sou · GWB3116 · 2008-12-16 00:00:00 — Avgift används som sanktion när bestämmelser om reklam och andra annonser överträds och överträdelsen vanligen haft någon ekonomisk betydelse för den som sänder. Föreläggande vid vite används vid åsidosättande av skyldighet att lämna upplysningar och rapporter till Radio- och och samt vid överträdelser av bestämmelser som rör sändningarnas innehåll. Som Radio- och har anfört bör denna uppdelning gälla också i fortsättningen. Att bryta mot bestämmelser som ålägger programföretagen att utforma sina sändningar så att programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning kan visserligen sägas ha ett ekonomiskt motiv, eftersom sådana brott vanligtvis kan antas bero på att tillgänglighetstjänsterna kostar pengar för programföretagen. Till skillnad från vad som vanligtvis är fallet vid överträdelser av bestämmelser om reklam eller andra annonser, innebär emellertid inte ett åsidosättande av tillgänglighetskraven en extra intäkt för det sändande programföretaget. Ett vitesföreläggande ger programföretagen möjlighet att undvika ekonomisk påföljd genom att se till att kraven fortsättningsvis uppnås. I likhet med den tidigare utredningen anser vi därför att den påföljd som bör komma i fråga för den som åsidosätter kraven på tillgänglighet är vitesföreläggande. Ett sådant vitesföreläggande bör utformas som en skyldighet för programföretaget att vidta den åtgärd som man har 245 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 underlåtit, t.ex. att fortsättningsvis texta en viss andel av sina program. Vid remissbehandlingen av Radio- och förslag motsatte sig SVT förslaget när det gäller sanktioner med hänvisning till den särskilda ordning som gäller för utvärdering av public service-uppdraget och regeringens och uttalanden om att det inte bör vara några särskilda sanktionsmöjligheter kopplade till utvärderingsuppdraget. Vi har i och för sig förståelse för de synpunkter som SVT har framfört i denna del med hänsyn till den särskilda och mycket omfattande ordning som gäller för public service-företagen. Mot detta ska emellertid ställas att vårt förslag innebär en lagreglerad skyldighet att följa de föreskrifter som meddelas. Att undanta public service-företagen från den tillsyn och de sanktionsmöjligheter som ska gälla för övriga programföretag framstår inte som vare sig logiskt eller rimligt. Public service-företagen är ju inte heller annars undantagna från lagens sanktionssystem. Vi förslår därför att samma sanktionsmöjligheter ska gälla oavsett om programföretaget är ett kommersiellt företag eller ett public serviceföretag. Behovet av tillsyn Vitesföreläggande bör i första hand komma i fråga för programföretag som inte följer de föreskrifter som har meddelats. För att sanktioner över huvud taget ska komma i fråga måste det finnas möjlighet att kontrollera huruvida programföretagen följer föreskrifterna. En myndighet måste därför utses med uppgift att övervaka att föreskrifterna följs. Radio- och har föreslagit att och TV skulle ges denna uppgift. Inte någon remissinstans har motsatt sig förslaget om val av tillsynsmyndighet. Vi anser därför att förslaget i denna del också bör genomföras. SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet 6.9 Krav på audiovisuella kommersiella meddelanden 6.9.1 AV-direktivet AV-direktivet är tillämpligt på audiovisuella kommersiella meddelanden i TV-sändningar och beställ-TV. Begreppet audiovisuellt kommersiellt meddelande omfattar i huvudsak TV-reklam, produktplacering och sponsringsmeddelanden. Det definieras i artikel 1 h som bilder med eller utan ljud som är utformade för att direkt eller indirekt marknadsföra varor eller tjänster tillhandahållna av en fysisk eller juridisk person som bedriver ekonomisk verksamhet eller främja dennes anseende; sådana bilder åtföljer eller ingår i program mot betalning eller liknande ersättning eller i form av egenreklam. AV-direktivet innehåller i artikel 1 därutöver definitioner på TV-reklam (artikel 1 i), sponsring (artikel 1 k), teleshopping (artikel 1 l) och produktplacering (artikel 1 m). Begreppen och deras definitioner ryms alla i det generella begreppet marknadsföring i dess oftast använda betydelse i svenska författningar. I artikel 3e.1 a–g AV-direktivet finns grundläggande krav som alla audiovisuella kommersiella meddelanden ska uppfylla, oavsett om de förekommer i TV-sändningar eller i beställ-TV. Dessa grundläggande krav kompletteras med specifika regler som bara gäller för i TV-reklam och teleshopping (artiklarna 10, 14.2 och 15). Sponsring och produktplacering ska också uppfylla vissa krav som närmare framgår av artiklarna 3f och i AV-direktivet. Annons- och reklambegreppen behandlar vi särskilt i avsnitt 7. I detta avsnitt behandlar vi de krav på audiovisuella kommersiella meddelanden som ställs upp i artiklarna 3e.1 a–g, i AV-direktivet för att klargöra i vilken utsträckning gällande svensk rätt uppfyller direktivets krav i dessa delar och om det behövs kompletterande lagstiftning. Vi återkommer till genomförandet av artiklarna 3f, och 10 i avsnitten 6.10, 6.11 och 6.12. 6.9.2 Överväganden Vår bedömning: Svensk rätt uppfyller i allt väsentligt de krav på audiovisuella kommersiella meddelanden som 247 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 följer av artiklarna 3e.1 a–g samt artiklarna 14 och 15 i AVdirektivet. Vårt förslag: De nuvarande förbuden mot marknadsföring av alkohol i ljudradio- och TV-program utvidgas till att även gälla beställ-TV. Detsamma gäller förbudet mot barnreklam och förbudet att sända reklam före och efter barnprogram. Reklamidentifiering I artikel 3e.1 a–b i AV-direktivet ställs upp krav på att audiovisuella kommersiella meddelanden ska vara lätta att känna igen som sådana, att dolda meddelanden ska vara förbjudna och att subliminal teknik inte får förekomma. Bestämmelserna motsvarar i allt väsentligt vad som gäller enligt artiklarna 10.1 och 10.3 i TV-direktivet och är uttryck för den grundläggande principen om reklamidentifiering. I marknadsföringslagen och den bilaga till direktivet om otillbörliga affärsmetoder som gäller som svensk lag finns flera bestämmelser som grundas på principen om reklamidentifiering. Sålunda föreskrivs i 9 § marknadsföringslagen att all marknadsföring ska utformas och presenteras på ett sådant sätt att det tydligt framgår att det är fråga om marknadsföring. Enligt punkt 11 i bilagan är det vidare förbjudet att oriktigt påstå eller skapa intryck av att en näringsidkare inte agerar i syften som är hänförliga till näringsverksamhet. Mot denna bakgrund kan vi inte finna något annat än att gällande rätt redan uppfyller vad som krävs enligt artikel 3e.1 a– b AV-direktivet. Mänsklig värdighet och diskriminering Enligt artikel 3e.1 c i–ii i AV-direktivet får audiovisuella kommersiella meddelanden inte vara utformade så att de strider mot mänsklig värdighet. De får inte heller innehålla eller främja diskriminering på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller trosuppfattning, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Motsvarande krav finns i artikel 12 a–c i TV-direktivet. I 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen föreskrivs att den som sänder TV-program eller ljudradioprogram efter tillstånd av regeringen ska 248 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet se till att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet. Dessa krav gäller även för reklam. Vi har i avsnitt 6.7.1 förslagit att demokratibestämmelsen som finns i 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen, ska utvidgas till att också omfatta beställ-TV. I tidigare lagstiftningsärenden har TV-direktivets förbud mot diskriminerande reklam och reklam som strider mot mänsklig värdighet ansetts genomfört i svensk rätt genom de tidigare motsvarigheterna till demokratibestämmelsen som fanns i radiolagen och lagen om satellitsändningar av televisionsprogram och som återfinns i 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen (se SOU 1992:49 s. 68, prop. 1992/93:75 s. 33 och bet. 1992/93:KU12). Enligt vår mening saknas det anledning att , vid genomförandet av motsvarande regler i AV-direktivet, göra någon annan bedömning. Någon ytterligare lagstiftning utöver den som vi har föreslagit när det gäller beställ-TV behövs således inte. Hälsa, säkerhet och miljö I artiklarna 3e.1 c iii–iv i AV-direktivet föreskrivs att audiovisuella kommersiella meddelanden inte får uppmuntra till ett beteende som är skadligt för hälsa eller säkerhet eller till ett beteende som är mycket skadligt för miljön. Motsvarande bestämmelser finns i artiklarna 12 d och e i TV-direktivet. Också dessa krav har i tidigare lagstiftningsärenden ansetts tillgodosedda genom gällande svensk rätt, främst genom marknadsföringslagen och dess regler om otillbörlig marknadsföring (se SOU 1992:49 s. 67 f., prop. 1992/93:75 s. 33 och bet. 1992/93:KU12). Vi ser inte skäl att nu inta någon annan ståndpunkt. Inte heller artiklarna 3e 1 c iii–iv i AV-direktivet kräver således någon särskild lagstiftningsåtgärd. Cigaretter och andra tobaksvaror I artikel 3e.1 d i AV-direktivet finns ett förbud mot alla former av audiovisuella kommersiella meddelanden för cigaretter och tobak. Det råder således ett generellt förbud mot marknadsföring av tobaksvaror i TV-program och beställ-TV. Ett motsvarande förbud 249 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 finns i artikel 13 i TV-direktivet. Där föreskrivs att alla former av TV-reklam och köp-TV för cigaretter och andra tobaksvaror ska vara förbjudna. Enligt 14 § första stycket tobakslagen (1993:581) får en näringsidkare som marknadsför tobaksvaror inte använda sig av kommersiella annonser vid marknadsföring i 1. periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen är tillämplig, 2. ljudradio- eller TV-program eller i sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen, eller 3. andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig. Marknadsföring av tobak i TV-program genom kommersiella annonser är således redan förbjuden genom bestämmelserna i 14 § första stycket 2 tobakslagen. omfattas av 1 kap. 9 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen. Även marknadsföring av tobak i beställ-TV genom kommersiella annonser är således förbjuden enligt 14 § första stycket 3 tobakslagen. Kraven i artikel 3e.1 d är därmed redan uppfyllda i svensk rätt när det gäller kommersiella annonser. Audiovisuella kommersiella meddelanden innefattar också sponsring och produktplacering. I AV-direktivet finns särskilda regler om sponsring från företag som tillverkar och säljer tobaksvaror i artikel 3f. Det finns också särskilda regler om produktplacering av tobaksvaror i artikel . De bestämmelser som ges i artikel 3e.1 d måste därför rimligen avse TV-reklam. I annat fall saknar reglerna i artiklarna 3f och mening. Alkoholhaltiga drycker Enligt artikel 3e.1 e får audiovisuella kommersiella meddelanden om alkoholhaltiga drycker inte vara särskilt riktade till minderåriga. Sådana meddelanden får inte heller uppmuntra till överkonsumtion av alkohol. Likalydande regler finns i artiklarna 15 a och e i TVdirektivet, som är oförändrade i AV-direktivet. Artikel 15 a–f i TV-direktivet, som inte är ändrad genom AVdirektivet, innehåller specifika krav på TV-reklam och köp-TV. I artikeln föreskrivs att reklamen inte får 250 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet a) rikta sig speciellt till minderåriga eller särskilt skildra minderåriga som intar dessa drycker, b) förknippa konsumtion med förbättrad fysisk prestation eller med bilkörning, c) ge intryck av att konsumtion av alkohol bidrar till social eller sexuell framgång, d) göra gällande att alkohol har terapeutiska egenskaper eller att den är ett stimulerande eller lugnande medel eller ett medel för att lösa personliga konflikter, e) uppmuntra överkonsumtion av alkohol eller ge en negativ bild av nykterhet eller återhållsamhet, eller f) framhålla en hög alkoholhalt som en positiv egenskap hos dryckerna. Som vi redovisat i avsnitt 2.4 finns i 4 kap. 8 § alkohollagen (1994:1738) bestämmelser med krav på måttfullhet vid marknadsföring av alkohol och förbud mot att särskilt rikta marknadsföring av alkohol mot barn eller ungdomar, som ligger väl i linje med vad som krävs enligt artikel 3e.1 e och 15. Därtill kommer att det enligt 4 kap. 10 § alkohollagen är förbjudet att vid marknadsföring av alkoholdrycker till konsumenter använda sig av kommersiella annonser i ljudradio och TV-sändningar. Svensk rätt går således längre än vad som krävs enligt artikel 3e.1 e och artikel 15 a–f i fråga om TV-sändningar. Av våra utredningsdirektiv framgår att det nuvarande förbudet mot marknadsföring av alkohol i TVsändningar ska värnas. Vi föreslår därför att bestämmelserna i 4 kap. 10 § alkohollagen behålls. I linje med vad som anförts i våra direktiv bör förbudet utvidgas till att också gälla beställ-TV. Receptbelagda läkemedel och medicinsk behandling efter ordination Artikel 3e.1 f i AV-direktivet gäller marknadsföring av medicinska produkter och medicinsk behandling. I artikeln föreskrivs att audiovisuella kommersiella meddelanden om medicinska produkter och medicinsk behandling ska vara förbjudna om produkterna är tillgängliga endast efter ordination i den medlemsstat till vars jurisdiktion leverantören av medietjänsten hör. Bestämmelserna motsvarar ordagrant artikel 14.1 TV-direktivet, som dock bara gäller TV-reklam. Artikeln upphör att gälla genom AV-direktivet. Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 I artiklarna 3f och finns också bestämmelser om läkemedel och medicinsk behandling när det gäller sponsring och produktplacering. Reglerna i artikel 3e.1 f måste därför, som sagts, rimligen i första hand ta sikte på TV-reklam. I artikel 14.2 i TV-direktivet finns ett förbud mot reklam för medicinska produkter i köp-TV om det krävs försäljningstillstånd för produkterna. Artikeln är oförändrad genom AV-direktivet. Enligt 7 kap. 10 § första stycket radio- och TV-lagen får reklam för sådan medicinsk behandling som endast är tillgänglig efter ordination inte sändas i television, såvida det inte är fråga om tillåtna sponsringsmeddelanden. Av paragrafens tredje stycke följer vidare att försäljningsprogram för läkemedel eller för medicinsk behandling är förbjudna. I 21 a § tredje stycket läkemedelslagen finns ett förbud mot marknadsföring av receptbelagda mediciner med undantag för vissa vaccinationskampanjer. Vi kan konstatera att AV-direktivets olika krav på förbud mot marknadsföring av medicinsk behandling efter ordination redan är uppfyllda i svensk rätt genom bestämmelserna i 7 kap. 10 § radio och TV-lagen. Nuvarande regler kan således behållas men måste utvidgas till att omfatta även beställ-TV. Genom 21 a § läkemedelslagen är också kravet på förbud mot marknadsföring av receptbelagda läkemedel genomfört i svensk rätt. Det nuvarande förbudet är generellt utformat och omfattar således även beställ-TV. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därmed inte i denna del. Reklam riktad till minderåriga I artikel 3e.1 g i AV-direktivet anges att audiovisuella kommersiella meddelanden inte får orsaka minderåriga fysisk eller moralisk skada. Marknadsföringen får inte direkt uppmana minderåriga att köpa eller hyra en produkt eller tjänst genom att utnyttja deras oerfarenhet eller godtrogenhet, direkt uppmana dem att övertala sina föräldrar eller någon annan att köpa de varor eller tjänster som ingår i reklamen, utnyttja det speciella förtroende som minderåriga hyser för föräldrar, lärare eller personer eller utan skäl visa minderåriga i farliga situationer. Motsvarande bestämmelser finns i allt väsentligt i den numera upphävda artikel 16 i TV-direktivet. SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet Enligt 7 kap. 4 § radio- och TV-lagen gäller att reklam i en TVsändning inte får syfta till att fånga uppmärksamheten hos barn . Svensk rätt går således i fråga om TV-program längre än vad som krävs av AV-direktivet. I punkt 28 i bilagan till direktivet om otillbörliga affärsmetoder finns också ett förbud mot att vid all marknadsföring direkt uppmana barn att köpa eller att övertala föräldrar eller andra vuxna att köpa de utannonserade produkterna åt dem. All marknadsföring ska vidare stämma överens med god marknadsföringssed. Som vi redovisat närmare i avsnitt 2.3 får begreppet god marknadsföringssed sitt innehåll genom bland annat Internationella handelskammarens grundregler för reklam. I artikel 18 i dessa regler finns bestämmelser om marknadsföring riktad till barn och ungdomar som nästan ordagrant motsvarar artiklarna 3e.1 g i AV-direktivet. Marknadsföring via TV-program och beställ-TV som strider mot artikel 3e.1 g strider således normalt sett även mot marknadsföringslagen. Att utnyttja barn och ungdomars oerfarenhet och godtrogenhet vid marknadsföring skulle också i vissa fall innebära att näringsidkaren använt sig av vilseledande marknadsföring i strid med marknadsföringslagen. Mot denna bakgrund kan vi inte se att genomförandet av artikel 3e.1 g kräver någon annan särskild lagstiftningsåtgärd än att barnreklamförbudet utsträcks till att också omfatta beställ-TV. I 7 kap. 7 b § sista stycket radio- och TV-lagen finns ett förbud mot att sända reklam före eller efter ett program eller en del av ett program som huvudsakligen vänder sig till barn , om det inte är fråga om sponsringsmeddelanden. Även detta förbud bör utvidgas till att också omfatta beställ-TV. 6.10 Sponsrade program 6.10.1 Begreppet sponsring Begreppet sponsring har definierats på flera sätt. Enligt Internationella handelskammarens regler för reklam och marknadskommunikation innebär begreppet sponsring ett affärsavtal där en sponsor till ömsesidig nytta för sig själv och sponsringstagaren förbinder sig att tillhandahålla finansiering eller annat stöd i syfte att skapa en associering mellan sin image, varumärke eller produkt och det sponsrade objektet, i utbyte mot rätten att utnyttja denna 253 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 associering eller mot vissa andra direkta eller indirekta förmåner. Enligt artikel i är det fråga om sponsring när en fysisk eller juridisk person bidrar ekonomiskt till ett TVprogram med förhoppning om att därigenom bli känd till namnet eller känd för sitt varumärke. En liknande definition finns i artikel 1d i TV-direktivet. Den gemensamma nämnaren är att någon bidrar med något till en motpart och väntar sig att få någonting tillbaka. Man talar även om s.k. indirekt sponsring. Därmed avses att medproducenten fått bidrag från en utomstående för sin andel av produktionen eller att producenten av ett program fått bidrag i ett tidigare led. Utmärkande för indirekt sponsring är att sponsringsbidraget inte betalas direkt till programföretaget. Sponsring i dess moderna form är en relativt ny företeelse. Först började företag mer professionellt använda sig av sponsring, i första hand inom idrotten. Från mitten har omfattningen av sponsringen ökat stadigt.TPF 4 FPT 6.10.2 TV-direktivet I artikel 1d i TV-direktivet definieras sponsring som varje bidrag, som ges för finansiering av TV-program av ett offentligt eller privat företag som inte är engagerat i TV-verksamhet eller produktion av audiovisuella verk, i syfte att främja företagets namn, varumärke, anseende, verksamhet eller produkter. TV-direktivet skiljer mellan reklam och sponsrade program. Ett sponsrat program utgör således inte reklam i direktivets mening. I artikel 17 anges vissa krav som sponsrade program ska uppfylla. Enligt artikel 17.1 får innehåll och programläggning av sponsrade program under inga förhållanden påverkas av sponsorn på ett sätt som inverkar på programföretagets ansvar och redaktionella oberoende (punkt a). Sponsrade program måste vidare klart identifieras som sådana genom att sponsorns namn och eller logotyp anges i början eller slutet av programmet (punkt b). De ska inte heller uppmuntra till köp eller hyra av sponsorns eller en tredje parts produkter eller tjänster, särskilt inte genom att göra speciella säljfrämjande referenser till dessa produkter eller tjänster (punkt c). I artikel 17.2 föreskrivs att TV-program inte får sponsras av fysiska eller juridiska personer, vars huvudsakliga verksamhet är TP 4 PT , Marknadsrättslig reglering av sponsring och smygreklam samt indirekt reklam, s. 7 f. 254 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet tillverkning eller försäljning av produkter eller tillhandahållande av tjänster för vilka reklam är förbjudna enligt artiklarna 13 och 14, dvs. dels cigaretter eller andra tobaksvaror, dels medicinska produkter. Enligt artikel 17.3 får nyheter och program som tar upp aktuella samhällsfrågor inte sponsras. 6.10.3 Radio- och TV-lagen bestämmelser om sponsring är genomförda i svensk rätt genom 7 kap. 8 och 9 §§ radio- och TV-lagen. Sålunda föreskrivs i 7 kap. 8 § första stycket att om ett program som inte är en annons helt eller delvis har bekostats av någon annan än den som bedriver sändningsverksamheten eller som framställer audiovisuella verk, dvs. ett sponsrat program, ska det på lämpligt sätt i början och slutet av programmet eller vid ettdera tillfället anges vem eller vilka bidragsgivarna är. Bestämmelserna är tillämpliga på såväl ljudradio- som TV-program. I sökbar text-TV ska ett meddelande om sponsorerna lämnas löpande. Begreppet på lämpligt sätt i 7 kap. 8 § radio- och TV-lagen har fått sin närmare innebörd genom praxis. Av denna praxis följer att det är nödvändigt att meddelandet innehåller information om att programmet är sponsrat och om vem eller vilka som bidragit till finansieringen. Det är således inte tillräckligt med skyltar med skriften Tack till och liknande. Nämnden har vidare accepterat produkter och varumärken under förutsättning att produktnamnet inte innehåller någon slogan eller annat tillägg som gör att det får karaktären av ett reklammeddelande. Nämnden har inte godtagit att både ett företag och en produkt från samma företag sponsrar samma program. Musikillustrationer kan få förekomma, om de inte innebär att meddelandet kan förväxlas med ett vanligt reklaminslag. Reklamliknande tillägg eller uppgifter om sponsorns adress, telefonnummer, öppettider och liknande får inte heller förekomma i sponsringsmeddelanden. I praxis har de flesta ärenden som gällt sponsring prövats enligt bestämmelserna i 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen med förbud mot otillbörligt gynnande av kommersiellt intresse. Sponsringsmeddelanden med reklambetonade uttalanden om sponsorns verksamhet, tillägg eller uppgifter om sponsorns adress, telefonnummer och liknande uppgifter har som regel ansetts strida mot 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen. Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116 nämnden, och förvaltningsdomstolarna efter överklagande, funnit att det föreligger ett otillbörligt kommersiellt gynnande när man omväxlande anger ett företags namn och dess produkter som sponsor, liksom att i samma program ange olika produkter från ett och samma företag. Det har inte ansetts acceptabelt att visa bilder av produkter i sponsringsmeddelandet. Ett brott mot sponsringsreglerna anses inte alltid innebära ett brott mot bestämmelserna om otillbörligt kommersiellt gynnande. SVT och SR har striktare föreskrifter för sponsringsmeddelanden genom villkor i respektive sändningstillstånd. Enligt dessa villkor ska sponsringsmeddelanden vara korta, inte åtföljas av musik och även i övrigt ges en neutral utformning. Enligt 7 kap. 8 § andra stycket får ett program som huvudsakligen handlar om nyheter eller nyhetskommentarer inte sponsras. I 7 kap. 9 § föreskrivs vidare att ett program inte får sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker eller tobaksvaror. Ett sponsringsmeddelande anses i marknadsrättslig mening vara att betrakta som reklam. Det innebär att annonsreglerna i radio och TV-lagen är tillämpliga på sponsringsmeddelanden.