sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — områden urskiljas, men dessa har expanderat så pass att de två nordligaste i det närmaste vuxit ihop och geografiskt kan betraktas som ett sammanhängande område (figur 5.1). Björnens utbredning i och med kärnområden i mörkare Den svenska björnstammen beräknades omfatta totalt 2 350–2 900 individer. Av dessa uppskattades ungefär 550 finnas i och , 160 i och 270 i Antalet björnar i och är inte lika väl dokumenterat eftersom det för dessa län än så länge saknas resultat från DNA-baserad spillningsinventering. –2004 var björnstammens tillväxttakt i medeltal efter jakt, men är förmodligen lägre då avskjut- ningen ökat stadigt . Tillväxttakten varierar avsevärt i olika områden. har haft den högsta tillväxten med . I andra områden är tillväxten mindre. Eftersom björnen ligger i ide går det inte att använda konventionella inventeringsmetoder som snöspårning för att beräkna stammens storlek. Under älgjaktens har älgar observe- rats systematiskt i den s.k. älgobsen. samlas även upp- gifter om rovdjur in i samband med älgjakten. För björn är rov- djursobsen en bra metod med avseende på utbredning, popula- tionstrend och i viss mån även täthet, vilket också bekräftats vid jämförelse mot resultat från DNA-baserad spillningsinventering. har beståndsberäkningar för björn utförts på flera sätt, bl.a. genom observationer från jägare, allmänhet och från heli- kopter. Vid helikopteranvändning i det Skandinaviska björnpro- jektet har en s.k. fångst-återfångst metod använts där sändarför- sedda hanar observerats under brunsten för att beräkna andelen av de honor de gick tillsammans med som bar sändare. Helikopter- användning ger en god uppskattning men är kostsamt. Jämförelser mellan faktisk populationsutveckling och jägarnas rapporter över beståndets upp- eller nedgång, visar att jägarna upp- fattar svängningar i populationen väl, men med en fördröjning på upp emot jämfört med det faktiska mönstret. 2006 användes DNA-baserad spill- ningsinventering i , , och , samt jägarobservationer i hela landet. Också i har en spillningsinventering påbörjats och resultaten beräknas bli färdiga . Spillningsinventering ger säkrare resultat än tidigare använda metoder som tenderat att underskatta antalet björnar. Utvecklingen av DNA-tekniken har gjorts inom björnprojektet. 5.2Den svenska populationens historik och utveckling har björnstammen genomgått en kraftig minsk- ning, men också en stark återhämtning i . fanns björn i hela och med undantag av sydligaste där björnen varit utrotad . Omkring uppskattades det skandinaviska beståndet om- fatta ca 4 800 individer, varav i . drevs en utrotningskampanj mot stora rovdjur och statliga skott- pengar betalades ut för dödade björnar. Intensiv förföljelse ledde till att björnen gradvis försvann från söder till norr. Slutligen före- kom björn endast i avlägsna områden i norr och i fjällen. I vidtogs vissa åtgärder för att förhindra att björnen utrotades. Statliga skottpengar avskaffades på Svenska jägareförbundets initiativ och det beslutades även att dödade björnar skulle tillfalla staten. Trots detta fortsatte stammen att minska fram då björnen först fredades på kronomark och då björnen fridlystes i hela landet. Förvalt- ningsåtgärderna som vidtogs i ledde sannolikt till att björn- stammen överlevde och kunde återhämta sig. I utrotades björnstammen helt, antagligen till följd av att skottpengar betalades ut fram och att fridlysning inte skedde . Omkring fanns i uppskattningsvis åtminstone 130 björnar fördelade i fyra områden. Knappt upp- skattades populationen till nästan 300 och en begränsad jakt tilläts. Björnstammen ökade sedan med fram till 1990- talet. noterades en hög tillväxt, bl.a. i det södra kärnområdet, vilket är den högsta tillväxttakt som doku- menterats bland brunbjörnar i världen. Björnen i tillhör samma art som övriga europeiska björnar. Den europeiska brunbjörnen har dock två genetiska ur- sprungslinjer, en östlig () och en västlig (övriga ). Den västliga linjen har dessutom två undergrupper med ursprung i det Iberiska området respektive i . båda ursprungslinjerna representerade. Björnarna i det nordliga kärnområdet tillhör den östliga linjen, och björnarna i det södra kärnområdet tillhör den västliga, iberiska linjen. Vilken ursprungs- linje en björn tillhör kan identifieras med genetisk analys och forskare har konstaterat att det finns en tydlig geografisk kontakt- zon mellan björnar av respektive ursprung. Kontaktzonen löper diagonalt från norra till norra . Få björnar har rört sig över denna zon som är . En liknande kontaktzon, med individer från olika genetiska linjer på var sida, hittas även hos vanlig näbbmus, åkersork och skogssork. Mönstret är troligen ett resultat av att arterna kolo- niserat både från nordöst och från söder. I kan brunbjörnen knappast förväxlas med något annat djur under gynnsamma observationsbetingelser. För en ovan betraktare finns dock risker att björn förväxlas med vildsvin i takt med att vildsvinsstammen sprider sig norrut. Kroppen är 130–, grovt byggd och med en puckel över skuldrorna. Huvudet är brett, med små, tätt sittande ögon. Vuxna honor väger 60–och hanar 100–. Variation i storlek inom och mellan könen gör det ofta omöjligt att skilja en hane från en hona, om inte honan följs av ungar. Brunbjörnen är en allätare. Den livnär sig främst på bär, myror och klövdjur, men också på örter och gräs. Energimässigt är bär den viktigaste födan för svenska björnar, men dieten är säsongsbetonad och varierar beroende på tillgänglighet. Björnen tillbringar en stor del av året i vintersömn och lever då på fettreserver som byggts upp och höst. Under vår och sommar bygger björnen upp strukturell kropps- storlek och proteinrik föda är särskilt eftertraktad. Dieten utgörs då till stor del av myror, vilket är typiskt för björnar i . Björnens användning av myror som föda har undersökts i flera stu- dier. Under tidig vår konsumeras främst stackbildande myror. Vanligtvis föredrar björnen myror som bygger stora stackar. dominerar istället hästmyror. Häst- myror är rikare på fett och innehåller mindre fiber än stack- myror. Därtill innehåller de mindre myrsyra, vilket kan göra dem mer aptitliga. Hästmyrorna är också mindre aggressiva och tar på sig för att evakuera ägg från kolonin. Däremot är de mer svårtillgängliga eftersom de lever inuti död ved, dvs. i gamla stockar och stubbar. Deras kolonier är mindre än stackmyrornas och tillgängligheten är också generellt lägre. Totalt sett utgör myror av björnens årliga energiintag. utgör även unga älg- och renkalvar viktig föda för björnen. Älgkalv är viktigt framförallt i det södra kärnområdet. Enligt en studie tar björnen av älgkalvarna i det södra kärnområdet. Nästan alla björndödade älgkalvar är yngre än . Björnen är en mera ineffektiv jägare på större kalvar och vuxna älgar, men äter gärna djur som dött eller försvagats . Vuxna klövdjur är en viktigare födokälla i norr än i söder, vilket eventuellt beror på att fler klövdjur försvagas eller dör under långa vintrar. Totalt utgör älg uppskattningsvis 15–av björnens årliga energiintag. När bären mognar börjar björnen bygga upp fettreserver . Energiintaget ökas och i utgör bär så mycket som av björnens årliga intag. Björnen föredrar blåbär och kråkbär, men äter också lingon och andra bär. I utgör bär bara 6– av det totala födointaget, istället livnär sig björnen ofta på frigående får som är lättfångade byten. Detta illustrerar hur födo- valet till stor del styrs av vad som finns tillgängligt. , före idesgången, utökar björnen sitt ener- giintag ytterligare till ett stadium som kallas hyperfagi. I studier av brunbjörn i har det dagliga kaloriintaget under hyper- fagi beräknats vara ungefär per björn. Under detta stadium kan en björn äta upp till en tredjedel av sin egen vikt . Björnen lever inte i revir som den aktivt försvarar, utan inom hem- områden. Ett hemområde är det område ett djur lever inom, dvs. där den tillgodogör sig resurser, reproducerar sig m.m. Björnars hemområden överlappar ofta med varandra. Hemområden för hanar omfattar vanligen 4–8 mil2P ,P men kan vara både större och har vanligen ett hemområde som är 1–3 mil2P .P Gene- rellt minskar hemområdenas storlek när björntätheten ökar. Hanarnas större hemområden beror sannolikt på brunbjörnens parningssystem som är promiskuöst och innebär att både hanar och honor parar sig med flera partners. Björnhanar kan öka sin repro- duktionsframgång genom att para sig med flera honor och försöker därför inkludera så många honor som möjligt i sitt hemområde. 5.3.3Björnens val av livsmiljö I finns björn framförallt i barrskogsmiljö. Ett mindre antal finns också i örtrika fjälldalar. I den övergripande barrskogsmiljön finns naturligtvis skillnader och björnars val bland dessa mindre miljötyper varierar beroende på årstid, sysselsättning och tid . föredrar björnen kalhyggen, ung- skog, blandskog, låg barrskog och myrmark. Under bärsäsongen föredras ungskog, låg barrskog och blandskog, men däremot und- viks kalhyggen och myrar. Vilande björnar väljer gärna täta partier med låg synlighet. med ungar väljer oftare än andra björnar områden med god sikt och höga glesa tallar. Detta kan förklaras av att ungar har störst möjlighet att undkomma angripande hanbjör- nar genom att klättra upp i höga träd. Generellt föredrar dock både honor och hanar oländig, kuperad terräng framför flacka landskap. då det är ont om föda ligger björnen i ide. Vinter- sömnen kan pågå i 6–7 månader och björnen varken äter eller dricker. Fettreserven som byggts upp och höst svarar för hela energibehovet. Kroppens metaboliska aktivitet sänks . Hjärtfrekvensen sjunker och kroppstemperaturen går ned till 33–. Uppskattningsvis tappar honor och hanar av sin kroppsvikt under idevistelsen. Björnen har speci- ella fysiologiska anpassningar för att inte förgiftas av de restpro- dukter som bildas i kroppen och för att undvika benskörhet. I stort sett går björnar i samma område i ide , med undantag för dräktiga honor som börjar vinter- sömnen något tidigare. Exakt vad som avgör tidpunkten för ides- gång är inte känt, men i tycks första snöfallet ha betydelse. Generellt går björnar i norra i ide tidigare och lämnar det senare än björnar längre söderut. Björnen besöker platsen där den slutligen gräver sitt ide , vilket tyder på att idesplatsen bestäms långt i förväg. Platsen ligger ofta centralt i hemområdet och van- ligen grävs idet i en gammal överväxt myrstack. i klippskrevor och under stenblock förekommer också. I sällsynta fall används öppna så kallade korgiden, där grenar och mossa samlats ihop till vad som ser ut som ett stort fågelbo. Oavsett typ av ide så gör björnen en bädd av kvistar, ris och mossa. Idevistelsen är en påfrestande period och det är mycket kost- samt för björnen att bli störd och tvingas lämna idet för att ställa i ordning ett nytt. /87–1995/96 övergav av björnarna i södra kärnområdet sina iden. Minst 2/3 övergav idet på grund av mänskliga aktiviteter så som jakt, skogsbruks- inspektion, skidåkning och närvaro av hund eller människa vid idet. av dräktiga honor som tvingas överge idet för- lorar ungarna, vilket ska jämföras bland honor som inte störts. Störningar har alltså en stark negativ effekt och vanligtvis väljer björnar idesplatser från vägar, skjutba- nor, bebyggelse etc. Bland djur är det vanligt att unga individer utvandrar från området där de fötts. Ofta utvandrar hanar längre än honor. I utvandrar björnhanar i genomsnitt från födelseområdet. Björnhonor stannar ofta kvar inom eller nära moderns hemområde. Detta stämmer visserligen bara delvis i eftersom hälften av honorna i söder, och en tredjedel av honorna i norr, utvandrar till nya områden. Graden av utvandring bland honor minskar när björntätheten ökar. Detta är tvärt emot vad som observerats hos många andra däggdjursarter. Orsaken kan vara att obesläktade, redan etablerade björnhonor utgör en slags social barriär som hindrar unga honors utvandring. Även om björnen oftast lever ensam kan de vid god födotillgång leva förhållandevis tätt inpå varandra. I sådana fall skapas en hierarki med äldre individer i toppen. En tät population medför sannolikt att det blir svårare för en ung hona att etablera sig i ett eget område utanför moderns. Att unga honor i ofta ut- vandrar tyder därmed på att området ännu inte är mättat. Hög populationstäthet och låg utvandring bland honor kan med- föra att flera systrar, både kullsystrar och systrar från olika års- kullar, stannar kvar inom eller nära moderns hemområde. Flera generationer av besläktade honor kan därmed etablera sig i samma område, i ett s.k. matriarkat. Området försvaras gemensamt mot andra, obesläktade honor. Att stanna inom moderns och äldre systrars hemområde innebär inte bara fördelar. Jämfört med systrar som utvandrar, börjar honor som stannar i ett matriarkat att reproducera sig . Unga honor som stannar tycks alltså i gengäld för ökad säkerhet och gemensamt områdesförsvar få avstå reproduktions- tillfällen. Björnens parningssystem innebär att en hane parar sig med flera honor och en hona med flera hanar. Björnhanar ökar sin reproduk- tionsframgång genom att para sig och få ungar med flera honor. Att honor parar sig med flera hanar kan ha uppkommit som en motreaktion på fenomenet infanticid (dråp av ungar) som är vanligt bland björnar. Infanticid är välkänt hos många djurgrupper och innebär att vuxna hanar dödar obesläktade ungar för att honan ska gå i brunst tidigare och para sig med förövaren, som då ökar sin egen reproduktiva framgång. Björnhanar kan förmodligen inte känna igen sin egen avkomma, men däremot eventuellt komma ihåg vilka honor de parat sig med. kan därför para sig med flera av hanarna i området för att minska risken att någon av dem dödar hennes ungar. Parningssäsongen äger rum –juli och både hanar och honor kan vandra långt för att hitta partners. Efter att ett ägg befruktats kan honan fortsätta brunsten och para sig med andra hanar. Fler ägg kan då befruktas och kullsyskon därmed ha olika fäder. Hos björnar fäster inte befraktade ägg vid livmoderväggen förrän vid idesgången. varar inte längre än till december/januari, trots att parning sker maj–juli. eller januari föder honan 1–4 små och out- vecklade ungar i idet. Födelsevikten är endast 250–. Ungarna har normal fysisk aktivitet och diar medan modern sover. Ungarna diar , men äter även annan föda. Första hösten går ungarna i ide tillsammans med modern. I norr stannar hälften av ungarna hos modern tills de är , i vissa fall även . I det södra kärnområdet separerar honan i av fallen från ungarna då de är . Antalet fall där separationen fördröjs ökar dock och situationen i söder tycks därför närma sig situationen i norr. Orsaken till förändringen är inte känd, men eftersom intervallet mellan kullar har betydelse för stammens tillväxttakt är det viktigt att studera vilka faktorer som påverkar. Honan uppnår maximalt antal kullar genom att separera från ungarna efter och föda en ny kull . Att låta fjolårsungar stanna innebär att honan måste stå över ett reproduktionstillfälle. Fjolårs- ungens kroppsvikt är det som har störst inverkan på moderns beslut. Ungar som stannar med modern är van- ligen mindre än jämnåriga ungar som lämnar modern vid 1,5 års ålder. Generellt föder en björnhona sin första kull när hon är 4–. Unga förstföderskor får mindre kullar med högre dödlig- het än äldre förstföderskor. Björnhonors produktivitet är störst . När honan närmar sig upphör den reproduktiva kapaciteten. När björntätheten är hög stiger åldern för första reproduktion. Hög täthet innebär även att ungar stannar med modern och att infanticid sker oftare. Tillsammans bidrar dessa faktorer till att tillväxttakten i täta björnbestånd sjunker. 5.3.8Infanticid (dråp av ungar) Infanticid är när en vuxen individ dödar en unge som är beroende av modern. Bland björnar sker infanticid då etablerade hanar av någon anledning försvinner från hemområdet och nya hanar kom- mer in. En nytillkommen hane som inte parat sig med honorna i området kan då döda de ungar som finns . ökar hanens möjlighet att få para sig och få egna avkommor . I det södra kärnområdet har infanticid varit särskilt märkbart då etablerade hanar försvunnit under höstens jakt. Effekten visar sig ett eller då dödligheten bland ungarna är förhöjd. För- lust av etablerade hanar kan därmed resultera i minskad tillväxttakt. Björnar kan bli i det fria och i fångenskap. I populationer under jakttryck är det dock ytterst ovanligt att björ- nar uppnår riktigt hög ålder. Björnars överlevnad påverkas främst av jakt, födotillgång och sociala faktorer. Till sociala faktorer hör inomartspredation, dvs. att en björn dödar en annan björn. Vuxna björnar dödar sällan var- andra, men bland björnar är inomartspredation en ganska vanlig dödsorsak. Av de 180 sändarförsedda björnar som dött , dog 140 till följd av mänsklig påverkan. Merparten björnar (130) dog genom legal jakt, tre dog i trafiken och sju genom bekräftad illegal jakt. regi- strerades dessutom 78 märkta individer som saknade. Några kan förklaras av tappad eller trasig sändare, men ett stort mörkertal tyder på en mer omfattande illegal jakt är de sju fallen bekräftar. Dokumenterad och misstänkt illegal jakt utgör tillsammans den absolut största delen av dödligheten bland svenska björnar, åtmin- stone i delar av norra (figur 5.2). Den illegala jaktens totala omfattning är inte känd. Saknade och döda sändarförsedda björnar äldre än i ett studie- område i (a) respektive i det södra kärnområdet (b) –2005. Diagrammen omfattar 85 björnar i norr och 172 i söder 5.3.10Jaktens effekt på björnstammen Jakt på björn har varit tillåtet . Uttaget har begränsats av jaktkvoter och björnstammen har kunnat återhämta sig till god nivå. utgör inte jakten ett hot mot björnstammen. Jakt- uttaget bör dock alltid beräknas utifrån aktuella uppgifter om indi- vidantal och tillväxt eftersom stammen är känslig för förändringar i dödlighet. Jaktkvoterna har ökat stadigt och motsvarar av det totala beståndet år- ligen. Tilldelningen omfattar totalt 184 björnar. Forskning runt om i världen tyder på att jakt ökar björnens skygghet för människan. Om mat i form av t.ex. dåligt förvarade sopor finns nära bebyggelse får dock jakt en begränsad effekt på björnars skygghet. Att skandinaviska björnar är skyggare än brun- björnar på många andra platser i världen kan eventuellt förklaras av en kombination av jakt och få födokällor kopplade till människan. 5.3.11Björnar undviker vägar och bebyggelse Björnar kräver stora områden för sina levnadsbehov. Förlust av lämpliga miljöer sker fortlöpande till följd av nya bostäder, turist- anläggningar och infrastruktur. Björnar kan leva i många typer av miljöer och de enda områden de i tycks undvika är impedi- ment, jordbrukslandskap och områden med snötäcke. Graden av mänsklig närvaro påverkar dock tydligt i vilken utsträck- ning björnar utnyttjar olika områden. Forskningsresultat från det Skandinaviska björnprojektet visar att björnar undviker alla typer av vägar. Stora vägar undviks i högre grad. Detta betyder inte att björnar aldrig korsar eller följer en väg, men de uppehåller sig mer sällan vid vägar än om de använt områ- det slumpmässigt. Undantag förekommer dock om det t.ex. finns bär eller trafikdödat vilt intill vägen. forskning visar också att björnar undviker mänsklig bebyggelse. Björnar av olika ålder och kön undviker vägar och bebyggelse i samma utsträckning. När det gäller idets placering tenderar dock vuxna hanar att välja en plats längre från bebyggelse än andra björnar. Positionsdata från sändarförsedda björnar visar också att stora turistanläggningar medför en motsvarande störning för björnen som samhällen med några tusen invånare. Till stor del saknas dokumenterad kunskap om björnens inverkan på rennäringen. –1986 utfördes dock ett antal stu- dier om rennäringens förluster till följd av stora rovdjur. Bl.a. ut- fördes en omfattande studie där förlusten av renkalvar undersöktes i två fjällsamebyar (Bjärvall m.fl. 1990). Det som framkom var att björnen orsakade små förluster jämfört med övriga stora rovdjur i de aktuella studieområdena. Efter detta har inga ytterligare studier av björnens predation på ren utförts i . I pågår en studie av dödsorsaker hos sändarförsedda renkalvar. Preliminära resultat tyder på att björnens predationen på renkalv är betydande i vissa områden och under vissa år. Björnens inverkan på rennäringen tycks variera avsevärt både mellan år och mellan olika studieområden. Aktuell information för gäller i stort sett bara tillfällen då björn dödat fler än 10 renar inom ett begränsat område, s.k. massdöd. Massdöd har oftast skett och främst drabbat ren- kalvar. Detta indikerar att renen liksom älgen är mest utsatt . Björnen är framförallt ett problem för rennäringen inom kalv- ningsområdena, då predationen på renkalv kan vara betydande i vissa områden. Koncentrationen av björn i vissa områden som är viktiga för renarna kan också innebära att rennäringen inte kan använda markerna på ett beteseffektivt sätt. ersätts samebyarna för björnförekomst i förhål- lande till samebyns areal. Därtill utgår ersättning vid massdöd. 5.4.2Får, nötkreatur och häst För björnen går huvuddelen av tiden utanför idet åt till att söka föda. Föda är en stark drivkraft för björnen som nästan ständigt måste bygga upp sig, antingen inför idevistelse eller efter ide- vistelsen. Björnen strävar efter att maximera energiintaget och lätt- illgänglig föda är eftertraktad. Tamdjur har beskyddats av människor och därför ofta förlorat viktiga försvars- och skyddsmekanismer som finns hos vilda djur. Detta gör dem till lättfångade byten och skapar pro- blem, t.ex. i där fårskötsel med lösgående får är mycket Trots att har ett större björnbestånd än tar björnen betydligt färre får här. Förklaringen ligger främst i att får i vanligen hålls i hägn nära bebyggelse. –2006 har sammanlagt 252 får och nötdjur angripits av björn i . Merparten av angreppen var riktade mot får, men i enstaka fall drabbades också nötdjur. Häst har bara attackerats i något enstaka fall. Björnen angriper ofta flera får vid samma till- fälle. Vuxna får och lamm drabbas i ungefär samma omfattning. –2006 har antalet björnangrepp på tamdjur långsamt ökat. Ofta står enskilda björnindivider för oproportionerligt många angrepp, vilket kan resultera i höga siffror vissa år, t.ex. 2år 003 då 162 tamdjur angreps. Mellan och skedde igenom- snitt av de årliga tamdjursangreppen mot djur i fäbodar, dvs. djurbesättning med frigående djur. Fäbodar utgör endast en liten del av alla djurbesättningar inom björnens utbredningsområde och är därmed kraftigt överrepresenterade vad gäller angrepp från björn. Elstängsel är en effektiv förebyggande åtgärd för att hindra björnangrepp. Det krävs dock att spänningen i stängslet är tillräck- ligt hög. För rovdjursstängsel rekommenderar Viltskadecenter en hög spänning. Sammandrabbning mellan hund och björn sker sällan, jakthundar undantagna. Hundar som hamnar i konflikt med björn är i regel jakthundar som släppts lösa i skogen och uppvisat jaktbeteende mot björnen. Vid konflikter mellan hund och björn är det vanligare att hunden skadas än att den dödas. –2006 angreps totalt 11 hundar av björn i , alla under höstjakten. Incidenter mellan hund och björn kan leda till tillfällen då björ- nen utgör en uppenbar fara för människor. Flera av de tillfällen då en björn attackerat en människa har uppstått efter att en skrämd jakthund kommit springande till jägaren med björnen efter sig. 5.4.4Övriga skador orsakade av björn Biodlingar utgör en stor lockelse för björnar. En björn som upp- täckt att bikupor innehåller larver och honung kan bli en enträgen gäst. Biodlingar kan emellertid effektivt skyddas med elstängsel. –2005 rapporterades 49 tillfällen då björn orsakat skador på annan egendom än tamdjur och biodlingar. Huvuddelen gällde sönderrivna ensilagebalar. 5.5Björnens inverkan på älgstammen I har älgjakten en omfattning som knappast hittas någon annanstans i världen.