sou · GVB37 · 2008-01-01 00:00:00 — Som framgått ovan kan inskrivningsmyndigheten i vissa fall enligt 19 kap. 16 § jordabalken höra sökanden eller annan person muntligen (jfr avsnitt 8.2.2). I fråga om kallelse till och utevaro från ett sådant sammanträde gäller för annan än sökanden bestämmel- serna i 18 och 20 §§ lagen om domstolsärenden, nedan ärende- lagen,. Detta innebär att eventuell utevaro inte hindrar att ärendet avgörs och att kallelsen skall innehålla upplysning om detta samt att kallelsen kan förenas med vite. Förvaltningslagen saknar bestämmelser som motsvarar de i 18 och 20 §§ ärendelagen. Med hänsyn till intresset av att skapa ändamålsenliga förutsättningar för en effektiv handläggning av inskrivningsärenden bör dock regleringen behållas i sak. Detta bör uppnås genom att saken regleras direkt i 19 kap. 16 § jordabalken. Härigenom blir också lagstiftningen mer överskådlig. förslag: Bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) om omprövning skall inte tillämpas vid behandling av inskrivningsärenden. Den ordning som gäller skall vara tillämplig även framöver. Vad gäller förvaltningslagen kan konstateras att en myndighet enligt 27 § har en omprövningsskyldighet i vissa situationer. Närmare bestämt krävs för att en omprövningsskyldighet skall föreligga att beslutet är uppenbart oriktigt, att omprövningen kan göras snabbt och enkelt samt att ändringen kan ske utan att det är till nackdel för någon enskild part. Vidare krävs att den som har överklagat beslutet inte begärt inhibition, att myndigheten inte har överlämnat handlingarna i ärendet till en högre instans och att det inte finns något annat särskilt skäl som talar mot att myndigheten ändrar beslutet. Om myndigheten själv ändrar beslutet så som klaganden begär skall enligt 28 § förvaltningslagen överklagandet förfalla. Om myndigheten å andra sidan inte ändrar på beslutet eller ändrar det på annat sätt än klaganden begär gäller överklagandet. I så fall skall myndigheten göra rättidsprövning och överlämna handlingarna i enlighet med 24 och 25 §§ förvaltningslagen. Det bör understrykas att regleringen i 27 § förvaltningslagen endast innebär att det ställs ett minimikrav på när en myndighet skall ompröva ett fattat beslut. Regleringen utgör alltså ingen begränsning av myndighetens befogenheter att göra omprövningar. Befogenheterna att göra omprövningar styrs i stället av de allmänna principer om förvaltningsbesluts rättskraft som har utvecklats i praxis. Som exempel på några huvudlinjer i dessa befogenheter kan nämnas att det anses att gynnande beslut endast kan återkallas under vissa förutsättningar och att avslagsbeslut inte binder myn- digheten för framtiden (jfr /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 315 ff.). I detta sammanhang bör även påpekas att det finns flera exempel på områden inom förvaltningen där det av specialförfattningar framgår att annat än vad som redovisats skall gälla. Detta inne- bär att det i en del fall inte finns någon möjlighet till omprövning, medan det i andra fall finns en särskild reglering i ämnet (jfr t. ex. 3 § lagen [2003:528] om företagsinteckning, 16 § 3 st. lagen [1976:839] om samt 4 och 6 kap. taxeringslagen [1990:324]). När det gäller inskrivningsmyndigheterna har dessa en skyldig- het att enligt 37 a § lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskriv- ningsmyndigheter ompröva vissa beslut om stämpelskatt. Villkoren är i stora delar desamma som i förvaltningslagen. Den skillnaden finns dock att det av regleringen framgår att omprövning får ske till nackdel för en enskild part, om parten lämnat sitt medgivande. Utöver det nu angivna har en inskrivningsmyndighet inte möjlighet att själv ändra ett fattat beslut i större utsträckning än vad bestämmelsen om rättelse enligt 19 kap. 22 § jordabalken medger. Som skäl för detta har anförts att beslut i inskrivnings- ärenden normalt, till skillnad från de flesta domstolsärenden, är av stor betydelse för den allmänna omsättningen. Intresset av att skydda ekonomiska intressen har, med undantag för vissa beslut om stämpelskatt, bedömts ha sådan tyngd att det inte bör vara tillåtet för en inskrivningsmyndighet att ompröva sina beslut (jfr 1999/2000:39 s. 116 och prop. 2004/2005:51 s. 29 f.). Bör möjligheten till omprövning av beslut utökas? Utgångspunkten vid bedömningen av om det är lämpligt att utöka möjligheterna för inskrivningsmyndigheten att själv ändra fattade inskrivningsbeslut bör vara vilka effekter detta kan få. Det förhållandet att inskrivningsverksamheten skall ingå i en förvalt- ningsmyndighet och inte längre bedrivas inom domstolsorganisa- tionen bör här inte tillmätas någon självständig betydelse. Som tidigare nämnts finns det också flera exempel på områden inom förvaltningen där omprövning alls inte är tillåtet. i belysning av detta finns anledning att understryka att utgångspunkten i 17 kap. jordabalken är att ansökan om inskriv- ning kan ge företräde framför konkurrerande förvärv av visst slag eller inteckning. Detta har särskild betydelse för det fallet att exempelvis en hovrätt undanröjt en inskrivningsmyndighets beslut att avslå en ansökan om inteckning och återförvisat inskrivnings- ärendet till ny handläggning. därefter bifaller ansökan får inteckningen företräde framför andra beviljade inteckningar som sökts efter denna. Att dessa bifallits tidigare förändrar inte den saken. Med andra ord kan en ändring av ett inskrivningsbeslut få stora negativa ekonomiska konsekvenser för tredje man på grund av dess tillbakaverkande kraft. Med tanke på detta talar starka skäl för att en sådan åtgärd endast bör kunna vidtas om en domstol bedömt att det ursprungliga beslutet skall undanröjas. Det kan inte heller anses vara en ändamålsenlig lösning att, i enlighet med vad som gäller beträffande stämpelskatt, införa en särskild reglering om att beslut kan ändras till nackdel för enskild part om parten medger det. Det torde i förekommande fall inte sällan bli fråga om att ta hänsyn till många parter, vilka kan se anledning att noga överväga sina ställningstaganden. Redan av det skälet finns det en stor risk för att det i allt fall inte blir fråga om ett snabbt och enkelt förfarande. Klart är vidare att ett beslut om avslag på en ansökan om inskrivning inte i sig hindrar att sökanden ger in en ny ansökan om samma sak. Om det inte inkommit några andra ansökningar om inskrivning kan sökanden på detta sätt bli försatt i samma läge som om beslutet om avslag inte hade fattats. Skulle inskrivningsmyndigheten i ett sådant fall uppmärksamma att det fattats ett uppenbart oriktigt beslut om avslag kan myndigheten givetvis informera sökanden om detta och att det finns möjlighet att hos domstolen återkalla sitt överklagande. Härigenom kan effekterna av ett uppenbart oriktigt beslut bli botade på ett snabbt och enkelt sätt. Det nu sagda gäller jämväl i fråga om beslut om att förklara en ansökan vilande. I detta fall blir det dock fråga om två expeditionsavgifter. I detta sammanhang finns även skäl att framhålla att antalet överklagade inskrivningsärenden är förhållandevis litet. Av uppgifter inhämtade från framgår att hovrätterna – har haft ungefär 150 ärenden (exklusive ärenden i vilka stämpelskatt beteck- nats som saken) avseende överklagade beslut av inskrivnings- myndigheterna. Behovet av att utöka möjligheten för en inskriv- ningsmyndighet att själv ändra ett fattat inskrivningsbeslut kan därför inte anses vara särskilt stort. Sammantaget kan konstateras att hänsynen till enskildas ekonomiska intressen alltjämt får anses väga tyngre än intresset av att utöka inskrivningsmyndighetens omprövningsskyldighet. bör därför i 19 kap. jordabalken införas en särskild reglering om att bestämmelserna i 27 och 28 §§ förvaltningslagen inte skall tillämpas. Den ordning som gäller kommer härigenom att vara tillämplig även framöver. 8.2.7Överklagande av inskrivningsmyndighetens beslut förslag: beslut enligt jordabalken och lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter skall få överklagas till tingsrätt. Avgörande för vilken tingsrätt som är rätt forum skall vara inom vilken domkrets fastigheten eller tomträtten är belägen. För överklagande till hovrätt skall prövningstillstånd krävas. Lagen (1996:242) om domstolsärenden skall tillämpas vid handlägg- ningen av ett överklagande. Allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol? Fördelningen av mål mellan de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna vilar ytterst på en hävdvunnen uppdelning mellan rättskipning och förvaltning. Efterhand som det inrättats allmänna förvaltningsdomstolar har överprövningen inom förvaltningen till stor del lagts hos dessa domstolar. Huvuddelen av målen vid de allmänna förvaltningsdomstolarna avser följaktligen överprövning av myndighetsbeslut (jfr SOU 1991:109 s. 209, SOU 1994:117 s. 33 ff. och SOU 1998:135 s. 78 f.). Med hänsyn till detta, och då utgångspunkten är att beslut i inskrivningsärenden skall överklagas till underrätt, talar mycket för att inskrivnings- myndighetens beslut bör få överklagas till länsrätt. En sådan ordning skulle också ligga i linje med huvudregeln i 22 a § förvaltningslagen (1986:223). Det finns emellertid flera områden inom förvaltningen där beslut enligt särskilda bestämmelser skall överklagas till tingsrätt. Som exempel kan nämnas ärenden enligt (överförmynda- ren) samt skuldsaneringslagen (2006:548) och utsökningsbalken (). Vidare kan nämnas att beslut i vissa ärenden om likvidation enligt aktiebolagslagen (2005:551) och lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar () skall överklagas till tingsrätt. Tingsrätt är också första överklagande- instans, trots att besluten fattas av förvaltningsmyndigheter, när det gäller inskrivnings- eller registerärenden enligt lagen (2003:528) om företagsinteckning, lagen (1955:227) om inskrivning av rätt till luftfartyg och sjölagen (1994:1009). Ärendenas civilrättsliga karak- tär och de betydande likheterna med ärenden angående inskrivning i fastigheter har anförts som skäl för denna ordning (jfr prop. 2000/01:88 s. 47 f. och prop. 2003/04:27 s. 69 f.). Vad gäller nu aktuella inskrivningsärenden kan förvisso sägas att prövningen i sådana ärenden i allt väsentligt är formell. Inskriv- ningsmyndigheten får som regel utgå från de förhållanden i sak som framgår av ingivna handlingar (jfr avsnitt 8.2.4). Oavsett detta får emellertid inskrivningsärendena anses ha en civilrättslig karaktär (jfr t. ex. NJA 1995 s. 178 och NJA 2002 s. 613). Vid prövningen av sådana ärenden blir det regelmässigt fråga om att tillämpa civilrättsliga regler. Vad exempelvis gäller en ansökan om lagfart innebär detta att inskrivningsmyndigheten skall granska bl. a. om formkravet i 4 kap. 1 § jordabalken är uppfyllt och att eventuell make eller sambo lämnat samtycke. I vissa undantagsfall kan även en beviljad lagfart leda till att ett annars ogiltigt förvärv blir giltigt. Om en make eller sambo exempelvis har sålt en fastighet utan nödvändigt samtycke men lagfart trots allt beviljats, kan makan respektive den andra sambon inte väcka talan om att få försäljningen förklarad ogiltig. Detta framgår av 7 kap. 9 § 2 st. respektive 25 § 2 st. sambolagen (2003:376). Av 17 och 18 kap. jordabalken följer jämväl att beslut i inskrivningsärenden förenat med god tro hos förvärvaren, rättighetsinnehavaren eller borgenären har en stor materiell betydelse. Övervägande skäl talar också mot att tillmäta det förhållandet att inskrivningsmyndigheten även fattar beslut om stämpelskatt någon avgörande betydelse i detta sammanhang. Till att börja med fattas inskrivningsmyndighetens beslut enligt jordabalken och lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter i ett och samma inskriv- ningsärende. Som huvudregel gäller också enligt 25 och 26 §§ sistnämnda lag att stämpelskattebeloppet skall fastställas av inskrivningsmyndigheten med att inskrivning beviljas. Att dela upp överprövningen så att tingsrätt prövar beslut rörande inskrivning och länsrätt beslut om stämpelskatt får därför anses vara mindre lämpligt. Vad gäller perioden – torde vidare kunna konstateras att inte mer än omkring hälften av det totala antalet ärenden (ungefär 300) hos hovrätterna avseende överklagade beslut från inskrivningsmyndigheterna avsåg stämpel- skatt. Detta framgår av uppgifter som lämnat angående hovrätternas beteckning av saken. Inskrivningsmyndig- heterna har också en omprövningsskyldighet enligt lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter när det gäller fastställande av skatt, efterbeskattning och återvinning (jfr prop. 2000/04:51 s. 29 f.). Behovet av att få ett beslut om stämpelskatt överprövat genom ett domstolsförfarande torde där- med inte vara lika stort som . Vid angivna förhållanden får det anses vara motiverat att ta fasta på att den reglering som styr inskrivningsförfarandet, oavsett att det i princip är fråga om en granskning av formell natur, i centrala delar svarar mot den civilrättsliga regleringen. Om inskrivnings- myndighetens beslut skall få överklagas till länsrätt kommer det också att medföra två prejudikatinstanser i frågor om vad som exempelvis utgör ett giltigt köp enligt 4 kap. 1 och 4 §§ jorda- balken. Sådana frågor kan prövas såväl i ett inskrivningsärende som i ett tvistemål. Att skapa en ordning med två prejudikatinstanser i förevarande fall kan knappast bedömas vara ändamålsenligt. Sammantaget får det anses att den principiella utgångspunkten vad gäller fördelning av mål mellan allmänna domstolar och all- männa förvaltningsdomstolar inte i sig utgör ett tillräckligt skäl för att inskrivningsmyndighetens beslut skall få överklagas till länsrätt. En reform som innebär att inskrivningsmyndighetens beslut skall få överklagas till tingsrätt medför inte heller att de allmänna förvaltningsdomstolarnas nuvarande kompetensområde blir redu- cerat. Som framgått ovan är vidare en sådan ordning väl förenlig med vad som gäller beträffande andra typer av inskrivnings- eller registerärenden. Slutsatsen blir därför att inskrivningsmyndighetens beslut enligt jordabalken och lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter bör få överklagas till tingsrätt. Nedan behandlas närmare frågorna om forum och reglerna om förfarandet vid överklagande. Vad gäller överprövningen av inskrivningsmyndighetens beslut enligt jordabalken kan dessa inte anses ha sådan karaktär att det finns skäl att låta endast en tingsrätt vara överklagandeinstans. Överprövningen bör alltså spridas ut på flera tingsrätter. Ett alternativ är att beslut får överklagas till den tingsrätt där sökanden i inskrivningsärendet har sin hemvist. Ett annat alternativ är att beslut får överklagas till den tingsrätt inom vars domkrets fastig- heten eller tomträtten är belägen. Slutligen är ett tredje alternativ att beslut får överklagas till någon av de sju tingsrätter där det finns inskrivningsmyndighet. Allmänt sett bör forumbestämmelserna vara så enkla som möjligt att tillämpa. Det får vidare anses vara värdefullt om dessa bestämmelser ger förutsättningar för att skapa en jämn och förutsägbar tillströmning av överklaganden till tingsrätterna. Ett alternativ som innebär att utformningen av inskrivningsmyndig- hetens organisation blir styrande för vad som skall vara rätt forum vid överklagande är därför inte att föredra. Det får i stället anses vara mest ändamålsenligt att välja alternativet som innebär att inskrivningsmyndighetens beslut får överklagas till den tingsrätt inom vars domkrets fastigheten eller tomträtten är belägen. Med hänsyn till vad som anges i direktiven (jfr avsnitt 1.1) bör det vidare införas en bestämmelse om att prövningstillstånd krävs vid överklagande hos hovrätt. Förutom denna ändring behöver det också göras vissa redaktionella ändringar till följd av att inskriv- ningsmyndighetens beslut skall få överklagas till tingsrätt. Utöver de nu föreslagna åtgärderna kan det emellertid inte anses vara motiverat att i detta sammanhang föreslå några ändringar av de nuvarande bestämmelserna om förfarandet vid överklagande. Beslut enligt lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter Enligt 38 och 39 §§ lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndig- heter överklagas inskrivningsmyndighets beslut till hovrätt. Som redan framgått måste det emellertid anses ligga ett värde i att inskrivningsmyndighetens beslut enligt jordabalken och nyss- nämnda lag får överklagas till samma domstol, eftersom båda typerna av beslut fattas inom ramen för samma inskrivnings- förfarande. Samma forumbestämmelser bör därför gälla för dessa kategorier av beslut. I och med att tingsrätt skall överpröva inskrivningsmyndig- hetens stämpelskattebeslut finns vidare anledning att ändra över- klagandereglerna efter förebild av vad som gäller beträffande bl. Detta innebär att ärendelagens, i stället för , regler skall tillämpas på handläggningen av ett överklagande och att prövningstillstånd skall gälla i hovrätt. Vidare skall den klagotid som anges i 19 kap. 34 § jordabalken tillämpas vid överklagande, om inget annat följer av 39 § lagen om stämpel- skatt vid inskrivningsmyndigheter. Genom den nu föreslagna ordningen får de ifrågavarande över- klagandereglerna anses bli mer överskådliga i stort. Vid handlägg- ningen av överklaganden från inskrivningsmyndigheten kommer alltså endast lagen om domstolsärenden att vara tillämplig. förslag: Regeringen skall få bemyndigande att meddela föreskrifter när det gäller expeditionsavgift. Sådan av- gift skall utgå i samma omfattning som . Regleringen skall dock flyttas från förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna till inskrivningsförordningen (2000:309). Beslut om expeditionsavgift skall vidare få överklagas till Skatte- verket i stället för till . Det förhållandet att inskrivningsverksamheten skall bedrivas i en inskrivningsmyndighet som ingår i utgör inte i sig skäl för att ändra på i vilka fall expeditionsavgift skall utgå. Däremot kan det med hänsyn till 8 kap. 3 § regeringsformen finnas skäl att i 19 kap. jordabalken införa ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om expeditionsavgift. Som en jämförelse kan nämnas att ett sådant bemyndigande finns i 2 kap. 2 § lagen (2003:528) om företagsinteckning (jfr prop. 2000/01:88 s. 54 f.). När det sedan gäller förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna kan konstateras att den omfattar expeditioner hos såväl domstolarna och inskrivningsmyndigheterna som Lantmäteri- verket. Eftersom inskrivningsmyndigheterna helt skall avskiljas från domstolsorganisationen finns det dock skäl att i huvudsak flytta över den nuvarande regleringen om expeditionsavgifter till inskrivningsförordningen. Härigenom blir regleringen om expedi- tionsavgifter hos inskrivningsmyndigheten mer överskådlig. Vad gäller frågan om forum för överklagande av beslut om expeditionsavgift bör ersätta Att välja framstår som naturligt då inskrivningsmyndigheten inte skall ingå i domstolsorganisationen och beslut enligt avgiftsförordningen (1992:191) kan överklagas till detta verk (jfr Ds B 1980:7 s. 195 f.). På detta sätt blir Domstols- verkets uppgifter enligt förordningen om avgifter vid de allmänna domstolarna renodlade till att endast avse domstolarna. 8.2.9Vissa ärenden om dödande av förkommen handling och inteckning förslag: Forumbestämmelserna i lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling skall ändras i fråga om dels pantbrev eller vilandebevis på grund av inteckning i fastighet eller tomträtt, dels inteckning i fastighet eller tomt- rätt. I dessa fall skall ansökningen göras hos tingsrätten i den ort där inskrivningsmyndigheten har ett inskrivningskontor inom vars verksamhetsområde fastigheten är belägen. Om ett pantbrev eller ett vilandebevis som avser inteckning i fastighet eller tomträtt förstörts eller kommit bort kan man ansöka om dödande av handlingen hos den tingsrätt där den inskrivnings- myndighet finns inom vars verksamhetsområde fastigheten är belägen. Detsamma gäller i fråga om dödande av inteckning i fastighet eller tomträtt. Forumbestämmelserna finns i 2 och 13 §§ lagen om dödande av förkommen handling. Eftersom inskrivningsverksamheten skall avskiljas från de aktu- ella tingsrätterna kan de nämnda forumbestämmelserna inte finnas kvar. I det läget framstår det som mest ändamålsenligt att flytta över handläggningen av ifrågavarande ärenden om dödande av pantbrev, vilandebevis och inteckning till inskrivningsmyndig- heten. Sådana ärenden har ett starkt samband med nuvarande inskrivningsmyndigheters handläggning. Exempelvis skall inskriv- ningsmyndigheten anteckna såväl ansökan som tingsrättens slutliga beslut i fastighetsregistrets inskrivningsdel. En inteckning kan inte heller dödas genom tingsrättens beslut. Tingsrättens beslut innebär endast att inteckningen efter särskild ansökan hos inskrivnings- myndigheten får dödas. Vid övervägande av en sådan reform bör emellertid också tas hänsyn till att lagen om dödande av förkommen handling inne- håller bestämmelser om dödande av bl. och inteckning i skepp och att även ansökningar därom handläggs av tingsrätt. När det gäller dödande av förkommen handling finns det vidare en generell möjlighet för tingsrätt att hålla förhör under sanningsförsäkran med sökanden. Mot angiven bakgrund talar övervägande skäl för att det bör göras en samlad bedömning av i vad mån ärenden om dödande av förkommen handling och inteckning bör flyttas till förvaltnings- myndighet. En särskild utredare arbetar också med att utreda förutsättningarna för och lämpligheten av att till förvaltnings- myndighet flytta över handläggningen av sådana ärenden som enligt nuvarande ordning handläggs av tingsrätt som första instans (jfr Ju 2005:124). Utredaren skall redovisa sitt uppdrag . De nu aktuella ärendetyperna bör därför tills vidare handläggas i tingsrätt. Lämpligen bör de ifrågavarande forumbestämmelserna ändras så att det framgår att ansökningen skall göras hos tings- rätten i den ort där inskrivningsmyndigheten har ett inskrivnings- kontor inom vars verksamhetsområde fastigheten är belägen. bedömning: Det förhållandet att inskriv- ningsverksamheten skall avskiljas från domstolsorganisationen utgör inte skäl för att ändra i förordningen (2001:100) om den officiella statistiken. I och med att inskrivningsverksamheten inte längre skall bedrivas inom domstolsorganisationen bör som tidigare föreslagits bestäm- melserna om rapporteringen om denna verksamhet till rättsstatiken slopas (jfr avsnitt 8.1.5). En konsekvens av att inskrivningsverksamheten avskiljs från domstolsorganisationen blir emellertid också att verksamheten som sådan inte kommer att omfattas av förordningen om den officiella statistiken. Enligt denna förordning skall domstolarnas verksamhet ingå i den officiella statistiken. är statistikansvarig myndighet och bestämmer statistikens omfattning och innehåll. redovisas antalet inkomna ärenden hos inskriv- ningsmyndigheterna som officiell statistik av . Redovisningen är uppdelad på lagfartsärenden, inteckningsärenden, gravations- och äganderättsbevis samt övriga ärenden. Den officiella statistik som redovisas när det gäller inskrivnings- verksamheten kan inte anses vara särskilt detaljerad. Det kan förutsättas att denna statistik under alla förhållanden kommer att tas fram av . Härtill skall läggas att förordningen om den officiella statistiken omfattar uppgifter om fastighetspriser och lagfarter. Sammantaget kan det därför inte anses vara motiverat att särskilt föreskriva att denna förordning skall omfatta inskrivningsmyndighetens verksamhet. förslag: Författningsförslagen skall träda i kraft . Vid överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet skall äldre bestämmelser tillämpas. I fråga om ikraftträdandet kan konstateras att regeringen gav i uppdrag att tillsammans med förbereda överflyttningen av huvudmannaskapet för inskrivningsverksamheten till . Regeringen uttalade därvid att verken vid sina förberedelser skulle utgå från att verksamheten skall flyttas över (jfr M2006/2116/Bo). Det har inte framkommit något under denna utredning som ger anledning att frångå detta datum.