även i dessa fall inslag av tvistlösning. Det är i stället främst fråga om att bedöma en per- sons lämplighet att inneha ett visst uppdrag. Ärenden om förord- nande av sakkunnig avser således rättsvård och det framstår därför som lämpligt att handläggningen flyttas till en förvaltningsmyndig- het. Som utredningen redogjort för ovan bygger lagen om interna- tionell järnvägstrafik på COTIF 1980. Bestämmelsen om förordan- de av sakkunnig grundas på artiklarna 48.2 1980 och 52.2 1980. Enligt artiklarna ska i fråga om förfarandet de bestämmelser tillämpas som gäller i den stat där utredningen äger rum. har således genom att ratificera COTIF 1980 inte förbundit sig att en sakkunnig ska förordnas av domstol. Detsamma kommer att gälla om ratificerar COTIF 1999. Det finns således inte något internationellt åtagande som hindar att handläggningen av ärenden om förordnande av sakkunnig flyttas från allmän domstol till en för- valtningsmyndighet. Mot bakgrund av det nu anförda anser utredningen att ifråga- varande ärenden bör flyttas från domstol till förvaltningsmyndighet. Vid valet av vilken förvaltningsmyndighet som ska överta hand- läggningen bör beaktas att Järnvägsstyrelsens verksamhetsområde är inriktat på bl.a. järnvägsfrågor. Myndigheten handlägger dessutom vissa ärenden enligt järnvägslagen (2004:519) och järnvägsförord- ningen (2004:526). Inom myndigheten finns således erfarenhet av och kompetens inom det järnvägsrättsliga området. Utredningen föreslår därför att ärenden om förordnande av sakkunnig enligt lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik flyttas från allmän dom- stol till Järnvägsstyrelsen. Det kan i sammanhanget nämnas att i betänkandet Trafikinspektionen – en myndighet för säkerhet och skydd inom transportområdet (SOU 2007:4) har föreslagit att en ny myndighet bildas som bl.a. ska ta över Järnvägsstyrelsens uppgifter. Det föreslås i betänkandet att den nya myndigheten ska kallas Trafikinspektionen. Förslagen har ännu inte lett till lagstiftning. Järnvägsstyrelsen beslut i ärenden om förordande av sakkunnig bör kunna överklagas till domstol. De frågor som aktualiseras i dessa ärenden, dvs. en persons lämplighet för angivet uppdrag, tillhör både de allmänna domstolarnas och förvaltningsdomstolarnas verksam- hetsområde. Med hänsyn härtill och i brist på andra vägande skäl som talar för endera domstolsslaget saknas anledning att frångå huvud- regeln om att beslut av förvaltningsmyndighet ska överklagas till all- män förvaltningsdomstol (se 22 a § förvaltningslagen [1986:223], jfr även avsnitt 2.7). I enlighet med den generella forumregeln i 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar kommer be- hörig domstol att vara länsrätten inom vars domkrets ärendet prövats, dvs. 17.1Åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar I konkurrenslagen (1993:20) (KL) finns bestämmelser som syftar till att undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter.1 Enligt lagen är det i vissa fall förbjudet för företag att ägna sig åt konkurrensbegränsande samarbete (6 § KL). Det är också förbjudet för företag att missbruka en dominerande ställning på marknaden (19 § KL). Det företag som överträder ett förbud kan åläggas att betala konkurrensskadeavgift till och skadestånd till ett annat företag (26 och 33 §§ KL). är den myndighet som ska övervaka att före- tag följer konkurrenslagens regler och ingripa mot överträdelser (se även avsnitt 4.7). får t.ex. ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av nämnda förbud (23 § KL). Ett åläggande kan avse att upphöra med att tillämpa ett visst avtal, vill- kor eller annat förbjudet förfarande. Det kan också bli aktuellt att ålägga ett företag att tillhandahålla ett annat företag en viss vara, tjänst eller annan nyttighet på villkor som motsvarar vad som er- bjuds företag i övrigt. Ytterligare ett exempel på åläggande kan vara att företaget inte får överskrida eller underskrida ett visst pris. beslut om åtgärder mot förbjudna konkurrens- begränsningar får överklagas till (60 § KL). Vid handläggningen i tillämpas ärendelagen. 1 Konkurrenslagen har varit föremål för en översyn av Utredningen om en översyn av konkurrenslagen, se betänkandet En ny konkurrenslag (SOU 2006:99). 17.2Ärenden om undersökning m.m. Allmän uppgiftsskyldighet för företag m.m. har befogenhet att begära in det utrednings- material som behövs i ett ärende enligt konkurrenslagen (45 § KL). Ett åläggande kan riktas mot vem som helst och det kan förenas med vite (57 § KL). Det kan röra sig om både muntliga och skrift- liga upplysningar. Ett åläggande att tillhandahålla handlingar kan avse varje form av skriftligt material, t.ex. avtal, korrespondens, affärs- böcker eller prislistor. Begreppet handling ska enligt lagens för- arbeten (prop. 1992/93:56 s. 107) ha samma innebörd som i 2 kap. tryckfrihetsförordningen, dvs. omfatta även upptagningar som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med hjälp av tekniska medel, t.ex. en bildskärm. Även annat, t.ex. varuprover, kan omfattas av uppgiftsskyldigheten. Undersökning vid utredning om överträdelse av förbud får i vissa fall genomföra en undersökning (s.k. gryningsräd) hos ett företag för att undersöka om företaget har överträtt förbudsbestämmelserna i konkurrenslagen eller i EG-för- draget (47 § KL, angående EG-fördraget se nedan). Detsamma gäller, under vissa i lagen angivna förhållanden, om företaget har överträtt en annan stats konkurrensregler (56 b § KL). En undersökning kräver dock att har beviljat till- stånd att genomföra den. En ansökan om sådant tillstånd ska göras skriftligen. Ansökan handläggs vid tingsrätten enligt ärendelagen. För ett beslut om tillstånd till undersökning hos ett företag krävs att det finns en viss grad av misstanke om att en överträdelse har skett, att företaget inte har rättat sig efter ett åläggande eller att det annars finns risk att bevis undanhålls eller förvanskas. Dess- utom måste vikten av att åtgärden vidtas uppväga det intrång eller annat men som åtgärden innebär för den som drabbas av åtgärden. Ett beslut om tillstånd till undersökning får under vissa förut- sättningar även avse ett annat företag än det som är föremål för utredning (48 § KL). Beslutet får också avse bostäder och andra utrymmen som nyttjas av styrelseledamöter och anställda i det företag som är föremål för utredning. Ett beslut om tillstånd till undersökning får meddelas utan att det berörda företaget får tillfälle att yttra sig (49 § KL). skulle en undersökning bli meningslös om de berörda företagen fick information om åtgärden i förväg. har därför beslut i princip alltid meddelats utan att berörda företag fått tillfälle att yttra sig. Vid en undersökning har rätt att granska bok- föring och andra affärshandlingar samt ta kopior av eller göra utdrag ur bokföring och affärshandlingar (51 § KL). Verket har vidare rätt att begära muntliga förklaringar direkt på platsen och att få tillträde till lokaler, markområden, transportmedel och andra utrymmen. Den hos vilken undersökning ska genomföras har rätt att till- kalla ett juridiskt biträde (52 § KL). I avvaktan på att ett sådant biträde inställer sig får undersökningen inte börja, utom i de fall där undersökningen därigenom onödigt fördröjs eller beslutet om till- stånd till undersökning har fattats utan att det aktuella företaget fått tillfälle att yttra sig. Vid genomförandet av en undersökning kan få hjälp av genom handräckning (53 § KL). Tingsrättens beslut i ett ärende om undersökning får överklagas till (63 § KL). I konkurrenslagen finns däremot inte någon bestämmelse om rätt att överklaga beslut att vid tingsrätten ansöka om tillstånd till en sådan under- sökning. Skydd för vissa skriftliga handlingar I samband med att genomför en undersökning kan fråga uppkomma huruvida en skriftlig handling är av sådan beskaffenhet att den ska undantas från undersökningen. Vid en undersökning får nämligen verket inte granska en skriftlig handling vars innehåll kan antas vara sådant att en advokat eller hans eller hennes biträde inte får höras som vittne därom och som innehas av honom eller henne eller av den till förmån för vilken tystnads- plikten gäller (54 § KL). Om anser att viss hand- ling bör omfattas av undersökningen och den som åtgärden angår åberopar att handlingen är skyddad, ska handlingen förseglas och skyndsamt överlämnas till av . Tingsrätten ska utan dröjsmål pröva om hand- lingen är skyddad eller om den får undersökas av Konkurrens- verket. Vid tingsrätten sker handläggningen, som i princip alltid är skriftlig, enligt ärendelagen. Enligt uppgift från tings- rätt förekommer ärenden av detta slag mycket sällan. De grundläggande bestämmelserna om EG:s konkurrensrätt finns i EG-fördraget. Förbudsbestämmelserna i konkurrenslagen bygger helt på förbuden i artiklarna 81 och 82 i fördraget. Artiklarna mot- svarar i huvudsak konkurrenslagens regler om förbud mot konkur- rensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning på marknaden (6 och 19 §§ KL). Genom en lagändring som trädde i kraft fick konkurrensmyndigheterna i behörighet att tillämpa artik- larna 81 och 82 i EG-fördraget. föreligger även en skyldig- het för och domstolarna att under vissa förut- sättningar tillämpa dessa artiklar. EG-fördraget innehåller inte några tillämpningsregler för artik- larna 81 och 82. Sådana regler har tillkommit genom särskilda för- ordningar. antog rådet en ny tillämpningsförord- ning, förordning nr 1/2003, vilken trädde i kraft . Den nu nämnda förordningen bygger på parallella kompetenser. Kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna inom EU har behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget fullt ut beträffande avtal och förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Enligt artikel 20 i förordningen har kommissionen rätt att genom- föra alla nödvändiga inspektioner hos företag och företagssamman- slutningar. Dessa är skyldiga att underkasta sig de inspektioner som kommissionen har beslutat om. I artikel 21 finns bestämmelser om kommissionens rätt att före- ta inspektioner i andra lokaler än hos det företag eller den företags- sammanslutning som berörs. Om rimlig misstanke finns om att räkenskaper eller andra affärshandlingar som har samband med föremålet för inspektionen förvaras i andra lokaler, på annan mark eller i andra transportmedel, får kommissionen under vissa förut- sättningar genom beslut beordra att en inspektion genomförs där. Ett sådant beslut gäller direkt i medlemsstaterna och får enligt artikel 21.3 andra stycket inte ifrågasättas av en nationell rättslig myndighet. I svensk rätt får alltså inte föreskrivas något ytterligare beträffande kommissionens beslut som sådant. föreskriver emellertid i artikel 21.3 första stycket att ett sådant beslut av kommissionen inte kan genomföras utan förhandsgod- kännande från den nationella rättsliga myndigheten i den berörda medlemsstaten. Kriterierna för prövningen är de som framgår av artikel 21.3 i förordningen. Myndigheten ska sålunda kontrollera att kommissionens beslut är fattat i vederbörlig ordning och att de planerade tvångsåtgärderna varken är godtyckliga eller alltför långt- gående i förhållande till framför allt hur allvarlig den misstänkta överträdelsen är, betydelsen av den bevisning som avses, det be- rörda företagets medverkan och den rimliga sannolikheten för att de räkenskaper och affärshandlingar som inspektionen avser för- varas i de lokaler för vilka bemyndigande begärs. Myndigheten får, direkt eller via medlemsstatens konkurrensmyndighet, be kommis- sionen om närmare förklaringar i de avseenden som krävs för att den ska kunna kontrollera att de planerade tvångsåtgärderna är pro- portionella. Som nämnts får myndigheten dock inte ifrågasätta att en inspektion behövs och inte heller begära att få tillgång till upp- gifter i kommissionens handlingar i ärendet. Lagenligheten hos kommissionen beslut kan prövas endast av . Förordningen trädde i kraft . För att den svenska konkurrensrätten skulle stämma överens med den nya EG-förord- ningen infördes vissa nya bestämmelser i konkurrenslagen . Det infördes bl.a. en bestämmelse om att frågor om för- handsgodkännande enligt artikel 21.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 ska prövas av på ansökan av Konkur- rensverket (53 a § KL). En sådan ansökan handläggs enligt ärende- lagen. Utredningens bedömning: bör även i fort- sättningen handlägga ärenden om tillstånd för att genomföra en undersökning vid utredning om överträdelse av förbud enligt konkurrenslagen (1993:20). får på ansökan av besluta att verket får genomföra en undersökning hos ett företag för att ut- reda om detta har överträtt förbudsbestämmelserna i konkurrens- lagen eller EG-fördraget. Ett beslut om tillstånd till en sådan undersökning förutsätter enligt vad som angetts ovan att det finns anledning att anta att en överträdelse har skett, att företaget inte rättar sig efter ett åläggande eller det annars finns risk för att bevis undanhålls eller förvanskas och att vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller annat men som åtgärden innebär för den som drabbas. En undersökning av syftar till att få fram be- visning i ett ärende som rör överträdelse av något av förbuden i konkurrenslagen, t.ex. förbudet mot konkurrensbegränsande sam- arbete mellan företag.2 En sådan undersökning är det yttersta medel som står till buds vid utredningen. Genom föreskrift i lagen krävs för undersökning att det finns en viss grad av misstanke om att en överträdelse har skett. En undersökning får alltså inte genomföras för att se om några bevis på otillåtet förfar- ande kan upptäckas. Lagen uttrycker dessutom en proportionali- tetsprincip av det slag som finns på det straffprocessuella området. Ett beslut om tillstånd till undersökning får meddelas utan att den som ansökningen avser får tillfälle att yttra sig, om det kan befaras att undersökningen annars skulle förlora i betydelse. I de fallen ska beslutet överlämnas till den hos vilket undersökningen ska genomföras när undersökningen börjar. En undersökning av hos ett företag är en tvångsåtgärd. Åtgärden har stora likheter med en intrångsunder- sökning hos den som misstänks för ett immaterialrättsintrång (jfr 56 a § lagen [1960:729] om upphovsrätt till litterära och konstnär- liga verk). Denna civilprocessuella tvångsåtgärd infördes och ansågs då vara av det slaget att det inte fanns något alternativ till domstolsprövning.3 På det straffrättsliga området fattas beslut om tvångsåtgärder, t.ex. beslut om husrannsakan, i vissa fall av domstol och i andra fall av åklagare eller polisiär undersökningsledare. På det civilrättsliga området fattas sådana beslut av domstol. Anledningen härtill är kravet på rättssäkerhet. Den verksamhet som ägnar sig åt vid utred- ning om överträdelse av konkurrensrättsliga förbud kan inte sägas tillhöra det straffrättsliga området. Verksamheten hör i stället när- mast till det offentligrättsliga området med inslag av civilrätt. En utredningen mot ett företag kan nämligen leda till att Konkurrens- 1992/93:56 s. 108 f. 1998/99:11 Ny skyddsåtgärd vid immaterialrättsintrång. verket väcker talan mot företaget vid domstol om att det ska betala konkurrensskadeavgift till verket. Enligt utredningens mening har beslut om tillstånd till undersökning därmed större likheter med en civilprocessuell tvångsåtgärd än med en straffprocessuell sådan. En undersökning hos ett företag är en mycket ingripande åt- gärd. Den kan t.ex. medföra att verksamheten vid företaget eller delar av den måste avbrytas undersökningen pågår. Det är en olägenhet för företaget som i sin tur kan medföra ekono- misk skada. Det ligger således i sakens natur att starka intresse- motsättningar gör sig gällande mellan och före- taget vid prövningen av ansökan. Därvid bör dessutom särskilt be- aktas att det företag som ansökan avser vanligtvis inte får tillfälle att yttra sig innan beslutet fattas. Utredningen anser redan på grund av det nu sagda att inte bör få genomföra en undersökning utan tillstånd av domstol.