sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Ett exempel är systemet för snabba gräns- insatsenheter, Rabit. Ett annat är att medlemsstaterna i EU inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken i vissa fall kan genom- föra inspektioner på fiskefartyg i sådant vatten som ligger utanför det egna territoriet, men som ingår i gemenskapens vatten. Vissa svenska kustbevakningstjänstemän fungerar som s.k. gemenskaps- inspektörer åt EU och kan då som huvudregel genomföra kon- troller även på andra EU-staters territorier. För att fullgöra sina uppgifter som gemenskapsinspektörer har de kustbevakningstjänste- män som utför sådana uppdrag vissa befogenheter (se avsnitt 5.3.4) Att också angränsande zon omfattas av bestämmelsen, trots att inte har inrättat någon sådan, beror på att paragrafen reglerar verksamhet i andra staters vattenområden och att dessa kan ha inrättat en angränsande zon. En kuststat kan i vissa fall, med stöd av havsrättskonventionen, ha en vidgad rätt till omedelbar förföljelse (hot pursuit) i ett sådant område. Kuststaten får förfölja och uppbringa fartyg i den angränsande zonen om sådana rättig- heter kränks som inrättandet av zonen är avsett att skydda (jfr havsrättskonventionen artikel 111.1 och artikel 33). Med annat område avses bl.a. det s.k. i Nordost- . I det området har inget enskilt land jurisdiktion, men samarbetet kring fiskerikontroller inom ramen för NEAFC ger bl.a. och rätt att utföra kontroller i om- rådet under vissa perioder. Även t.ex. en annan stats del av konti- nentalsockeln faller in under bestämmelsen om en internationell överenskommelse ger behörighet där. Bestämmelsen omfattar uttryckligen även fartyg som befinner sig i ett sådant område. Skälet till detta är att flytande och vissa fasta plattformar faller in under begreppet fartyg. Sådana kan använ- das för t.ex. undersökning eller produktion i den ekonomiska zonen. Den allmänna motiveringen till paragrafen finns i avsnitt 16.6. Paragrafen anger de författningar som innehåller särskilda bestäm- melser som, utöver vad som följer av 3 §, utvidgar lagens tillämp- ningsområde till vissa områden utanför svenskt sjöterritorium. Av första punkten framgår att fiskelagen innehåller särskilda bestämmelser som sträcker ut den lagens tillämpningsområde utan- för det svenska sjöterritoriet (se 1 och 24 §§ samt 25 § femte stycket fiskelagen). Det innebär alltså att en kustbevakningstjänstemans rätt att ingripa med stöd av fiskelagen geografiskt går längre än det huvudsakliga tillämpningsområdet för denna lag. Svenskt havsfiske kan t.ex. förekomma i andra länders territo- rialvatten, eftersom fiskelagen även tillämpas på svenskt havsfiske utanför den ekonomiska zonen.TPF1FPT Den gemensamma fiskeripolitiken omfattar bl.a. gemenskapsfartygens fiske i det fria havet och, inom ramen för träffade fiskeöverenskommelser, även fisket i vatten under tredje lands jurisdiktion. Valfångst regleras i punkten 2. I andra punkten erinras om att det på motsvarande sätt i jakt- lagen finns särskilda bestämmelser som sträcker ut den lagens tillämpningsområde utanför det svenska sjöterritoriet (se 1 § och 3 § andra stycket jaktlagen). har genom Internationella konventionen för reglering av valfångsten (valfångstkonventionen) åtagit sig att reglera valfångstverksamhet av personer eller med fartyg under svensk jurisdiktion. För att kunna uppfylla denna förpliktelse har jaktlagens tillämpningsområde utvidgats till att, i de fall som anges särskilt, omfatta även jakt från svenskt fartyg eller luftfartyg på det fria havet utanför den ekonomiska zonen (1 § andra stycket 3 jaktlagen). Den tredje punkten erinrar om att sjötrafikförordningens be- stämmelser angående internationella sjövägsregler sträcker ut lagens tillämpningsområde ytterligare. Enligt 1 kap. 4 § sjötrafikförord- ningen ska svenska fartyg rätta sig efter de internationella sjövägs- reglerna och sjötrafikförordningen även utanför Sveriges sjöterri- torium, om detta inte strider mot tillämplig lag i främmande stat. De internationella sjövägsreglerna och sjötrafikförordningen kan alltså gälla även för trafik med svenskt fartyg utanför Sveriges sjö- territorium och svensk ekonomisk zon. Den fjärde punkten erinrar om att också vattenföroreningslagen och vattenföroreningsförordningen innehåller bestämmelser som sträcker ut lagens tillämpningsområde utanför det svenska sjöterri- (se 2 kap. 2 § lagen och 2 kap. 5 § förordningen). I vatten- föroreningslagen finns särskilda bestämmelser om olagliga utsläpp av olja m.m. som innebär att kan ingripa mot så- dana utsläpp även i svensk ekonomisk zon och i . Utöver vad som sägs i lagen föreskrivs i förordningen att fartyg inte får släppa ut olja inom inre vatten, territorialhav eller ekono- misk zon som tillhör en annan medlemsstat i EU samt vidare att fartyg inte får släppa ut olja på det fria havet. Svenska fartyg får inte heller släppa ut olja inom specialområden, t.ex. Antarktisområdet. Den allmänna motiveringen till paragrafen finns i avsnitt 16.6. 1TP PT Det utvidgade tillämpningsområdet följer av artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk (grundförord- ningen). Särskilda bestämmelser om ingripanden mot utländska fartyg Paragrafen innehåller en erinran om att allmänt erkända folkrätts- liga grundsatser alltid ska beaktas vid ingripanden mot utländska fartyg. Två viktiga principer, som begränsar möjligheten att ingripa mot utländska fartyg, är utländska statsfartygs immunitet och fartygs allmänna rätt till oskadlig genomfart. Oavsett vad som i övrigt föreskrivs i lagen hindrar således immuniteten i vissa fall varje typ av ingripande, se bl.a. lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Vidare måste en kustbevakningstjänsteman som avser att ingripa mot ett utländskt fartyg beakta att fartyg som bär en annan stats flagg har rätt till oskadlig genomfart av svenskt territorialhav. Även när det gäller brott och frågan om det föreligger svensk domsrätt enligt 2 kap. måste man skilja mellan å ena sidan svenska och å andra sidan utländska fartyg. Myndigheterna kan alltid ingripa mot svenska fartyg. Den rätten omfattar även svenska statsfartyg, eftersom deras immunitet enbart gäller i för- hållande till andra stater och dess myndigheter. Rätten att ingripa mot svenska fartyg gäller även utanför svenskt sjöterritorium, så länge ingripandet inte inkräktar på en annan stats rättigheter. I vilken utsträckning det är möjligt att ingripa mot utländska fartyg beror på om brottet har begåtts på svenskt eller utländskt territorium. Vid brott på svenskt sjöterritorium har alltid domsrätt, oavsett vilken flagg fartyget bär eller vilken nationalitet besättningen har (2 kap. 1 § ). och en kustbevakningstjänsteman kan således i princip alltid, om inte immunitetsreglerna aktualiseras, ingripa mot utländska fartyg som befinner sig i svenska hamnar eller på annat svenskt inre vatten. När ett brott har begåtts utanför det svenska sjöterritoriet, men 2 kap. 3 § denna lag är tillämplig, kan en kustbevakningstjänsteman alltid ingripa mot svenska medborgare och svenskflaggade fartyg, om brottet har begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon annan som tillhörde besättningen på fartyget eller om rätten att ingripa följer av en sådan överenskommelse som anges i 3 § 2. I fråga om fartyg som befinner sig i svenskt territorialhav reg- leras omfattningen av den svenska verkställande jurisdiktionen över utländska fartyg av i första hand havsrättskonventionen. rättsliga regleringen ger rätt att ingripa t.ex. om ett utländskt fartyg deltar i ombordtagning eller avlämning av handelsvaror, kontanta penningmedel eller personer på ett sätt som strider mot svensk lag- stiftning inom ett begränsat antal rättsområden och lugn, ordning och säkerhet störs i enlighet med vad som preciseras i konven- tionen. De rättsområden som omfattas är tull, skatt, invandring och hälsovård (artikel ). Det föreskrivs också en rätt att ingripa t.ex. om ett utländskt fartyg bedriver fiske i svenskt terri- torialhav (artikel 19.2 i). Det förutsätter att det inte finns någon konventionsreglering som tillåter sådant fiske. Vidare är det tillåtet att ingripa som ett led i narkotikabekämpning. En kustbevaknings- tjänsteman kan, om det utländska fartygets genomfart inte kan anses som oskadlig, – under förutsättning att det finns svensk juris- diktion – ha rätt att i svenskt territorialhav ingripa mot det ut- ländska fartyget och eventuellt gripa personer ombord på detta, eller genomföra en undersökning i anledning av brottet. Vidare kan ett sådant ingripande ske på begäran av fartygets befälhavare eller flaggstatens myndigheter. Däremot kan det uppstå situationer där det saknas svensk domsrätt om en kustbevakningstjänsteman in- griper mot ett brott på ett utländskt fartyg och gärningsmannen är utländsk medborgare (som inte heller efter brottet blivit svensk medborgare eller bosatt sig här). I praktiken kan detta t.ex. inne- bära att brott begångna av en utländsk medborgare på en plattform i svensk ekonomisk zon, vilken är att betrakta som ett fartyg, inte kan lagföras här i landet. Mycket grova brott omfattas dock av svensk jurisdiktion även om de har begåtts av utlänningar. Detta gäller brott med fängelse eller däröver i straffskalan (2 kap. 3 § 7 ). Det innebär att om en utländsk medborgare skulle göra sig skyldig till exempelvis mord, dråp, människorov, grov mordbrand eller terroristbrott, kan brottet lagföras enligt svensk lag och vid svensk domstol. Konsekvenserna av detta är att en kustbevakningstjänsteman i viss utsträckning kan ingripa i svensk ekonomisk zon med stöd av bestämmelserna i denna lag även mot en utländsk medborgare eller mot ett fartyg som bär annan stats flagg. Den folkrättsliga utgångspunkten är att alla stater har rätt att använda det fria havet (jfr artikel 87 i havsrättskonventionen). Det innebär att en kustbevakningstjänsteman får borda och vidta åtgär- der mot ett utländskt fartyg på det fria havet endast om det finns skälig anledning att misstänka att det används för sjöröveri, slav- handel eller s.k. otillåten utsändning. Detsamma gäller bl.a. om fartyget saknar eller förmodas sakna nationalitet (artikel 99 ff.). Enligt 2 kap. 3 § 5 kan ett brott som har begåtts på det fria havet grunda behörighet för svensk domstol, om brottet har förövats mot en svensk medborgare, en svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot en utlänning med hemvist i . En annan reglering som bygger på folkrättsliga principer, och som begränsar möjligheterna att tillämpa svensk lagstiftning, är lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg (begränsnings- lagen). Om ett brott mot bestämmelser om förebyggande, begräns- ning och kontroll av förorening av den miljön begås på ett fartyg registrerat i en främmande stat när detta befinner sig utanför svenskt inre vatten framgår av 2 § begränsningslagen att strängare straff än böter inte får dömas ut. Detta gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i territorialhavet. Regeln återspeglas i 4 kap. 9 § andra stycket denna lag. Lagen inne- håller också en särskild preskriptionsregel. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 16.6. Paragrafen reglerar när lagen är tillämplig vid brottsbekämpning, ordningshållning eller kontroll och tillsyn som sker på land. Den utgör ett undantag från huvudregeln i 1 och 2 §§, som avgränsar geografiska verksamhetsområde till vissa vatten- områden. Punkterna 1 och 2 tar sikte på själv- ständiga uppdrag. Punkten 3 gäller enbart när myndigheten i ett enskilt fall biträder en annan myndighet. Enligt den första punkten sträcks lagens tillämpningsområde ut till att gälla på land i de fall detta följer av en särskild författning. Ett exempel är lagen (2006:263) om transport av farligt gods. Med stöd av den lagen övervakar transport av farligt gods huvudsakligen inom hamnars landområden. både utövar tillsyn enligt lagen och kan ingripa mot brott mot lagen. Ett annat exempel är den föreslagna lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleri som träder i kraft (se prop. 2007/08:53). Bestämmelsen kan också aktualiseras t.ex. när med stöd av utlänningslagen (2005:716) kontrollerar passhandlingar av och i anslutning till sjötrafiken. Det framgår av respektive författning och tillämpningsbestämmelserna till dessa i vilken utsträckning verksamhet får bedrivas på land. En annan kategori av bestämmelser som omfattas av första punkten är de processuella reglerna om rätten att inleda och be- driva förundersökning. Genom dessa har upp- gifter som i många fall enbart kan utföras på land. Som exempel kan nämnas att och förundersökningskungörel- sens allmänna regler om när, var och hur förhör ska hållas kan innebära att man måste välja en förhörsplats i land. Ett annat exem- pel är delgivning som givetvis måste ske där personen befinner sig. Vidare förutsätter viss typ av övervakning att kustbevaknings- tjänstemän kan gå i land på öar och skär. Man måste t.ex. kunna kontrollera om en båt som påträffas inom ett fågelskyddsområde är övergiven eller om det finns personer i land som har överträtt ett förbud mot landstigning. Likaså måste en kustbevakningstjänste- man kunna gå i land för att kontrollera att det inte finns spår av annan otillåten verksamhet inom sådana områden eller gå i land på en ö för att kontrollera passagerna på en utländsk båt som ligger förtöjd. Den andra punkten gäller enbart för kontroll- och tillsynsverksamhet. I de fall där det geografiska området till följd av en författningsenlig överenskommelse med annan myndig- het också omfattar land får eller en kustbevak- ningstjänsteman utöva myndighet även på de landområden som särskilt anges. Punkten är tillämplig exempelvis om be- gär medverkan vid tullkontroll på annan plats än i ett hamnområde eller om begär biträde med viss fiskerikontroll i land. Kravet på att det ska finnas stöd i författning för Kustbevak- ningens medverkan har tillkommit för att markera att lagens be- fogenheter gäller endast i de situationer där statsmakterna har angett att får utöva viss typ av kontroll. Den tredje punkten omfattar biträde åt annan myndighet med en viss åtgärd. En grundläggande förutsättning är att det är fråga om sådant biträde som regleras i denna lag eller annan författning. Den närmare avgränsningen av uppdraget är helt beroende av dels verksamhetsområdet för den myndighet som Kust- bevakningen biträder, dels åtgärden som myndigheten har begärt biträde med. får inte gå utöver någondera av dessa. Med annan myndighet avses inte enbart brottsbekämpande myndigheter, dvs. polismyndigheter, eller åklagare, utan även andra myndigheter som t.ex. och . Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 16.7 och beträffande biträde åt en annan myndighet också till viss del i avsnitt 17.7. Paragrafen reglerar sådana ingripanden mot brott som påbörjas eller avslutas på land. Enligt punkten 1 är det en förutsättning att den händelse som ligger till grund för ingripandet omfattas av lagens geografiska verksamhetsområde såsom detta avgränsas i 1–4 §§. För att para- grafen ska vara tillämplig krävs vidare, enligt punkten 2, att det är fråga om brott som omfattas av bilagan till lagen. Båda förut- sättningarna ska vara uppfyllda. Bestämmelsen tar sikte på de situationer där det är nödvändigt att ta med en uppgift i land för att kunna fullgöra den. En sådan situation kan vara att hålla förhör med någon som från en brygga har iakttagit ett brott. Bestämmelsen är också tillämplig om en uppgift av säkerhetsskäl bör utföras i land i stället för på ett fartyg. Som exempel kan nämnas hastighetsmätning med laser, där det ibland kan vara lämpligare att mäta från land ut mot vattnet om hastighetsbegränsningen t.ex. avser en trång passage. Bestämmelsen kan också tillämpas om ett ingripande påbörjas till sjöss, t.ex. om föraren av en båt ertappas med att köra för fort, men denne flyr upp på land för att undkomma kustbevaknings- tjänstemännen. Om den misstänkte förföljs utan avbrott kan in- gripandet ske med stöd av denna bestämmelse. Ingripandet kan i annat fall eventuellt aktualisera en tillämpning av bestämmelsen i 4 kap. 20 § och ger då en kustbevakningstjänsteman rätt att ingripa som biträde åt annan myndighet om ett beslut inte utan väsentlig olägenhet kan avvaktas. Paragrafen ger däremot inte något stöd för att bedriva fysisk spaningsverksamhet på land eller för att utföra allmänt brottsföre- byggande arbete på landområden. Denna begränsning följer av att rätten att påbörja eller avsluta ett ingripande på land har knutits till att en viss händelse inträffar inom det geografiska verksamhets- området till sjöss (inom eller utanför svenskt sjöterritorium). Paragrafen ger heller inte stöd för verksamhet som inte syftar till ett ingripande mot eller utredning av ett konkret brott. Bestäm- melsen hindrar dock inte från att bedriva under- rättelseverksamhet eller vad som brukar kallas inre spaning. I likhet med en polisman eller tulltjänsteman har, som tidigare nämnts, en kustbevakningstjänsteman inte några rättsliga befogenheter vid så- dan verksamhet. Av punkten 2 följer att bestämmelsen inte gäller vid kontroll och tillsyn. I vilken utsträckning en kustbevakningstjänsteman har rätt att ingripa på land i sådan verksamhet regleras i den författning som ligger till grund för kontrollen, se kommentaren till 6 § 2 och 6 kap. 6 §. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 16.7. 3 kap. Allmänna bestämmelser Allmänna principer för ingripanden Paragrafen reglerar de allmänna principer som ska beaktas vid all brottsbekämpande och ordningshållande verksamhet som utförs med stöd av lagen. Bestämmelsen har utformats efter mönster av 8 § polislagen (1984:387). I 6 kap. 1 § finns en motsvarande bestäm- melse om krav på proportionalitet vid kontroll och tillsyn. I första stycket kommer legalitets-, behovs- och proportionali- tetsprinciperna till uttryck. En kustbevakningstjänsteman är alltid, inför varje typ av åtgärd, skyldig att ta ställning till – förutom att ingripandet är författningsenligt – dels om den tilltänkta åtgärden är nödvändig, dels att de skador och olägenheter som ingripandet kan medföra för ett motstående intresse inte står i missförhållande till syftet med ingripandet. Behovet av åtgärden ska således vägas mot de nackdelar denna kan ha för enskilda. Proportionalitets- principen är framför allt viktig vid verkställigheten av en beslutad åtgärd och får särskilt stor betydelse när en tjänsteman använder tvångsmedel. När en kustbevakningstjänsteman ska verkställa en tvångsåtgärd som någon annan har beslutat, är han eller hon skyl- dig att ta ställning till om åtgärden kan genomföras på det sätt som har planerats och att, om så inte är fallet, samråda med besluts- fattaren. I andra stycket tydliggörs att det första stycket i paragrafen inte kan åberopas som en självständig grund för ingripanden som be- gränsar medborgarnas fri- och rättigheter enligt regeringsformen. En kustbevakningstjänsteman måste ha ett direkt författningsstöd för ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som anges i 2 kap. regeringsformen. Dessa fri- och rättigheter omfattar bl.a. skydd mot kroppsvisitation, husrann- sakan och liknande intrång samt skydd mot frihetsberövande och andra inskränkningar i rörelsefriheten. Det innebär t.ex. att ett omhändertagande måste ha ett klart och tydligt stöd i denna lag eller i annan författning och dessutom, enligt första stycket, före- gås av en prövning av om ingripandet, såväl beslutet som verk- ställigheten, står i överensstämmelse med de allmänna principerna. Den allmänna motiveringen till paragrafen finns i avsnitt 19.3. Medel för att genomföra en tjänsteåtgärd Denna paragraf, som reglerar en kustbevakningstjänstemans rätt att använda våld i tjänsteutövningen, överensstämmer i sak med en polismans rätt att enligt 10 § polislagen utöva våld för de angivna ändamålen. Rättspraxis och uttalanden angående den paragrafen kan ge vägledning för tillämpningen även av denna bestämmelse. Paragrafen utgår från att våld får tillgripas när detta ingår som ett nödvändigt led i tjänsteutövningen, om det inte finns några alternativa medel och det med hänsyn till omständigheterna är för- svarligt. Våldet kan riktas både mot person och mot egendom. Det kan röra sig om lättare eller kraftigare beröring av annan med händer, fötter eller hela kroppen, t.ex. knuffande, ryckande i eller fasthållande av någon. Som våld räknas t.ex. också en åtgärd som består i att man griper tag i någons hals eller att man fattar tag i en persons händer och käke för att framtvinga eller förhindra att han handlar på ett visst sätt (jfr JO 1993/94 s. 148 och 1998/99 s. 107). I första stycket preciseras i ett antal punkter rätten att använda våld. Punkterna 1–4 motsvarar vad som gäller för en kust- bevakningstjänsteman medan punkterna 5 och 6 är nya. Enligt punkten 1 får våld användas om kustbevakningstjänste- mannen möts med våld eller hot om våld. Det vanligaste torde vara att personen tar till våld för att undkomma eller hotar med fysiskt våld genom att rikta ett vapen eller annat tillhygge mot tjänste- mannen. Ett ingripande får grundas redan på ett befarat handlande. Kustbevakningstjänstemannen har alltså rätt att ingripa om han eller hon utsätts för enbart verbalt hot om våld. Det krävs inte att tjänsteåtgärden ska vara av visst slag. Det är därför i och för sig möjligt att undantagsvis använda våld när ett uppdrag som annars inte får genomföras tvångsvis ska utföras, t.ex. om en kustbevakningstjänsteman genomför ett delgivningsuppdrag. Punkten 2 reglerar våldsanvändning vid laga frihetsberövande. Därmed avses inte bara gripande utan även omhändertagande. Våld får användas dels om personen försöker undkomma utan att ta till våld, t.ex. springer från platsen, dels när tjänstemannen annars möts av motstånd när frihetsberövandet ska verkställas. Rätten att använda våld enligt denna punkt avser inte i första hand situationer där någon gör motstånd med våld, eftersom en kustbevakningstjänsteman då har rätt att använda våld redan med stöd av punkten 1. Vad som närmast åsyftas är s.k. passivt motstånd, bestående i att någon som ska omhändertas spjärnar emot eller genom sin kroppstyngd omöjliggör för kustbevakningstjänstemannen att verkställa omhändertagandet (prop. 1983/84:111 s. 94 och 97). Rätten att använda våld gäller inte enbart motstånd från den som ska omhändertas, utan också om det är en tredje person som hindrar verkställandet av ett omhändertagande eller annat frihetsberövande. En förutsättning för att en kustbevakningstjänsteman ska kunna använda våld är att denne möts av motstånd. Detta innebär att motståndet måste ha manifesterats på något sätt. Enbart ett befarat motstånd ger inte rätt att utöva våld med stöd av bestämmelsen (se JO 1998/99 s. 107). Punkten 3 reglerar rätten att använda våld i en pågående eller överhängande situation av nödkaraktär. Bestämmelsen förutsätter inte att kustbevakningstjänstemannen möts av våld eller motstånd. Det som i en nödliknande situation kan aktualisera våldsanvänd- ning är behovet av att avvärja en straffbelagd handling eller fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön. Våld kan mycket sällan bli aktuellt vid fara som inte riktar sig mot någon person. Punkten kan t.ex. aktualiseras om en kustbevakningstjänsteman under ett sjöövervakningsuppdrag uppmärksammar att en person ombord på en båt hotar en tredje person med ett skjutvapen och det inte föreligger en nödsituation. Så kan också vara fallet om en person hotar att begå självmord genom att spränga sin motorbåt i luften i en hamn, där det finns andra båtar, och kustbevaknings- tjänstemännen behöver ingripa med våld för att betvinga personen. Även en straffbar underlåtenhet, t.ex. vägran att avlägsna sig från ett fartyg trots uppmaningar från befälhavaren, kan aktualisera tillämpning av bestämmelsen.