sou · GWB353 · 2008-05-16 00:00:00 — Funktionen utvärderar sjöräddningsfall av särskilt intresse och sammanställer årlig statistik över utförda sjöräddningsinsatser. ansvarar för ett register över tillgängliga sjörädd- ningsresurser. Registret uppdateras kontinuerligt och finns till- gängligt för räddningsledaren vid sjöräddningscentralen. För samordning av de olika aktörerna som deltar i sjörädd- ningsinsatser finns en nationell central samrådsgrupp. I gruppen som leds av deltar , Kust- bevakningen, , , , , , Försvarsmakten, SOS Alarm och Viamare (kustradio). Gruppen arbetar med övergripande policy-, utbildnings- och samordningsfrågor, internationella sjöräddningsövningar samt med att utvärdera och samla erfarenheter från genomförda sjörädd- ningsfall. På regional nivå sker samverkan i grupper som leds av Sjöfarts- verkets respektive sjötrafikområdeschef. Områdeschefen har till uppgift att tillförsäkra att det inom respektive sjötrafikområde finns tillräckligt med resurser i form av räddningsenheter och personal med tillfredställande beredskap och utbildning för att målen för ska kunna nås. Den operativa ledningen av sjöräddningsinsatserna sker från sjöräddningscentralen vid Käringberget i . Centralen är samlokaliserad med flygräddningscentralen, Region och marinens Sjöcentral Väst. De huvudsakliga uppgifterna för MRCC är: utlarmning av lämpliga enheter avslutning och vilandeförklaring av sjöräddningsinsatserna. Centralen drivs helt i regi och är organisatoriskt underställd Sjötrafikavdelningen. Vid sjöräddningscentralen arbetar 21 personer och centralen är bemannad dygnet runt och har kontinuerlig nödpassning på den internationella nödfrekvensen. Vid omfattande insatser eller händelser av speciell karaktär har MRCC möjlighet att kalla in experter av olika slag. Det kan till exempel vara brandingenjör, polis, fartygsinspektör eller läkare. MRCC har också tillgång till kustradionätet som fjärrmanövre- ras för att kunna upprätthålla radiosamband med sjöfarten. Vid ett uppdrag larmas och leds uppdraget av räddningsledaren vid sjöräddningscentralen och dennes stab. Förutom båtar, fartyg, helikoptrar och flygplan kan även så kallade RITS-styrkor och dykare från den kommunala räddnings- tjänsten delta. Styrkorna består av specialutbildad personal för släckning av fartygsbränder i livräddande syfte. leds av () och består av representanter från verket, , , , , försäkringsbolagen, Sjösportens samarbetsdelegation, och Sportdykarna. Rådets främsta uppgift är att informera fritidsbåtssektorn och andra om hur sjösäkerheten kan förbättras och hur sjöolyckor kan undvikas. Arbetet ska bedrivas långsiktigt och planeras skikt. För att få underlag för informationen bevakar rådet fritidsbåts- sektorns olycksstatistik. Rådet verkar också för att vissa olyckor med fritidsbåtar utreds. Även erfarenheter från andra länder beak- tas i informationsarbetet. Av de totat 2 078 räddningsenheter som deltog i sjöräddnings- arbetet var 1 021, det vill säga , enheter från . samarbete med grundar sig på ett avtal. I avtalet regleras formerna för samråd och erfaren- hetsutbyte mellan parterna, rapportering till register över sjöräddningsresurser samt att sällskapet deltar i sjöräddnings- uppdrag utan krav på ekonomisk ersättning. är en ideell förening som startades och som har 65 000 medlemmar. Verksamheten finansieras genom medlemsavgifter och gåvor. Inom föreningen finns 1 500 frivilliga besättningsmän. består av 300 per- soner som kan lämna kaj från de att de har nåtts av ett sjöräddningslarm. huvudsakliga uppgift är att utföra sjö- räddningsuppdrag men man har även viss annan verksamhet som sjuktransporter från öar på uppdrag av sjukvårdshuvudmän, sam- arbete med kring miljöräddning samt bärgnings- och bogseringsuppdrag för sina medlemmar. Sällskapet har 150 sjöräddningsenheter vid 60 räddningsstationer längs de svenska kusterna samt i , , och . har donerat fyra sjöräddningsenheter till sällskapet och kommer även att bygga en sjöräddningskryssare som är avsedd att ställas till sällskapets förfogande. Resterande enheter är donerade av privatpersoner, företag eller organisationer. tillhandahåller sjöräddningsutbildning i form av en grundkurs samt utbildning till , On Scene Co-ordinator, vilket är en ledningsfunktion ute på själva olycksplatsen som bistår räddningsledaren på sjöräddningscentralen. I båda utbildningarna som bekostas av verket deltar personer från samtliga berörda myn- digheter samt . Kurserna ges vid Arkö kurs- gård. Inom finns ett globalt samarbete och själva rädd- ningsarbetet förväntas fungera på samma sätt i alla världsdelar. har därför förbundit sig att följa det regelverk och de rekommendationer som har fastställts inom området. För att etablera den svenska sjö- och flygräddningsregionen samt för att utveckla sjö- och flygräddningssamarbetet med angränsande länder har dessutom tecknat bilaterala avtal för sjö- och flygräddning både på regeringsnivå och på myndighets- nivå. Både regeringsavtalen och de operativa myndighetsavtalen är gemensamma för sjö- och flygräddningen. Bilaterala avtal finns med samtliga angränsande länder det vill säga , , , ,TPF3FPT , , , och . En viktig del i samarbetet med avtals- 3TP PT Äldre avtal tecknat med . länderna är medverkan vid planering och genomförande av sjö- räddningsövningar. ledde MRCC 1 287 sjöräddningsuppdrag, vilket är 295 fall fler än året innan. Nästan hela ökningen, 292 fall, är hänförlig till olyckor med fritidsbåtar. Som har angivits ovan deltar enheter från ett antal myndigheter och andra organisationer i den operativa . Av nedan- stående tabell framgår i vilken utsträckning de olika enheterna har deltagit i sjöräddningsinsatser . Redovisningen är upp- delad på ytenheter det vill säga fartyg och båtar och flygande enheter. Flera enheter kan delta vid ett räddningsupp- drag. Tabell 12.1 Antal enheter från olika organisationer som har medverkat vid sjöräddning Kommuner och landsting, ytenhet Kommun och landsting, flyg Samordningen av resurser för sjöräddning är geografiskt indelat i 15 så kallade SAR-områden. Antalet räddningsenheter som har varit aktiva inom de olika områdena framgår av nedanstående tabell. 4TP PT Inklusive 7 utländska ytenheter. Tabell 12.2 Antal räddningsenheter som har varit aktiva inom respektive Sjöräddningsinsatsernas fördelning på de olika trafikantkategorier- na framgår av nedanstående tabell. Tabell 12.3 Procentuell fördelning av samtliga sjöräddningsinsatser på olika trafikantkategorier, 2006 Procent av antal sjöräddningsatser Av nedanstående tabell framgår intäkter och kostnader för sjö- räddningsverksamheten inom –2007. De externa kostnaderna består till merparten av kostnader för upphandling av helikopterberedskapen. Kostnaden för denna bered- skap beräknas öka med . Tabell 12.4 Resultaträkning i sammandrag för sjöräddning, -101,4 -150,8 -198,7 -9,2 -8,3 -8,5 -65,8 -109,5 -125,6 I nedanstående tabell specificeras de externa intäkter som Sjöfarts- verket har avseende sjöräddningsverksamheten. Övervägande delen av intäkterna avser samverkansavtal för helikopterberedskapen. Tabell 12.5 Externa intäkter avseende sjöräddning, Försvarsmakten (FM Logg) Intäkter för enskilda helikopteruppdrag De statliga räddningsverksamheterna till sjöss har utretts vid ett antal tillfällen. Den första utredningen jag redogör för är den så kallade MIST- utredningen . Därefter har frågan behandlats i , 1985 då genomförandet av en samman- slagning av och utreddes, 1996 då den samlade maritima statliga verksamheten sågs över och slutligen behandlades frågorna om flyg- och sjöräddning i två olika utred- ningar om räddningstjänsten i respektive 2000. Utöver de ovan nämnda utredningarna har frågan om en ökad integration av flyg- och sjöräddning utretts internt inom Luftfarts- verket och . Nedan följer en sammanfattning av utredningarnas slutsatser som rör samverkan mellan och övriga myndigheter i fråga om sjöräddning. – program för miljösäkra transporter (SOU 1979:43 45) vid sjötransporter (MIST) hade till uppdrag att utreda frågor om bland annat oljeskador till sjöss. Utredningen föreslog att och kust- bevakning skulle slås ihop till en myndighet. Motivet var att det gemensamma målet att verka för att en god sjösäkerhet skulle kunna uppnås bättre och effektivare i en gemensam organisation. De argument för en sammanslagning som framfördes var: Planering och avvägning mellan förebyggande och bekämpande åtgärder skulle förbättras. Resursutnyttjandet skulle effektiviseras. Samutnyttjandet av resurserna skulle leda till bättre tillsyn av farledsanordningar, intensifierad besiktningsverksamhet och sam- ordnade insatser vid oljeutsläpp och katastrofsituationer. En ökad satsning på forskning och utveckling inom området skulle bli möjlig. Investeringar i avancerad teknisk utrustning för sjöövervakning skulle kunna samordnas. Kommitténs förslag var en del i det underlag som låg till grund för uppdraget 1985 om att slå ihop och som resulterade i Ds K 1985:5 (se nedan). Ds H 1980:1 Samordning av övervakningen och räddningstjänsten till sjöss uppdrag var att utreda frågor om sam- ordning och ledning i fred av övervakningen och räddningstjänsten till sjöss. Kommittén konstaterade att myndigheterna inte samordnade sin övervakning, sina insatser och sitt resursutnyttjande i tillräcklig omfattning. Kommittén föreslog att myndigheterna skulle åläggas ett gemen- samt ansvar för övervakningen till sjöss, vilket innebar att samtliga myndigheter skulle vara skyldiga att bedriva all slags övervakning till sjöss. Vidare föreslogs att ett centralt samordningsorgan för ledning av övervakning och räddningstjänst till sjöss borde inrättas. Detta organ skulle bland annat utse ledare för enskilda insatser och även själva kunna gripa in och leda verksamheten. I samordningsorganet skulle Polisen, Försvarsmakten, Sjö- fartsverket, , och brandförsvaret utse vardera en ledamot och regeringen skulle utse en ordförande. Övervakningen inom ett givet område skulle uppdras åt den myndighet som hade de bästa förutsättningarna i form av personal och övriga resurser att svara för en effektiv övervakning. Kommittén föreslog också att skulle ha det sam- lade ansvaret för ledningen av sjöräddningsinsatser. Avslutningsvis rekommenderade kommittén att det borde finnas föreskrifter som uttryckligen angav att myndigheterna var skyldiga att hjälpa varandra med övervaknings- och räddningstjänstverk- samheten. När kommitténs förslag lades fanns redan de ovan nämnda förslaget från MIST om en sammanslagning av kust- bevakning och . menade att detta inte var något problem utan att de båda utredningarnas förslag gick att kombinera. Detta skulle ske genom att man först genomförde en sammanslagning enligt MIST och att man därefter genomförde de förslag till samordning mellan samtliga myndig- heter inom området som hade föreslagits. Resultatet av kommitténs arbete blev att tulltjänstemännen fick ökade befogenheter i samband med polisiär övervakning och vid tillsyn enligt lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg. Vidare fick genom räddningstjänstlagen (1986:1102) ansvaret för livräddningen till sjöss i enlighet med kommitténs förslag. Genom lagen lades också ansvaret för miljöräddningen till sjöss på kustbevakning. Ds K 1985:5 Service och Övervakning inleddes ett arbete med att utreda hur kunde brytas ut ur och tillsammans med bilda en ny myndighet. Uppdraget från Kom- munikationsdepartementet avsåg inte om denna organisations- förändring skulle genomföras utan på vilket sätt. Motiven för att genomföra förändringen vara att ambitionsnivån inom de båda verksamhetsområdena skulle kunna bibehållas med en mindre resursinsats. Samutnyttjande av resurser i form av fartyg, verkstäder, förråd samt samverkan kring tillhandahållandet av trafikinformation och sjöövervakning lyftes fram i motiven. Trots att uppgiften var att föreslå hur en förändring skulle genomföras redogjorde utredaren för sin syn på varför en samman- slagning skulle vara lämplig. Detta gjorde utredaren mot bakgrund av den intensiva debatt som fördes om sammanslagningen. I skrivelsen redogjordes för följande argument som vid den aktuella tidpunkten hade framförts mot en sammanslagning: verksamhet är efterfrågestyrd och serviceinriktad medan är övervakande och kontrollerande med ett större inslag av myndighetsutövning. är anslagsfinansierad medan till största delen finansieras via avgifter från brukarna. De båda verksamheternas olika organisationsstruktur. Kust- bevakningens hade en hierarkiska organisation med en stark mellannivå jämfört med där man hade strävat efter en så platt organisation som möjligt. Utredaren sammanfattade därefter de argument som han ansåg talade för en sammanslagning av de båda myndigheterna: Båda verksamheterna bedrivs till sjöss av personal med liknande kompetens och arbetsuppgifterna är i vissa delar likartade. Då många av de anställda har en sjöinriktad grundutbildning skapas förutsättningar för ett effektivare resursutnyttjande och för att behålla specialistkompetens inom myndigheten. De båda verkens fartyg och tekniska system kan anskaffas, utvecklas och underhållas mer rationellt inom en organisation. Resurser för teknikupphandling, forskning och utveckling samt projektledning kan samordnas. Utnyttjande av fartyg kan effektiviseras eftersom olika enheter kan användas i flera funktioner utan att kravet på hög beredskap eftersätts. Nödvändig samverkan mellan de båda organisationer och till exempel marinen underlättas genom en sammanslagning. Trots att utredarens uppgift var att lämna förslag till hur en sammanslagning skulle genomföras kom en sådan aldrig till stånd. Detta berodde på de negativa reaktionerna från de berörda myn- digheterna och från de fackliga organisationerna i samband med remissbehandlingen. Den förändring som genomfördes var att skildes från . Motivet för detta var att renodla den civila övervakningen till sjöss och skapa förutsättningar för en bättre samverkan mellan myndigheterna med ansvar och uppgifter till sjöss. roll i den framtida sjöövervakningen (SOU 1989:26) Avskiljandet av från föregicks av arbete inom en organisationskommitté: . Kommittén övervägde möjligheten att ge ansvaret för sjöräddning av liv på samma sätt som man redan hade ansvaret för vad gäller miljön. Slutsatsen var dock att det inte fanns vare sig ekonomiska eller effektivitetshöjande skäl för att flytta detta ansvar från . Motiven för detta var att den dåvarande organisationen kring räddning av liv till sjöss redan byggde på en mycket långtgående samverkan mellan flera myndigheter och organisationer. Kommit- tén konstaterade att samverkan var en förutsättning för en effektiv verksamhet även oavsett vem som skulle vara huvud- man för verksamheten. Avslutningsvis anfördes att har byggt upp en bra kompetens såväl nationellt som internationellt och att verket dessutom hade det samlade ansvaret för övrigt sjösäkerhetsarbete I – Rädda Och Skydda (SOU 1998:59) hade bland annat till uppgift att: pröva omfattningen och inriktningen av det offentliga åtagandet inom verksamhetsområdet analysera fördelningen av uppgifter mellan staten och kommuner samt mellan statliga myndigheter. Utredningen analyserade bland annat gränssnitt och ansvarsfördel- ning mellan sjöräddningstjänst och miljöräddningstjänst till sjöss. För en samordning talade enligt utredningen det faktum att det allmänt vore enklare med en räddningstjänstansvarig myndighet till sjöss i stället för två. Den nuvarande uppdelningen kunde enligt utredningen leda till att miljöfrågorna kommer in för sent i rädd- ningsarbetet. Mot en sammanslagning talade kopplingen mellan det före- byggande sjösäkerhetsarbetet och den operativa sjöräddningsled- ningen. I de så kallade förskedena vidtas åtgärder för att förhindra olyckor och för att begränsa skadeverkningarna om en olycka ändå uppstår. Slutsatsen blev att man inte fann några avgörande skäl för att ändra den rådande fördelningen mellan de båda räddningstjänster- na. I utredningen behandlades också frågan om flygräddnings- tjänsten organisatoriska hemvist. Med hänvisning till principen som säger att ansvaret för den statliga räddningstjänstens respek- tive delar bör läggas på den myndighet som bedriver närliggande verksamhet ifrågasattes ansvar för räddnings- tjänsten när ett flygplan störtar i havet. Utredningen konstaterade att en räddningsoperation då ett flygplan har störtat över vatten låg närmare sjöräddningstjänsten än ordinarier arbets- uppgifter. Ambitionen borde enligt utredningen vara att skapa en gemensam organisatorisk enhet för luft- och sjöräddning. Samordning av sjö- och flygräddningstjänsterna (SOU 2000:63) I detta delbetänkande från utredningen om översyn av räddnings- tjänstlagen föreslogs en samordning av sjö- och flygräddnings- tjänsten med bibehållet myndighetsansvar för och . Detta skulle ske i enlighet med det förslag som tidigare hade lämnats av de båda myndigheterna och där Sjöfarts- verket skulle vara administrativt ansvarig för verksamheten men där myndighetsansvaret för respektive verksamhet skulle ligga kvar hos respektive . Med myndighetsansvar avses här bland annat finansiering och tillsyn av verksamheten. Utredaren konstaterade att en samordning med avseende på organisation och operativ verksamhet framstår som ändamålsenlig och önskvärd. Några hinder mot en sådan samordning med hänsyn till internationella konventioner eller överenskommelser kunde utredaren heller inte se. konstaterades i betänkandet att det inte fanns några förebilder inom den svenska förvaltningen för en samordning som sker inom ramen för en myndighets organisa- tion, men där myndighetsansvaret ligger kvar inom de ursprungliga organisationerna. Förslaget gav enligt utredaren upphov till ett antal, i vissa fall, svåröverblickbara problem och ett sätt att lösa detta skulle vara att de båda enheterna ombildades till en fristående myndighet, något som utredaren dock inte ansåg ligga inom ramen för det givna uppdraget. betonades att problemen med en samordning inte skulle överskattas och förslag till författningsändringar i räddnings- tjänstförordningen som skulle möjliggöra en samordning lämnades. Utredaren tog också upp möjligheten att som ett alternativ till samordning integrera flyg- och med Kustbevak- ningen, men konstaterade att en sådan förändring skulle kräva ett mer omfattande utredningsarbete. Slutsatsen i betänkandet att de båda räddningstjänsterna borde samordnas upprepades i utredningens slutbetänkande Reformerad räddningstjänstlagstiftning (SOU 2002:10). Någon samordning i enlighet med förslagen genomfördes inte, utan frågan utreddes genom att fick i uppdrag av regeringen att beskriva och analysera sjöräddningsverk- samheten (se nedan). Verksinterna utredningar om att slå samman sjö- och flygräddningscentralerna och har diskuterat möjligheten att integrera sjö- och flygräddningscent- ralerna. Som ett resultat av dessa diskussioner samlokaliserades sjöräddningscentral och flygrädd- ningscentral i en gemensam ledningscentral lokaliserad vid Käring- berget i . Här finns även regionled- ningscentral Väst och Försvarsmaktens övervakningscentral för . och presenterade en gemensam rapport om möjligheterna att skapa en integrerad orga- nisation för flyg- och sjöräddningscentralerna. I rapporten konstaterades att både flyg- och sjöräddning regle- ras av den så kallade . Inom FN-organen för respektive område, IMO och , rekommenderas medlems- staterna att integrera de nationella sjö- och flygräddningstjänsterna. Vidare konstaterades i rapporten att det rent operativt inte fanns någon anledning att ha skilda centraler, eftersom arbetet med flyg- och sjöräddning över havet är detsamma. Vissa funktioner som inte är direkt kopplade till flygräddningen skulle kunna flyttas över till andra delar av som då var ansvarigt för verksam- heten. I rapporten gjordes bedömningen att en tredjedel av personalen i de båda verksamheterna skulle kunna sparas in genom en ökad integration. undertecknades ett avtal mellan och om bildandet av en gemensam flyg- och sjörädd- ningscentral. Verken hemställde till regeringen att de legala förutsättningarna för detta skulle skapas. kulle bli administrativ huvudman för verksamheten som myndig- hetsansvaret och ansvaret för tillsyn och finansiering skulle ligga kvar hos respektive myndighet. En gemensam chef för de båda verksamheterna tillsattes och denne fick i uppdrag att utreda möjligheterna att ytterligare integrera verksamheten. Denna utredning visade att kostnaderna för att utbilda personalen så att de kunde hantera båda trafikslagen var stora och att en fullständig integration av verksamheterna därför inte skulle vara effektiv. genomförde och med medverkan från en utredning som resulterade i förslag om ökad samverkan i befintlig organisationsstruktur. Delar av utredningens förslag genomfördes aldrig. fick 2003 regeringens uppdrag att beskriva och analysera nuvarande sjöräddningsverksamhet med avseende på ingående aktörer, beredskapsnivå och geografisk täckning. Verket skulle även ge förslag till förbättringar. Resultatet av utredningen blev att återigen före- slog att regeringen skulle tillskapa de nödvändiga legala förutsätt- ningarna för en integration av räddningscentralerna. Man menade att en sådan integration inte bara skulle ge ekonomiska vinster, utan dessutom skapa en effektivare ledning av flyg- och sjörädd- ningsfallen eftersom oklarheter i ansvars- och ledningsfrågor då skulle elimineras. och fick 2004 i uppdrag av reg- eringen att gemensamt utreda om man genom ökad samordning av verksamheterna vid räddningscentralerna kunde bibehålla den höga kvaliteten till en lägre kostnad. Uppdraget redovisades i promemorian Ökad samordning av verksamheterna vid flyg- och sjöräddningscentralerna. I promemorian gjordes bedömningen att det fanns vissa effektiviseringsmöjligheter inom de administra- tiva och tekniska områdena. Verken hade dock olika uppfattningar om kostnaderna för att utbilda personal med kompetens att arbeta inom båda trafikslagen. I rapporten konstaterades att den genomförda förändringen i huvudmannaskapet för flygräddningscentralen (i och med att Luft- fartsstyrelsen övertog ansvaret från ) innebar att det saknades förutsättningar för och att gemensamt fortsätta utredningsarbetet. Båda verken konstaterade att fortsatt utredningsarbete borde ske genom en mer övergripande utredning som innefattar samtliga samverkande räddningsresurser. I avsnitt 6.1 har jag vid min prövning av det offentliga åtagandet konstaterat att är en av de delar inom som i störst utsträckning uppfyller kraven för att betraktas som ett offentligt åtagande. Att ansvaret för att tillhandahålla sjöräddning och ledning av sjöräddningsuppdrag bör ligga på en statlig myndighet anser jag också som givet utifrån prövningen om olika verksamhetsformer (avsnitt 6.2). Jag konstaterar att de operativa enheter som inte tas i anspråk vid sjöräddning med stöd av lagen om skydd mot olyckor det vill säga helikopterberedskapen, upphandlas av Sjöfarts- verket. 12.5.3 Gränssnitt mot andra myndigheter Enligt förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor ansvarar Luftfartsstyrelsen för flygräddningstjänst. Organisatoriskt tillhör flygräddningen Avdelningen för flygplats, flygtrafiktjänst och luft- fartsskydd inom Luftfartsstyrelsen. Förutom förordningen om skydd mot olyckor styrs flygrädd- ningstjänstens uppgifter och åligganden av följande svenska för- fattningar: lagen (2003:778) om skydd mot olyckor luftfartslagen (1957:297) luftfartsförordningen (1986:171) förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet Luftfartsstyrelsens föreskrifter om flygräddningstjänst (LFS 2005:1). Internationellt finns riktlinjer för flygräddningstjänsten i , annex 12. Verksamheten omfattar både civil och militär flygräddnings- tjänst. Flygräddningens ansvarsområde innefattar allt svenskt territo- rium över land samt internationellt vatten till gränsen för våra grannländers flygräddningsregioner. Dessa gränser är desamma som för .