sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Lagens syften, som de anges i 2 §, utgår från de språkpolitiska målen. Ett första syfte är att ange svenskans och andra språks ställning och användning i det svenska samhället, alltså frågor som rör språkens status. Ett andra syfte är att värna både det svenska språket och den språkliga mångfalden i . Ytterligare ett syfte rör individens relation till språk och går ut på att värna den enskildes tillgång till språk när det gäller svenska, nationella minoritetsspråk, tecken- språk och modersmål. 3 § Om en annan lag eller en förordning innehåller någon bestäm- melse som avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen. Bestämmelserna i språklagen är generella. Föreskriften i 3 § om av- vikande bestämmelser – som endast gäller bestämmelser i lagar och förordningar men inte föreskrifter på lägre nivå – tar för det första sikte på att det i en existerande eller framtida specialförfattning möjligen kan finnas någon bestämmelse som kolliderar med en be- stämmelse i språklagen. Det får avgöras enligt sedvanliga tolknings- regler om en bestämmelse i en specialförfattning ska anses exklu- sivt reglera en fråga som behandlas också i språklagen. Ett annat tillämpningsområde för bestämmelsen är om det ska göras undantag från huvudregeln i 10 § första stycket inom vad som i kommentaren till 10 § betecknas som kärnområdet för den bestämmelsen. Som sägs där bör sådana undantag kräva författ- ningsstöd. En avsikt med bestämmelsen är också att klargöra att språklagens bestämmelser om svenskan och andra språk inte i något avseende ska medföra begränsningar i det skydd mot diskriminering på grund av språk som ges genom annan lagstiftning. 4 § Svenska är huvudspråk i . I paragrafen bestäms svenska språkets status genom att det ges ställning som landets huvudspråk. Innebörden av benämningen huvudspråk framgår av 5 §. 5 § Som huvudspråk är svenskan samhällets gemensamma språk, som alla som är bosatta i ska ha tillgång till och som ska kunna användas inom alla samhällsområden. I paragrafen anges i korthet vad det innebär att svenskan är huvud- språk i . Svenska ska vara samhällets gemensamma språk. Innebörden av detta är för det första att alla som är bosatta här i landet ska ha tillgång till svenska språket. från det allmännas synpunkt är innebörden att alla som är bosatta i ska ges möjlighet att lära sig svenska. Vidare är innebörden att svenskan ska kunna användas inom alla samhällsområden, t.ex. vid kontakter med företrädare för det allmänna inom olika samhällssektorer. Om innebörden av benämningen huvudspråk, se även av- snitt 12.6.1. 6 § Det allmänna har ett särskilt ansvar för att svenskan används och utvecklas. I bestämmelsen anges att ett särskilt ansvar för det svenska språkets användning och utveckling ligger hos det allmänna. Ytterst går det allmännas ansvar ut på att inom olika samhällsområden värna om svenskans ställning, funktion och utveckling som huvud- språk. Innebörden av uttrycket det allmänna redovisas närmare i avsnitt 12.7.1. 7 § De nationella minoritetsspråken är samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch. I paragrafen lagfästs den ställning som nationella minoritetsspråk som samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch har haft sedan anslutning till ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2) och europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (SÖ 2000:3). Dessa konventioner trädde i kraft . har samiska, finska och meänkieli ställning som landsdels- eller minoritetsspråk med histo- risk geografisk anknytning och chib och jiddisch som territoriellt obundna minoritetsspråk, för vilka skyddet är mer all- mänt och mindre omfattande. Språken har tagits upp i den ordning som de av tradition brukar nämnas. 8 § Det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken. I paragrafen anges i generella termer det allmännas ansvar för de nationella minoritetsspråken. Den närmare innebörden av detta framgår av åtagandena enligt minoritetskonventionerna. Ansvaret kommer också till närmare uttryck i denna lag. Även regleringen om rätt att använda samiska, finska och meänkieli (SFS 1999:1175 och 1176) hos förvaltningsmyndigheter och domstolar är exempel som kan nämnas. 9 § Det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja det svenska teckenspråket. Enligt paragrafen åläggs det allmänna ett ansvar för att skydda och främja det svenska teckenspråket. Ordalydelsen är, när det gäller ansvarets omfattning, densamma som i fråga om minoritetsspråken. En skillnad är dock att det ännu inte finns någon i gällande konvention där innebörden av det allmännas ansvar närmare fram- går. har emellertid undertecknat om rättigheter för personer med funktionshinder, där frågor om teckenspråk behandlas. Frågan om anslutning till konven- tionen bereds i . Språkanvändningen i offentlig verksamhet 10 § Språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska. Nationellt minoritetsspråk får användas, när det är lämpligt. I annan lag finns särskilda bestämmelser om rätt att använda nationella minoritetsspråk och annat nordiskt språk. Om skyldighet för domstolar och förvaltningsmyndigheter att anlita tolk och att översätta handlingar finns det särskilda bestäm- melser. Paragrafens första stycke första meningen uttrycker den regel som, fastän inte lagfäst, gäller i . Inne- börden är att de offentliga organen arbetar på svenska, skriftligt så- väl som muntligt. Detta är en huvudregel, som har ett antal mesta- dels självklara undantag. Kärnområdet för huvudregeln är språk- användningen i sådana förfaranden och allmänna handlingar som är av särskilt stor betydelse inom den offentliga verksamheten, såsom den politiska beslutsprocessen, domstolsförhandlingar, domar, protokoll, beslut, föreskrifter, verksamhetsberättelser och andra dokument av en liknande karaktär. Om undantag ska förekomma inom detta område ska det i princip kräva minst beslut av reger- ingen i förordning (jfr 3 §). De behov av framställningar på andra språk som kan finnas här får annars tillgodoses genom översättning från de svenska originalen. I andra delar av den offentliga verk- samheten är det däremot naturligt att det i rätt stor omfattning kan förekomma kommunikation på andra språk än svenska. Exemplen på detta är mångskiftande: skriftväxling och andra kontakter mellan svenska myndigheter och utländska myndigheter och internatio- nella organisationer, muntlig kommunikation mellan företrädare för myndigheter och medborgare, t.ex. i invandrartäta områden. Ett etablerat specialfall är . Vid dessa myndigheter finns regelmässigt lokalanställda som inte talar svenska, vilket nödvändiggör att man i dessa myndigheter i viss utsträckning använder ett annat språk än svenska även internt inom myndigheten. De exakta gränserna för det område inom vilket svenskan är obligatorisk kan lika lite som anges gene- rellt, utan saken får bedömas i förekommande konkreta fall, utifrån de rådande förhållandena. För de nationella minoritetsspråken finns i första stycket andra meningen ett undantag från huvudregeln. Vad utredningen främst haft i åtanke har varit att ge möjlighet att använda samiska när så bedöms lämpligt. Undantaget kan också ge vissa möjligheter t.ex. att använda meänkieli i offentlig verksamhet i . Den användning av minoritetsspråk som här avses går utöver den reglerade användningen av vissa minoritetsspråk som avses i andra stycket. Vad som avses i andra stycket är rätten att inom vissa för- valtningsområden använda samiska, finska och meänkieli (SFS 1999:1175 och 1176) och rätten att i vissa ärenden inom det sociala området och inom hälso- och sjukvård använda de språk som talas i våra nordiska grannländer (SFS 1995:479). Hänvisningen i tredje stycket syftar på bestämmelser i bl.a. , förvaltningsprocesslagen och förvaltningslagen. 11 § Språket i offentlig verksamhet ska vara vårdat, enkelt och be- gripligt. Det är en självklar utgångspunkt för den offentliga verksamheten att språket som används ska kunna förstås av dem som berörs av åtgärder som vidtas eller beslut som fattas av domstolar, förvalt- ningsmyndigheter och andra företrädare för offentlig verksamhet. Detta, som brukar beskrivas som ett krav på klarspråk, uttrycks i Kravet på klarspråk är inte nytt. språksarbete bedrivits vid ett stort antal myndigheter. Bestämmelsen tar sikte på den kommunikation som sker mellan en myndighet eller annan företrädare för offentlig verksamhet och den enskilde medborgaren inom ramarna för den offentliga verk- samheten. Klarspråk är uppenbarligen särskilt angeläget i domar, beslut och andra handlingar som härrör från domstolar och för- valtningsmyndigheter och som rör enskilda individer. Klarspråkskravet i 11 § omfattar inte bara det skrivna språket utan också det talade. Vad som då närmast avses är språket vid förhandlingar eller annan muntlig handläggning i domstolar och förvaltningsmyndigheter. Paragrafens innehåll är delvis hämtat från 7 § punkt 5 i den verksförordning (1995:1322) som /08 ersattes av myndighetsförordningen (2007:515). Myndighetsförordningen inne- håller inte någon motsvarande bestämmelse. I verksförordningen angavs att språket ska vara klart och begripligt. I avsikt att formulera motsvarande krav i språklagen på ett något tydligare sätt föreskrivs i 11 § att språket ska vara vårdat, enkelt och begripligt där med vårdat ska förstås att språket ska följa gängse språk- normer, med enkelt ska förstås att språket ska ligga relativt nära talspråket och med begripligt ska förstås att språket så långt det är möjligt ska vara anpassat så att mottagaren bör kunna förstå. Kravet på klarspråk gäller också när andra språk än svenska används i offentlig verksamhet. 12 § Myndigheter har ett särskilt ansvar för att svensk terminologi inom deras olika fackområden finns tillgänglig, används och ut- vecklas. Viktiga förutsättningar för att svenskan även ska kunna fungera som huvudspråk är att det sker ett fortlöpande termino- logiarbete som följer t.ex. den tekniska utvecklingen inom olika områden och även att den svenska terminologin används. Enligt 11 § läggs ett ansvar för terminologiarbetet på myndigheterna. Det ligger i sakens natur att ansvaret för att utveckla svensk terminologi och att hålla den tillgänglig främst kommer att ligga på centrala myndighetsfunktioner inom respektive samhällssektor och att ut- vecklingsarbetet sker i nära samarbete med främst Terminologi- centrum TNC. Svenskan i internationella sammanhang 13 § Svenska är officiella språk i internationella samman- hang. I paragrafen slås fast att svenska är officiella språk i inter- nationella sammanhang. Syftet med bestämmelsen och vad den innebär i förbindelser med andra stater och i arbete i inter- nationella organisationer har redovisats i den allmänna motiver- ingen, se avsnitt 12.13. 14 § Svenskans ställning som officiellt språk i Europeiska unionen ska värnas. Den som företräder i Europeisk unionen ska använda svenska när tolkning erbjuds, om det inte av särskilda skäl är lämp- ligare att använda ett annat språk. Paragrafen rör svenskans ställning och användning i Europeiska unionen. Första stycket innebär att i första hand regeringen ska arbeta för att svenskan ska behålla sin nuvarande ställning som officiellt EU- språk. Andra stycket innebär att företrädare i unionen vid sammanträden på olika nivåer i organisationen i princip ska ut- nyttja tolkning när sådan erbjuds. Bestämmelsen utgår från antag- andena dels att det är en fördel för i förhandlingsarbetet att kunna arbeta på det egna språket, dels att svenskans ställning i organisationen försvagas om företrädarna för i ökad utsträckning avstår från att utnyttja tolkning som erbjuds. Den enskildes tillgång till språk 15 § Var och en som är bosatt i ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda svenska. 1.den som tillhör en nationell minoritet ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda minoritetsspråket, 2.den som har behov av teckenspråk ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda det svenska teckenspråket. Den som har ett annat modersmål än de språk som anges i första stycket ska ges möjlighet att utveckla och använda sitt modersmål. Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om den enskil- des tillgång till språk. Utgångspunkten är de språkpolitiska målen. I första stycket behandlas svenskan, de nationella minoritets- språken och det svenska teckenspråket. Innebörden av att ha till- gång till dessa språk är i alla fall densamma i den meningen att den enskilde ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda respektive språk. I fråga om svenska gäller detta alla som, enligt den definition som ges i folkbokföringsförfattningarna, är bosatta i . För de nationella minoritetsspråken gäller tillgången till språket personer som tillhör en nationell minoritet. Några allmänt erkända, entydiga avgränsningar av vilka som tillhör nationella minoriteter finns egentligen inte. Som regel utgår man från den en- skildes egen bedömning i fråga om tillhörigheten. Behov av tecken- språk har i första hand de teckenspråkiga själva men också deras närmaste anhöriga har oftast ett sådant behov. I andra stycket behandlas modersmål. Åtagandet är i detta fall begränsat till att den enskilde ska ges möjlighet att utveckla och använda sitt modersmål. 16 § Det allmänna ansvarar för att den enskilde ges tillgång till språk enligt 15 §. Det allmänna åläggs att se till att den enskilde ges den tillgång till språk som anges i 15 §. I vilka former det allmänna fullgör sitt an- svar enligt denna paragraf kommer till närmare uttryck främst i olika författningar inom utbildningsområdet. En särskild utredare ska utarbeta ett förslag till språklag, där svenska språkets status regleras. Utredaren ska även överväga om det i en sådan lag bör införas bestämmelser om de nationella minoritets- språken och det svenska teckenspråkets ställning. Frågan om svenska språket i internationella sammanhang bör även belysas. Den tidigare regeringen beslutade propositionen Bästa språket – en samlad svensk språkpolitik (prop. 2005/06:2). I propositionen behandlades de förslag som lämnats av språket () i betänkandet Mål i mun – Förslag till handlingsprogram för svenska språket (SOU 2002:27). Regeringen föreslog fyra nationella språkpolitiska mål. beslutade i enlighet med förslaget (bet. 2005/06:KrU4, rskr. 2005/06:89). Beslutet innebär att har antagit fyra nationella språk- politiska mål, där det första målet är att svenska språket ska vara huvudspråk i . Av målen framgår det också att svenskan ska vara ett komplett och samhällsbärande språk, att den offentliga svenskan ska vara vårdad, enkel och begriplig och att alla ska ha rätt till språk: att utveckla och tillägna sig svenska språket, att utveckla och bruka det egna modersmålet och det nationella minoritets- språket och att få möjlighet att lära sig främmande språk. För att målen med språkpolitiken ska nås har den av staten finansierade språkvården samordnats och förstärkts från och med Språkvården inordnades då i myndigheten och folkminnen (tidigare Språk- och folkminnes- institutet). Samordningen möjliggör samlade och utökade insatser för det svenska språket, svenskt teckenspråk och de nationella minoritetsspråken finska, meänkieli, chib och jiddisch. har fortsatt ansvar för språkarbetet för det nationella minoritetsspråket samiska. Inom olika områden, t.ex. utbildnings- politiken och kulturpolitiken, görs insatser dels för att stärka språk- undervisningen, dels för litteratur och läsning. Stödet till myndig- heternas klarspråksarbete breddas. Utredningen av teckenspråkets ställning överlämnade betänkandet Teckenspråk och teckenspråkiga. Översyn av teckenspråkets ställning (SOU 2006:54). Betänkandet bereds inom . I propositionen Bästa språket bedömde den tidigare regeringen att förslag om en lag om svenska språket inte borde genomföras, bl.a. mot bakgrund av den kritik mot förslagets utformning som flera remissinstanser framförde. I stället kom- pletterades förslag om språkpolitiska mål med ett mål om att svenska språket ska vara huvudspråk i . konstaterade att mot bakgrund av samhälls- utvecklingen kan svenska språket i likhet med många andra språk riskera att trängas undan av mer dominerande språk inom vissa områden i samhället. Tillgången till det svenska språket är av central betydelse för de människor som verkar och bor här. Det är en förutsättning för att fullt ut kunna delta i det svenska samhället och för en levande demokrati. Regeringen har tillsatt ett globaliseringsråd för en allsidig belys- ning av och samhällsdebatt om de förändringar som möter. Rådet bör bl.a. dra lärdom av olika länders integrationsarbete ur ett brett perspektiv. Detta rymmer även språkkunskapernas betydelse för medborgarskap och värdet av en blandad arbetskrafts- och flyktinginvandring för att underlätta en fungerande integration i . Regeringen bedömer att arbetet med att stärka det svenska språkets ställning bör fortsätta. I budgetpropositionen (prop. 2006/07:1) uttalade regeringen att en lag som slår fast svenska språkets ställning bör införas. Det finns inga föreskrifter i svensk lag som slår fast svenska språkets ställning. En förklaring till detta är förmodligen att det ansetts självklart att det gemensamma språket i är just svenska. I några författningar finns dock föreskrifter om svenska språkets användning i vissa situationer. I förvaltningslagen (1986:223) och verksförordningen (1995:1322) finns bestämmelser om att myndigheter ska använda ett klart och begripligt språk i skrivelser och beslut samt sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt när en enskild är part. En liknande reglering finns i förvaltningsprocesslagen (1971:291). Vidare framgår det av patient- journallagen (1985:562) att journaler inom hälso- och sjukvården ska skrivas på svenska. är ett land präglat av kulturell och etnisk mångfald. För- utom svenska språket används ett stort antal språk, t.ex. svenskt teckenspråk och de nationella minoritetsspråken. ratifi- cerade den europeiska stadgan om landsdels- eller minori- tetsspråk och därmed erkändes samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch som nationella minoritetsspråk i . För samiska samt finska och meänkieli finns lagar som ger rätt att använda språken i kontakt med förvaltningsmyndigheter och dom- stolar i vissa kommuner i där språket har lång tradition (lagarna [1999:1175] och [1999:1176] om rätt att använda samiska respektive finska och meänkieli hos förvaltningsmyndig- heter och domstolar). Lagarna innefattar också möjlighet till för- skoleverksamhet och äldreomsorg helt eller delvis på dessa minoritetsspråk. Utredningen om finska och sydsamiska språken lämnade och betänkanden med förslag till utvidgning av det finska och det samiska förvaltningsområdet (SOU 2005:40 och SOU 2006:19). slog , i samband med behandlingen av budgetproposition, fast att barndomsdöva för att kunna fungera sinsemellan och ute i samhället måste vara tvåspråkiga, teckenspråk och svenska. infördes en ny läroplan för specialskolan där det anges att undervisningsspråket för döva elever i specialskolan ska vara teckenspråket. Den rätt att under vissa förutsättningar få modersmålsunder- visning som finns enligt grundskoleförordningen (1994:1194), gymnasieförordningen (1992:394) och motsvarande skolformsför- ordningar bör också nämnas i detta sammanhang. En särskild utredare ska utarbeta ett förslag till språklag. De av godkända språkpolitiska målen ska vara en grund för arbetet, liksom de överväganden som gjorde i fråga om en språklagstiftning. Utredaren ska i det sammanhanget även beakta de synpunkter som framkommit vid remissbehand- lingen av kommitténs förslag. En lagreglering ska avse svenska språkets status och ge en tydlig signal om den vikt som svenska språket har. Utredaren ska också överväga om det i en sådan lag bör införas bestämmelser om de nationella minoritetsspråken och det svenska teckenspråkets ställ- ning. Frågan om svenska språket i internationella sammanhang bör även belysas. Utredaren ska ta sin utgångspunkt i bedöm- ning att en språklag inte bör reglera språkriktighetsfrågor eller språks användning inom olika områden, utöver den offentliga förvalt- ningen. Inte heller bör sanktioner knytas till en språklag. Utredaren ska analysera vad ett förslag till språklag får för konsekvenser för andra författningar och i förekommande fall lämna författningsförslag. Om utredaren lämnar förslag med ekonomiska konsekvenser ska förslag till finansiering redovisas. I uppdraget ingår inte att lämna förslag till ändringar av grund- lag. (dir. 2004:96) har i uppdrag att göra en samlad översyn av regeringsformen. Utredaren bör därför hålla sig informerad om arbete till den del det kan beröra svenska språket. Utredaren ska redovisa sitt uppdrag . (Ku 2007:01) Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande till- kallade chefen för en särskild utredare med uppgift att utarbeta ett förslag till språklag. Utredaren ska utarbeta ett förslag till språklag, där svenska språkets status regleras. Ut- redaren ska även överväga om det i en sådan lag bör införas bestäm- melser om de nationella minoritetsspråken och det svenska tecken- språkets ställning. Frågan om svenska språket i internationella sam- manhang bör även belysas (dir. 2007:17). Utredaren ska enligt direktiven redovisa uppdraget . Utredningstiden förlängs, vilket innebär att utredaren ska redo- visa sitt uppdrag . 1.Barlastvattenkonventionen – om anslutning. 2.Immunitet för stater och deras egendom. 3.Skyddet för den personliga integriteten. Bedömningar och förslag. 4.Omreglering av apoteksmarknaden. Kränkande utformning av kommersiella meddelanden. 6.Fastighetsmäklaren och konsumenten. Åtgärdsplan för den kliniska forskningen. 8.Bidrag på lika villkor. En myndighet för all trafik. 11.Frihet för studenter – om hur kår- och nationsobligatoriet kan avskaffas. 12.Finansiella sektorn bär frukt. Analys av finansiella sektorn ur ett svenskt perspektiv. 13.Bättre kontakt via nätet – om anslutning av förnybar elproduktion. + : issues for electricity production based on renewable energy sources in , , , and . 14.Timmar, kapital och teknologi – vad betyder mest? En analys av produktivitetsutvecklingen med hjälp av tillväxtbokföring. 15.LOV att välja – Lag Om Valfrihetssystem. 16.Förtursförklaring i domstol. 17.Frivux – valfrihet i vuxenutbildningen. 18.Evidensbaserad praktik inom social tjänsten– till nytta för brukaren. 19.Att slutförvara långlivat farligt avfall i undermarksdeponi i berg. 20.Patentskydd för biotekniska upp- finningar. Globalisering, strukturomvandling och sysselsättningsdynamik. 22.Ett stabsstöd i tiden. 25.Ett energieffektivare +Bilaga. 26.Värna språken – förslag till språklag. Skyddet för den personliga integriteten. Bedömningar och förslag. Fastighetsmäklaren och konsumenten. [6] Förtursförklaring i domstol. Patentskydd för biotekniska uppfinningar. Immunitet för stater och deras egendom. [2] Konsulär katastrofinsats. Omreglering av apoteksmarknaden. LOV att välja – Lag Om Valfrihetssystem. – till nytta för brukaren. Finansiella sektorn bär frukt. Analys av finansiella sektorn ur ett svenskt perspektiv. Timmar, kapital och teknologi – vad betyder mest? En analys av produktivitetsutvecklingen med hjälp av tillväxtbokföring. Globalisering, strukturomvandling och sysselsättningsdynamik. Ett stabsstöd i tiden. Åtgärdsplan för den kliniska forskningen. Bidrag på lika villkor. Frihet för studenter – om hur kår- och nationsobligatoriet kan avskaffas. Frivux – valfrihet i vuxenutbildningen. Att slutförvara långlivat farligt avfall i under- marksdeponi i berg. Barlastvattenkonventionen – om anslutning. En myndighet för all trafik. Bättre kontakt via nätet – om anslutning av förnybar elproduktion. + : issues for electricity production based on renewable energy sources in , , , and . Ett energieffektivare + Bilaga. Kränkande utformning av kommersiella meddelanden. språken – förslag till språklag.