sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Enligt andra punkten skall medlingen avslutas om en part med- delar att han eller hon inte längre vill delta i medlingen. Härigenom klargörs det förhållandet att medlingen är helt och hållet frivillig. En part kan välja att avbryta medlingen när som helst utan att ange några skäl för det. Att även medlaren kan välja att avbryta medlingen framgår av tredje punkten. För att medlaren skall kunna bedriva sitt uppdrag måste han eller hon känna att det är meningsfullt att fortsätta med- lingen. Om medlaren anser att det framstår som utsiktslöst att fortsätta medlingen bör han eller hon ta upp det med parterna. 1TP PT Om problematiken se i JT 2003/04 s. 859 ff. ter att ha hört parternas åsikt i frågan kan medlaren välja att avbryta medlingen. Om medlaren inte har möjlighet att höra parterna kan medlingen avbrytas utan att parterna har hörts i frågan. Det kan t.ex. bli aktuellt i en situation där en part har uteblivit från ett med- lingssammanträde och medlaren inte lyckas nå parten för att ta reda på orsaken. 8 § En medlare eller ett biträde som inte medlar inom ramen för en anställning som domare har rätt till skälig ersättning för det arbete, den tidsspillan och de utlägg som uppdraget krävt. Om inte parterna har bestämt annat skall kostnaderna för medlaren och biträdet delas lika mellan parterna. I förhållande till medlaren och biträdet svarar parterna solidariskt för ersättningen. Har någon av parterna beviljats rättshjälp gäller 18 § rättshjälpslagen (1996:1619). Paragrafen har behandlats i avsnitt 8.11. Bestämmelsen i första stycket innebär ingen skillnad jämfört med vad som gäller. Med hänsyn till att utgångspunkten i lagen är att domare skall medla inom ramen för sin anställning finns dock ett behov av att nu reglera frågan om ersättning till utomstående medlare i lag- text. Det finns inget som hindrar att en utomstående medlare är do- mare. Medlaren kan t.ex. ha ett uppdrag som nämndeman eller vara pensionerad domare. I ett sådant fall sker medlingen inte inom ra- men för en anställning som domare och medlaren är således berät- tigad till ersättning. Om domstolen i ett enskilt fall anlitar en pen- sionerad domare för att täcka upp det interna behovet av medlare bör den pensionerade domaren jämställas med en domare som medlar inom ramen för sin anställning, eftersom han eller hon inte utses på grund av parternas önskemål. I en sådan situation har den pensionerade domaren således inte rätt att få ersättning från par- terna. När det gäller biträden kan dessa normalt sett antas vara utom- stående personer, dvs. personer som inte är anställda vid domsto- len. Biträden torde således ofta ha rätt till ersättning. Ersättning till medlare och deras biträden skall inte fastställas av rätten. Ett undantag gäller dock om någon av parterna har rätts- hjälp. Även andra stycket är en kodifiering av vad som redan nu gäller utan uttrycklig reglering. Utgångspunkten är att parterna svarar med lika delar för ersättningen till medlaren. heten är dock solidarisk, vilket innebär att medlaren kan vända sig till vilken av parterna han eller hon vill för att begära ut ersätt- ningen. Den betalande parten har sedan regressrätt mot den andra parten i fråga om dennes andel av ersättningen. Om någon av par- terna har rättshjälp ingår medlarens ersättning i rättshjälpen. Detta följer av 18 § rättshjälpslagen. 9 § En part svarar själv för sina kostnader under medlingen. Om rättegången fortsätter utan att förlikning uppnås är en parts kostnad på grund av medlingen inte ersättningsgill som rättegångskostnad. Av paragrafen, som har behandlats i avsnitt 8.11, framgår att par- terna själva skall stå för de kostnader som uppstår i samband med medlingen. Det kan t.ex. röra sig om resekostnader, förlorad ar- betsinkomst eller kostnader för ombud. Om parterna inte lyckas nå en förlikning har den part som slutligen vinner processen inte möj- lighet att få ersättning för dessa kostnader. Det kan ibland vara förenat med vissa svårigheter att avgöra om en kostnad är hänförlig till medlingen eller till domstolsprocessen i övrigt. Detta gäller särskilt i de fall medlingen inte leder till förlik- ning. Genom medlingen kan målet ha strukturerats upp på ett så- dant sätt att vissa moment som annars skulle ha ägt rum i den van- liga processen kan undvikas, t.ex. kanske muntlig förberedelse inte behöver hållas. De kostnader som annars hade uppstått i samband med den muntliga förberedelsen har då i stället uppkommit under medlingen. För att inte riskera att parter som har en stark sak av- står från medling med hänsyn till risken att inte få sådana kostna- der ersatta som annars skulle ha uppstått i den vanliga processen, bör rätten vara generös i sin bedömning av vilka kostnader som kan hänföras till rättegången. Detta markeras av att det i lagtexten an- ges att det endast är kostnader på grund av medlingen som inte er- sätts. 10 § I fråga om jäv mot medlare och deras biträden tillämpas vad som i 4 kap. 13–15 §§ är föreskrivet om jäv mot do- mare. Efter avslutad medling får en domare som har förordnats till med- lare i tvisten inte delta i den fortsatta handläggningen av målet. Do- maren får dock stadfästa en förlikning som har träffats under med- lingen. Paragrafen har behandlats i avsnitt 8.10. Enligt första stycket skall de allmänna jävsreglerna i 4 kap. tillämpas även på medlare och deras biträden. Detta gäller oavsett om medlaren är domare eller inte. Av andra stycket följer att en domare som har fungerat som medlare inte får döma i målet eller på annat sätt delta i den fortsatta handläggningen av målet. Detta är en av de viktigaste skillnaderna mellan medling och vanlig förlikningsverksamhet. Regeln är obli- gatorisk. Även om parterna gemensamt skulle begära att medlaren dömer i målet får han eller hon således inte göra det. Undantag medges endast för att i dom stadfästa en förlikning som har träffats under medlingsförfarandet. 13.7Förslag till lag om snabbrättegång 1 § Denna lag gäller för tvister där förlikning om saken är tillåten, om parterna har träffat avtal om att lagen skall tillämpas (tvistlös- ningsavtal) eller på annat sätt samtycker till förfarandet. Lagen gäller inte för tvister som enligt lag skall prövas av tingsrätt i särskild sammansättning. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Av första stycket fram- går att förfarandet är frivilligt och att det kan användas i alla dispo- sitiva tvister. Även en fastställelsetalan skall således kunna handläg- gas inom ramen för denna lag. Frågan om vilka tvister som är dis- positiva har behandlats i avsnitt 10.4. För att tvisten skall kunna handläggas i snabbrättegång krävs att den är helt och hållet dispo- sitiv. Innefattar tvisten indispositiva moment kan den således inte upptas till prövning i snabbrättegång. Från tillämpningsområdet görs inget undantag för tvister som rör värden understigande ett visst belopp. Även tvister som skulle ha handlagts som FT-mål i det ordinära förfarandet kan således handläggas i snabbrättegång. Frivilligheten i förfarandet har behandlats i avsnitt 10.5.3. Frivil- ligheten kan för det första konstitueras genom att parterna träffar avtal om att använda sig av snabbrättegång. Ett sådant avtal be- nämns tvistlösningsavtal i lagen. Ett tvistlösningsavtal kan träffas mellan parter i ett avtalsförhållande och ta sikte på eventuella framtida tvister i anledning av avtalsförhållandet. I en sådan situa- tion måste avtalet ta sikte på ett bestämt rättsförhållande. således inte att med bindande verkan avtala om att alla eventuella framtida tvister mellan två parter skall avgöras i snabbrättegång. Ett tvistlösningsavtal kan också träffas sedan en tvist har uppstått. När det gäller formen för avtalet finns inga särskilda krav. Det är dock alltid en fördel om avtalet har dokumenterats skriftligen. Frivilligheten kan också konstitueras genom att svaranden läm- nar samtycke till handläggningsformen efter det att käranden har väckt talan med begäran om snabbrättegång. Det ankommer då på rätten att tillfråga svaranden om denne samtycker eller inte. För det tredje kan frivilligheten konstitueras genom att båda parter efter att ha inlett en ordinär process förklarar sig överens om att gå över till snabbrättegång. Denna situation behandlas i kom- mentaren till 18 §. I andra stycket undantas från tillämpningsområdet sådana tvister som skall prövas av tingsrätt i särskild sammansättning. Härmed avses t.ex. patentmål, marknadsföringsmål och konkurrensmål. I dessa mål är ensamt behörigt forum, och rät- ten är vid avgörandet sammansatt av såväl lagfarna som sakkunniga ledamöter. 2 § Om parterna har träffat ett tvistlösningsavtal får en tvist som omfattas av avtalet inte mot en parts bestridande handläggas av dom- stol i annan ordning. En invändning om tvistlösningsavtal skall framställas när en part första gången skall föra talan i saken. Fram- ställs invändningen senare är den utan verkan om inte parten har haft laga förfall och framställt invändningen så snart förfallet upphörde. Ett tvistlösningsavtal som har träffats innan tvisten uppstod hindrar inte en part från möjligheten att väcka talan enligt lagen (2002:599) om grupprättegång. Första stycket har behandlats i avsnitt 10.20.1. Av detta följer att ett tvistlösningsavtal utgör hinder mot att inleda rättegång enligt rät- tegångsbalken. Hindret är av dispositiv art, vilket betyder att frågan om ett tvistlösningsavtal har träffats prövas endast efter invändning från part. En part som vill göra gällande ett tvistlösningsavtal måste fram- ställa en invändning om detta då han eller hon första gången skall föra talan i saken, dvs. i de allra flesta fall i svaromålet. Om invänd- ningen inte framställs i rätt tid förlorar parten rätten att åberopa tvistlösningsavtalet. Om någon invändning inte framställs eller in- vändningen framställs för sent fortsätter handläggningen i ordinär rättegång, om parterna inte kommer överens om annat. I andra stycket finns ett undantag för grupptalan. Detta har be- rörts i avsnitt 10.5.3. Undantaget innebär att ett på förhand träffat tvistlösningsavtal inte hindrar en part från möjligheten att väcka talan enligt lagen (2002:599) om grupprättegång. 3 § bestämmelser är tillämpliga på förfarandet i den mån något annat inte följer av denna lag. Paragrafen anger hur lagen förhåller sig till . Ut- gångspunkten är att bestämmelser är tillämpliga på förfarandet, i den mån något annat inte följer av lagen om snabbrättegång. Av naturliga skäl kvarstår många frågor oreglerade i den särskilda lagen. I sådana frågor skall alltså tillämpas. Bland de bestämmelser i som är till- lämpliga på förfarandet kan nämnas bestämmelserna i 4 kap. om jäv, bestämmelserna i 13 kap. om föremål för talan och talans väck- ande, bestämmelserna i 14 kap. om kumulation och deltagande av tredje man, bestämmelserna i 15 kap. om kvarstad m.m. samt be- stämmelserna i 58–59 kap. om särskilda rättsmedel. Att en fråga till viss del är reglerad i den särskilda lagen medför inte att regler på området inte skall tillämpas i övrigt. Lagen innehåller t.ex. särskilda bestämmelser om bevisning. Dessa är dock inte avsedda att på ett heltäckande sätt reglera de frågor som har med bevisning att göra i en snabbrättegång. Utöver bestämmelserna i den särskilda lagen gäller därför rättegångsbal- kens bestämmelser. Detta innebär t.ex. att rätten kan avvisa bevis- ning såväl på de särskilda grunder som anges i lagen om snabbrätte- gång som med stöd av 35 kap. 7 § . Vidare är be- stämmelserna i 36 kap. i fråga om vem som kan höras som vittne tillämpliga, liksom bestämmelserna i samma ka- pitel om närståendes skyldighet att vittna och vittnes rätt att vägra yttra sig i fråga om viss omständighet. Endast i de fall då lagen anvisar en annan reglering än rätte- gångsbalken undantas bestämmelser. Detta in- nebär t.ex. att bestämmelsen i 35 kap. 8 § om att bevis skall upptas vid huvudförhandling inte är tillämplig, eftersom det av 7 § lagen om snabbrättegång framgår att rättegångens upp- delning i förberedelse och huvudförhandling inte gäller och det av 15 § samma lag följer att bevisning får tas upp vid olika tillfällen under målets handläggning. Inte heller 35 kap. 7 § om att rätten skall kalla ett vittne, 16 § om förbudet mot skriftliga vittnesberättelser och 19 § om när ett vittnesförhör får äga rum utom huvudförhandling är tillämpliga i snabbrättegång. 4 § Den som vill inleda rättegång enligt denna lag skall hos en tings- rätt skriftligen ansöka om stämning med begäran om snabbrättegång. Har parterna träffat ett skriftligt tvistlösningsavtal skall avtalet bifogas ansökningen. Talan skall anses vara väckt vid rätt domstol om inte svaranden invänder mot domstolens behörighet när han eller hon första gången skall föra talan i saken. Tvister som gäller jämkning i testamente, av testamente, av bodelning eller av arvskifte får dock prövas endast av den domstol som följer av lag. Paragrafens första stycke har behandlats i avsnitt 10.6.2. I likhet med en ordinär process inleds en snabbrättegång genom ansökan om stämning. När det gäller frågan om vad en sådan ansökan skall in- nehålla gäller, i enlighet med den allmänna hänvisningen i 3 § om tillämplighet, 42 kap. 2 § . Ut- över dessa uppgifter måste käranden ange att han eller hon begär snabbrättegång. Om inget särskilt anges i ansökningen får det för- utsättas att det är det ordinära förfarandet som avses. Om det finns ett skriftligt tvistlösningsavtal som är tillämpligt på tvisten skall detta bifogas ansökningen. Genom att rätten får del av avtalet underlättas och påskyndas den fortsatta handläggningen eftersom rätten då inte behöver tillfråga svaranden om denne sam- tycker till handläggningsformen. Andra och tredje stycket har behandlats i avsnitt 10.7. Av andra stycket framgår att frågan om vilken tingsrätt som är behörig att pröva en tvist i huvudsak är dispositiv. Undantagen anges i tredje stycket. Förutom i de fall som anges i tredje stycket skall rätten pröva sin behörighet endast under förutsättning att svaranden framställer en foruminvändning. En sådan invändning skall fram- ställas när svaranden första gången skall föra talan i saken (vanligen i svaromålet). Behörighetsfrågan avgörs därefter utifrån rätte- gångsbalkens forumregler. I de fall som anges i tredje stycket är forumfrågan indispositiv, dvs. domstolen skall pröva sin behörighet även utan invändning från en part. Om talan väcks vid fel domstol får domstolen enligt 10 kap. 20 a § lämna över stämningsansökningen till den domstol som är behörig. 5 § Om kärandens ansökning inte avvisas skall rätten utfärda stäm- ning på svaranden att svara enligt andra eller tredje stycket. Har ett tvistlösningsavtal bifogats ansökningen eller framgår det på annat sätt att svaranden samtycker till förfarandet skall svaranden föreläggas att skriftligen avge svaromål. Om tvistlösningsavtal saknas och det inte heller på annat sätt fram- går att svaranden samtycker till förfarandet skall svaranden föreläggas att ange om förfarandet godtas eller inte. Godtar svaranden förfaran- det skall han eller hon även avge svaromål. I ett föreläggande enligt denna paragraf skall det anges att tredsko- dom kan komma att meddelas mot svaranden om han eller hon inte följer föreläggandet. Av föreläggandet skall framgå vad svaranden skall fullgöra för att tredskodom inte skall kunna meddelas mot honom eller henne. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.6.2. Första stycket motsvarar i princip 42 kap. 5 § . En skillnad gentemot det or- dinära förfarandet är att svaranden i en snabbrättegång inte är skyl- dig att svara på käromålet om han eller hon inte samtycker till snabbrättegång. Däremot är svaranden alltid skyldig att svara. Stämning skall utfärdas med uppmaning till svaranden att svara en- ligt andra eller tredje stycket, beroende på om det står klart för rätten att svaranden samtycker till förfarandet eller inte. Den generella hänvisningen till i 3 § innebär att det även finns en möjlighet för rätten att meddela dom direkt om käromålet är uppenbart ogrundat. Rätten kan vidare avvisa en stämningsansökan på de grunder som anges i . Om stämning utfärdas skall den, enligt hänvisningen till rätte- gångsbalken, delges svaranden, tillsammans med stämningsansök- ningen och de handlingar som käranden gett in tillsammans med denna. Andra stycket reglerar frågan på vilket sätt svaranden skall före- läggas att svara på stämningen när ett tvistlösningsavtal har bifogats stämningsansökningen eller det på annat sätt framgår att svaranden samtycker till handläggningsformen. Käranden kan t.ex. i förväg ha inhämtat svarandens samtycke och dokumenterat detta i stäm- ningsansökningen. I dessa situationer är frivilligheten redan kon- staterad och det finns således förutsättningar att handlägga tvisten i Svaranden är därmed skyldig att svara i sak, dvs. Om svaranden vill invända mot tvistlösningsavtalets giltighet el- ler tillämplighet bör han eller hon göra det i svaromålet. Det finns emellertid inget uttryckligt krav på att invändningen skall göras inom . Det är således möjligt att framställa en sådan in- vändning även senare under processen. Att det finns en sådan möj- lighet är av betydelse främst ur ett konsumentperspektiv. Det framstår nämligen som alltför långtgående att kräva av en konsu- ment att denne skall framställa en invändning om ogiltighet när han eller hon första gången för talan i saken. När en invändning framställs skall rätten pröva invändningen i enlighet med vanliga avtalsrättsliga regler inom ramen för snabb- rättegången. Rättens beslut i frågan får enligt 16 § inte överklagas. Om tvistlösningsavtal saknas och det inte heller på annat sätt framgår att svaranden samtycker till handläggningsformen framgår av tredje stycket att svaranden skall föreläggas att ange om han eller hon godtar snabbrättegång eller inte. Godtar svaranden förfarandet skall han eller hon även avge svaromål. Paragrafen anger inte vad ett svaromål skall innehålla. Den gene- rella hänvisningen till tillämplighet medför dock att samma krav på svaromålet ställs som i det ordinära förfarandet (se 42 kap. 7 § ). Tidsfristen för avgivande av sva- romål bör bestämmas med utgångspunkt i målets omfattning och komplexitet. Fristen bör dock inte vara längre än . Enligt fjärde stycket skall ett föreläggande om svar förenas med tredskodomspåföljd. Vidare anges att rätten måste tydliggöra för svaranden vad denne skall fullgöra för att tredskodom inte skall meddelas. I ett föreläggande som meddelas enligt andra stycket är svaran- den alltid skyldig att avge svaromål. Om svaranden inte svarar alls eller svarar utan att ange skäl för bestridandet som kan vara av be- tydelse vid prövning av saken kan tredskodom således komma att meddelas. Meddelas föreläggande enligt tredje stycket är svaranden inte skyldig att avge svaromål om han eller hon inte samtycker till förfa- randet. För att hindra en tredskodom måste svaranden emellertid i vart fall ange att förfarandet inte godtas. Om svaranden inte svarar över huvud taget skall tredskodom meddelas. Tredskodom kan dock även meddelas om svaranden anger att han eller hon sam- tycker till förfarandet och bestrider ansökningen, utan att ange skäl för bestridandet som kan vara av betydelse vid prövning av saken. Detta är en följd av att svaranden är skyldig att svara i sak när samtycke föreligger. En konsekvens av bestämmelsen är att det kan bli aktuellt att meddela tredskodom även i fall där det inte finns förutsättningar för att ta upp tvisten till prövning i snabbrättegång, eftersom tred- skodom kan meddelas utan att svaranden har lämnat sitt samtycke till förfarandet. Som framgår av 17 § kan svaranden emellertid söka återvinning mot tredskodomen. Om svaranden i sin ansökan om återvinning anger att han eller hon inte godtar handläggningsformen skall käranden enligt 6 § beredas tillfälle att begära att målet hänskjuts till ordinär rättegång. Gör käranden inte det skall målet avskrivas. Om svaranden har anlitat ett juridiskt ombud för att agera mot tredskodomen kan han eller hon enligt huvudregeln i 20 § inte få ersättning för dessa kostnader. Detta gäller trots att svaranden inte har valt att processa enligt lagen om snabbrättegång med dess begränsningar i fråga om möjligheten till ersättning. 6 § Om tvistlösningsavtal saknas och svaranden inte samtycker till förfarandet skall käranden beredas tillfälle att begära att målet hän- skjuts till ordinär rättegång. En sådan begäran får framställas redan i stämningsansökningen. Om käranden inte begär att målet hänskjuts till ordinär rättegång skall målet avskrivas. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 10.6.4, anger hur målet skall hanteras om det inte finns något tvistlösningsavtal och sva- randen inte samtycker till handläggningsformen. I ett sådant fall saknas förutsättningar att handlägga målet enligt reglerna om snabbrättegång. Käranden skall då beredas tillfälle att begära att målet hänskjuts till rättegång enligt . Därigenom behöver käranden inte på nytt ansöka om stämning och betala an- sökningsavgift, utan det krävs endast ett meddelande från käranden om att han eller hon begär hänskjutande. En sådan begäran bör även kunna framställas muntligt, t.ex. per telefon. Begär käranden att målet hänskjuts till ordinär rättegång fort- sätter handläggningen enligt bestämmelser. Om svaranden inte har avgett svaromål i sak får rätten utfärda ett nytt föreläggande om svaromål, vid äventyr av tredskodom. den redan svarat i sak blir det kanske i stället aktuellt att kalla till muntlig förberedelse. En begäran om hänskjutande till ordinär rättegång skall kunna framställas redan i stämningsansökningen. Genom att käranden gör det garderar han eller hon sig mot den tidsförlust som kan uppstå om svaranden motsätter sig förfarandet. När käranden har angett i stämningsansökan att han eller hon vill att målet skall hänskjutas till ordinär rättegång för det fall svaranden skulle motsätta sig snabbrättegång står det redan från början klart att svaranden är skyldig att avge svaromål. Det är endast frågan om vilket förfarande som skall tillämpas som kvarstår. I denna situation behöver rätten inte utfärda ett nytt föreläggande om svaromål om svaranden inte godtar snabbrättegång. Av andra stycket framgår att målet skall avskrivas om käranden inte begär att det hänskjuts till ordinär rättegång. Situationen kan jämställas med att talan återkallas vilket är det bakomliggande skä- let till att följden blir avskrivning och inte avvisning. 7 § uppdelning i förberedelse och huvudförhand- ling gäller inte. Rätten skall anpassa handläggningen till vad som är ändamålsenligt i det enskilda fallet och särskilt beakta parternas öns- kemål. Handläggningen skall vara inriktad på ett snabbt avgörande. Målet skall vara avgjort från det att stämningsan- sökningen kom in, om inte rätten efter samråd med parterna bestäm- mer något annat. Tankarna bakom paragrafen har redovisats i avsnitt 10.8. Paragrafen tydliggör principerna om flexibilitet, partsinflytande och snabbhet, som ligger till grund för förfarandet. Första meningen klargör det förhållandet att uppdelning i förberedelse och huvudförhandling inte gäller vid snabbrättegång. Syftet med förbe- redelsen i den ordinära rättegången är att målet under detta stadium skall beredas så att huvudförhandlingen kan slutföras i ett sam- manhang. I en snabbrättegång behöver bevisningen inte tas upp inför målets avgörande. Vidare gäller enligt 15 § andra stycket att domen skall grundas på vad som förekommit under hela målets handläggning. Paragrafen innebär dock inte att mål som handläggs i en snabb- rättegång över huvud taget inte skall förberedas. Även i en snabb- rättegång är det viktigt att det tidigt under processen blir klarlagt vad som yrkas och vilka grunder som åberopas till stöd för yrkan- dena, samt hur motparten ställer sig till detta.