sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Efter den tidpunkten får en part åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis endast om parten gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åbe- ropa omständigheten eller beviset tidigare eller målets prövning inte fördröjs i någon väsentlig mån om åberopandet tillåts. Vid skiljeförfarande får skiljemännen avvisa erbjuden bevisning om det är motiverat med hänsyn till den tidpunkt då bevisningen åberopas. Normalt bör bevisning som kan vara av avgörande bety- delse dock inte avvisas utan att ett slutföreläggande med avseende på bevisningen har utfärdats.TPF46FPT I det alternativa förfarandet är det särskilt viktigt att målet kan handläggas snabbt och utan fördröjningar. Utredningen kan inte se något bärande skäl för att låta parterna hålla frågan om vilken be- visning som åberopas öppen i ett sent skede av processen. Mot den bakgrunden anser utredningen att det inte bör vara möjligt för parterna att under hela processens gång åberopa ny bevisning. Par- ter som företräds av juridiska ombud bör i allmänhet kunna planera sin processföring så att de kan ta ställning till vilken bevisning som 46TP PT , Skiljeförfarande s. 728 f. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande skall åberopas senast när de har tagit del av varandras respektive inledande skrift i förfarandet. En part som inte företräds av ombud kan emellertid behöva materiell processledning för att kunna av- göra vilken bevisning han eller hon skall lägga fram. I samband med telefonkonferensen kan det t.ex. ibland vara lämpligt för domaren att påpeka att en part har bevisbördan för en viss omständighet. Varierande förhållanden i fråga om parternas kunskap och de en- skilda tvisternas karaktär gör att det är svårt att ställa upp någon generell gräns för hur långt in i processen en uppgift om ny bevis- ning skall godtas. Den domare som handlägger tvisten är den som bör ha bäst möjligheter att avgöra när den tidpunkt är nådd då nå- gon ny bevisning inte bör få åberopas. Utredningen föreslår därför att rätten skall bestämma en viss tidpunkt då parterna senast skall ha avgett sina slutliga bevisuppgifter. Denna tidpunkt skall anges i tidsplanen. En reglering av det slag som föreslagits ovan aktualiserar frågan om det bör finnas någon möjlighet att under vissa speciella om- ständigheter tillåta att ny bevisning åberopas efter att tidpunkten för slutlig bevisuppgift har passerat. Vid stupstocksföreläggande enligt gäller som tidigare nämnts ett undantag för situationer då en part anses ha haft giltig ursäkt att inte åberopa beviset tidigare. En giltig ursäkt kan t.ex. vara att det nya materialet blivit känt för parten först efter det att tidsfristen har gått ut, under förutsättning att parten redan före fristens utgång gjort rimliga un- dersökningar. Motsvarande ventil bör enligt utredningens mening införas även i det alternativa förfarandet. Undantagsregeln bör tol- kas restriktivt. 10.9.4Skriftliga berättelser i bevissyfte Att muntlig bevisning åberopas medför alltid att det måste hållas någon form av sammanträde under målets handläggning. Detta in- nebär att handläggningen av målet kan ta än om ett så- dant sammanträde kan undvikas. kan det vara svårt att hitta en tidpunkt som passar alla som skall vara närvarande vid samman- trädet. Som tidigare nämnts kan det ibland också vara förenat med svårigheter att få de personer som skall höras att inställa sig till för- hörstillfället. Den omständigheten att ett sammanträde hålls med- för också ökade kostnader för parterna. Det kan t.ex. bli fråga om resekostnader, kostnader för förlorad arbetsinkomst, samt kostna- Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande der för den tid det tar i anspråk för ett ombud att närvara vid sam- manträdet. Om ett mål kan handläggas helt och hållet skriftligen innebär det således besparingar i såväl tids- som kostnadshänse- ende. Ett sätt att undvika sammanträden är att i stället för muntligt förhör åberopa en skriftlig berättelse från den som gjort iakttagel- sen. Enligt 35 kap. 14 § får skriftliga berättelser i princip inte åberopas som bevis i en ordinär rättegång. Förbudet är dock försett med vissa undantag. När lagändringarna enligt reger- ingens proposition 2004/05:131 träder i kraft kommer förbudet att mjukas upp såvitt gäller tvistemål. En skriftlig berättelse skall då få åberopas som bevis, om parterna godtar det och det inte är uppen- bart olämpligt. I mål och ärenden som handläggs t.ex. enligt reg- lerna i förvaltningsprocesslagen och ärendelagen är det redan nu tillåtet att åberopa skriftliga berättelser. Nackdelen med en skriftlig berättelse är att den som regel har ett lägre bevisvärde än ett förhör som hålls inför rätten. Ett uttrycks- sätt som illustrerar saken väl är papper rodnar inte. Den som lämnar oriktiga uppgifter i en skriftlig berättelse riskerar inte heller samma straff som den som lämnar oriktiga uppgifter muntligen under ed. För mened är straffet fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse (15 kap. 1 § ). Den brottsrubricering som kan bli aktuell om någon lämnar oriktiga uppgifter om annat än egna angelägenheter i en skriftlig vittnesberättelse är osant intygande (15 kap. 11 § ). Straffskalan för detta brott är böter eller fängelse . Om brottet är grovt är straffet fängelse i högst . Såväl skiljedomsutredningen som rättegångsutredning drog slutsatsen att en skriftlig berättelse i allmänhet utgör ett så svagt bevis att parter avhåller sig från att åberopa den.TPF47FPT Det bör dock påpekas att även skriftliga berättelser kan ha olika högt bevis- värde. En klar och tydlig berättelse som har upprättats av en person vars trovärdighet det inte finns anledning att ifrågasätta har natur- ligtvis högre bevisvärde än en ofullständig redogörelse som ned- tecknats av en part närstående person. Andra faktorer som inverkar på parternas vilja att åberopa skriftliga berättelser är hur stor bety- delse det som skall bevisas har för utgången av tvisten, samt vilken bevisning motparten åberopar. 47TP PT SOU 1995:65 s. 169 och SOU 2001:103 s. 247. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande finns det anledning att anta att parter kan vara intresserade av möj- ligheten att åberopa skriftliga berättelser i syfte att hålla kostna- derna och tidsåtgången nere genom en helt och hållet skriftlig handläggning. Tillåtandet av skriftliga berättelser kan emellertid få konsekven- ser också för motparten eftersom han eller hon kan förlora möjlig- heten att ställa motfrågor till den som avgett berättelsen. Av den anledningen har man i den tidigare nämnda propositionen angett att skriftliga berättelser enligt skall få åberopas endast om parterna godtar det. I enlighet med principen om det bästa bevismaterialet finns det nämligen inte möjlighet att kalla in ett vittne endast i syfte att ställa kompletterande frågor i anledning av en skriftlig vittnesberättelse. Principen innebär att om en och samma kunskapskälla utan svårighet kan utnyttjas på flera olika sätt, så skall det bevismedel användas som medför den säkraste be- visningen. Finns vittnet på plats skall han eller hon således lämna hela sin berättelse muntligen. När det gäller dispositiva tvistemål gör sig emellertid dessa hänsyn inte lika starkt gällande. Som tidi- gare påpekats är det parterna som bär ansvaret för bevisningen och parterna bör ha möjlighet att i betydande mån förfoga över proces- sen. I åläggs parterna regelmässigt att utbyta vittnesberät- telser, s.k. witness statements. Vid huvudförhandlingen används dessa berättelser som huvudbevisning. Om vittnet hörs sker detta huvudsakligen i kompletterande syfte eller för att motparten skall få ställa motfrågor till vittnet. Utredningen kan se flera fördelar med denna modell. I många fall innebär det att vittnet inte alls be- höver höras och ett sammanträde kan då undvikas. Om ett förhör behövs för att komplettera uppgifterna i vittnesberättelsen eller för att motparten skall få ställa motfrågor till vittnet kan tidsåtgången för förhöret förväntas bli avsevärt mindre än den annars skulle ha blivit. Utredningen anser därför att det bör vara möjligt för en part att åberopa en skriftlig berättelse från ett vittne eller en annan för- hörsperson och att kombinera denna med ett kortare förhör med personen i kompletterande syfte. Den part som vill ha möjlighet att ställa frågor till en person i anledning av en skriftlig berättelse bör således kunna åberopa ett kompletterande förhör med den perso- nen. Något krav på att parterna skall godkänna åberopandet av en skriftlig berättelse behövs då inte. Enligt den nya lydelsen av 35 kap. 14 § kom- mer, som en ytterligare förutsättning för att en skriftlig berättelse skall få åberopas vid handläggning enligt , krävas Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande att det inte är uppenbart olämpligt. Som exempel på en situation där en skriftlig berättelse inte bör tillåtas nämns det fallet att det kan antas att en part inte har förstått att en skriftlig berättelse kan ha ett avsevärt lägre bevisvärde än ett vittnesförhör inför rätten. Sådana situationer bör emellertid kunna undvikas genom att rätten, t.ex. vid telefonkonferensen, gör parterna uppmärksamma på de nackdelar i bevishänseende som kan vara förenade med att åberopa en skriftlig berättelse. Det är vidare som nämnts en viktig utgångs- punkt i dispositiva tvistemål att det är parterna som skall ha ansva- ret för vilken bevisning de vill åberopa och hur den skall läggas fram. Parterna får anses ha de bästa förutsättningarna att bedöma bevisningens betydelse utifrån målets beskaffenhet. Utredningen föreslår därför inte något krav på att en lämplighetsbedömning skall ske för att en skriftlig berättelse skall tillåtas i en snabbrätte- gång. Finner rätten i ett enskilt fall att det framstår som olämpligt att åberopa en skriftlig berättelse på grund av bevismedlets svaga bevisvärde bör rätten särskilt uppmärksamma parten på de svaghe- ter som generellt sett är förenade med sådan bevisning. Skriftliga berättelser kan också användas i ett tidigare skede av processen. Om en part får möjlighet att på ett tidigt stadium ta del av innehållet i den bevisning som motparten åberopar har han eller hon bättre förutsättningar att koncentrera sin egen bevisning till det väsentliga. Detta torde i många fall kunna leda till att process- materialet kan minskas. Att parterna får insyn i varandras bevissitu- ation kan också antas förbättra förutsättningarna för parterna att förlikas. Domaren kan t.ex. vid telefonkonferensen föreslå par- terna, som utan att kanske närmare har övervägt frågan vill åberopa vittnesförhör med ett antal personer, att låta vittnena nedteckna sina berättelser skriftligen och inge dessa till rätten. När parterna har tagit del av varandras åberopade berättelser kan de ta slutlig ställning till frågan om vittnena behöver höras eller inte. Vill mot- parten t.ex. få tillfälle att ställa frågor till vittnet eller behöver upp- gifterna i berättelsen klargöras eller kompletteras kan förhör ske endast i detta syfte. Om något kompletterande förhör inte behövs kan målet i stället avgöras helt och hållet på det skriftliga materia- let. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande 10.9.5Möjlighet att avvisa bevisning Det alternativa förfarandet skall vara präglat av frivillighet och partsinflytande. Detta hindrar dock inte att rätten bör ha en möj- lighet att avvisa bevisning som är utan betydelse i målet eller som kan föras till avsevärt lägre kostnad och besvär. Syftet med förfa- randet, att det skall vara enkelt, billigt och snabbt, riskerar annars att förfelas. En sådan reglering finns för de ordinära tvistemålen i 35 kap. 7 § . Utredningen anser att denna be- stämmelse även bör tillämpas i alternativa förfarandet. Bevisning skall enligt utredningens förslag även kunna avvisas om den har åberopats . Utredningen har i avsnitt 10.9.3 fö- reslagit att rätten skall bestämma en viss tidpunkt då parterna se- nast skall ha avgett sina slutliga bevisuppgifter. Åberopar en part ny bevisning efter denna tidpunkt skall bevisningen avvisas, såvida inte parten gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åbe- ropa beviset tidigare. Som framgått i avsnitt 10.9.2 skall bevisning också kunna avvisas om det trots rimliga ansträngningar inte går att ta upp bevisningen inom den tid då målet skall vara avgjort, eller om en part inte gjort rimliga ansträngningar för att beviset skall kunna tas upp. Utredningens förslag: Rättens skyldighet att verka för förlik- ning och att överväga om medling skall erbjudas bör gälla även i snabbrättegång. Utredningen har bl.a. i avsnitt 7 framhållit fördelarna med att en tvist löses genom förlikning. En förlikning innebär ofta att tvisten löses snabbare och billigare än genom rättens avgörande. Parterna kan vidare känna en tillfredsställelse i att de själva har inflytande över lösningen. Argumentet att tvisten löses snabbare och billigare genom en förlikning gör sig på ett mer påtagligt sätt gällande i den ordinära processen eftersom den kan vara både kostsam och tidskrävande. Även i det alternativa förfarandet kan det dock medföra fördelar för parterna att förlikas. Sker förlikningen på ett tidigt stadium in- nebär den en besparing av tid, kostnader och besvär. Dessa aspekter kan ofta antas vara särskilt viktiga för de parter som väljer det al- Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Därtill kommer att det kan vara lättare att acceptera en lösning som har tillkommit i samför- stånd. Det kan i sin tur medföra en större vilja hos den förpliktade parten att fullgöra sitt åtagande. 10.10.1 Rättens skyldighet att verka för förlikning De skäl som ligger bakom rättens skyldighet att verka för att par- terna förliks i ordinära tvistemål gör sig gällande även i det alterna- tiva förfarandet. Utredningen anser därför att rätten även i detta förfarande bör ha en skyldighet att verka för förlikning. En lämplig tidpunkt att väcka frågan om parterna har övervägt möjligheterna till förlikning är vid den förberedande telefonkonfe- rensen. Förklarar parterna att de inte är intresserade av att försöka komma överens bör någon ytterligare åtgärd i frågan inte vidtas. Rätten måste naturligtvis respektera parternas vilja och rätt att få sin tvist prövad. Finns det däremot ett intresse hos parterna att för- söka nå en samförståndslösning bör de ges tillfälle till detta, an- tingen på egen hand, genom medling eller med rättens bistånd på annat sätt. Utredningen har i avsnitt 7 föreslagit att medling skall utgöra för- stahandsalternativet i fråga om val av förlikningsmetod. Vid med- ling är verksamheten koncentrerad till frågan om hur parterna skall nå en överenskommelse. Förutsättningarna för parterna att komma överens ökar genom att parterna kan föra en öppen dialog i förtro- lighet inför en medlare som inte skall avgöra målet om medlingen misslyckas. Utredningen har föreslagit att varje tingsrätt skall utse ett antal domare som vid sidan av sina ordinarie arbetsuppgifter skall fungera som medlare. Utredningen anser att det finns skäl att även i det alternativa förfarandet regelmässigt väcka frågan om parterna är villiga att ge- nomgå medling. Vill parterna föra förlikningsförhandlingar med en domares bistånd bör medling vara förstahandsalternativet. Med hänsyn till vikten av att förfarandet inte fördröjs i onödan bör tidsfristen för medling som sker inom ramen för en snabbrättegång dock i allmänhet inte sättas längre än en månad. Med hänsyn till att Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande det främst kan antas vara tvister av inte alltför komplicerad natur som handläggs enligt detta förfarande bör denna tidsfrist kunna hållas. Enligt lagen om medling får rätten dock förlänga tidsfristen efter begäran från medlaren om det finns särskilda skäl för det. I fall där parterna har genomgått medling utan att förlikning har uppnåtts kan parterna inte räkna med att få tvisten avgjord . Tiden för medlingen bör i dessa fall inte inräknas i tidsåtgången för rättens handläggning av målet från ansökan till avgörande. Det förtjänar dock att poängteras att medlingen även i dessa fall kan antas ha bidragit till att tvisten har strukturerats upp så att avgörandet kan påskyndas. Om parterna inte vill genomgå medling kan rätten naturligtvis, i likhet med vad som gäller vid det ordinära förfarandet, även på an- nat sätt under målets handläggning verka för att parterna förliks. Utredningens förslag: Det ges ingen utvidgad möjlighet till sekretess i förfarandet. I enlighet med den grundlagsfästa offentlighetsprincipen gäller som huvudregel offentlighet hos domstolarna. Offentligheten tar sig uttryck dels i handlingsoffentlighet, dels i förhandlingsoffentlighet. Handlingsoffentligheten medför i korthet att vem som helst som huvudregel har rätt att ta del av handlingar som finns hos domsto- len, t.ex. handlingar som ges in av en part i ett mål. Förhandlings- offentligheten innebär att allmänheten har rätt att närvara vid för- handling i domstol. Inskränkningar i offentlighetsprincipen får endast göras genom lag. Både handlingsoffentligheten och förhandlingsoffentligheten begränsas av regler i sekretesslagen. En sekretessbelagd uppgift i en handling får således inte lämnas ut eller röjas på annat sätt. Före- kommer uppgifter som skyddas av sekretess vid en förhandling kan förhandlingen i den del dessa uppgifter behandlas hållas inom stängda dörrar. Gemensamt för bestämmelserna i sekretesslagen är att de avser att skydda intressen som har ansetts väga tyngre än in- tresset av allmän insyn. Att domstolarnas handläggning i så stor utsträckning som möj- ligt är underkastad offentlig insyn anses sedan gammalt vara av vikt från rättssäkerhetssynpunkt. Offentligheten anses även stärka all- Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande mänhetens förtroende för rättsskipningen. Parterna i ett dom- stolsförfarande kan därför inte ges möjlighet att disponera över frågor om att sekretessbelägga handlingar eller hålla en förhandling inom stängda dörrar. En annan sak är att bestämmelsernas skade- rekvisit innebär att den berördas inställning i frågan ofta tillmäts betydelse. Inskränkningar i offentligheten får som ovan nämnts endast ske genom lag. I det hänseendet spelar det ingen roll om förfarandet är frivilligt eller inte. Skiljeförfarande är till skillnad från rättegång inte offentligt. Detta sägs ibland vara en anledning till att parter väljer skiljeförfa- rande framför rättegång. Vid skiljeförfarande har utomstående inte rätt att närvara vid förhandlingar, ta del av inlagor eller av skiljedo- men. Parter och skiljemän anses ha en i vart fall etiskt grundad tystnadsplikt. Att skiljeförfarandet på detta sätt kan undandras of- fentligheten hänger samman med att skiljenämnden inte anses ut- göra en domstol. Rätten till insyn för allmänheten gör sig därför inte på samma sätt gällande vid skiljeförfarande. Att möjligheten till sekretess ibland sägs vara en faktor som gör skiljeförfarandet särskilt attraktivt medför att det finns anledning att fråga sig om det bör finnas utökade möjligheter till sekretess i det alternativa förfarandet. En enkätundersökning som gjordes av visade emellertid att rättegångens of- fentliga karaktär har begränsad betydelse för parters val av tvistlös- ningsform. Skiljeförfarandets snabbhet samt möjligheten att välja domare var faktorer som värderades högre än möjligheten till sek- retess.TPF48FPT Även om det nu har gått sedan undersökningen genomfördes har utredningen inte fått några indikationer på att förhållandena skulle ha ändrats i nu berört hänseende. Det alternativa förfarandet i tingsrätt kan inte jämställas med andra mer eller mindre privata tvistlösningsalternativ, såsom skil- jeförfarande. Även om förfarandet är frivilligt är det viktigt att hålla i minnet att det skall utgöra en alternativ metod för tvistlösning i domstol. Mot den bakgrunden kan de hänsyn som ligger bakom offentlighetsprincipen och allmänhetens rätt till insyn inte anses göra sig gällande i någon mindre grad i det alternativa förfarandet än vid vanlig rättegång. Frågan om förfarandets offentlighet torde inte heller i någon betydande utsträckning vara avgörande för par- ter i fråga om val av tvistlösningsmetod. 48TP PT SOU 1995:65 s. 177. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande att det inte bör finnas några utökade möjligheter till sekretess i det alternativa förfarandet. Utredningens överväganden och förslag: och beslut som meddelas i en snabbrättegång skall inte kunna överklagas. Domen skall innehålla samma uppgifter som i den ordinära pro- cessen. Utredningen föreslår inte någon möjlighet för parterna att avsäga sig rätten till domskäl eller att disponera över rättsan- vändningen. 10.12.1 Rättens avgöranden skall inte kunna överklagas Enligt terminologi kan rättens avgörande ske genom dom eller genom beslut. Det avgörande varigenom rätten tar ställning till själva saken betecknas dom, medan övriga avgöran- den betecknas beslut. Även stadfästelse av förlikning sker genom dom, även om rätten i den situationen inte tar ställning i saken. Bland besluten skiljer man mellan sådana avgöranden som innebär att domstolen utan prövning av saken skiljer målet från sig och andra avgöranden. De förra betecknas slutliga beslut. Exempel på sådana beslut är att en talan helt eller delvis avvisas eller avskrivs. Beslut som meddelas under rättegången eller annars är av fristående karaktär i förhållande till själva tvistefrågan är inte slutliga. Indelningen av avgörandena har betydelse främst med hänsyn till att olika regler gäller för överklagande av olika typer av avgöranden. I det alternativa förfarandet gör sig inte dessa hänsyn gällande. Av utredningens direktiv följer nämligen att utredningen skall föreslå regler som innebär att rättens dom i det alternativa förfarandet inte skall kunna överklagas. Detta sammanhänger med kravet på att förfarandet snabbt skall leda fram till ett lagakraftvunnet avgö- rande. I enlighet med denna princip bör det enligt utredningens upp- fattning inte heller vara möjligt att överklaga ett beslut som fattats under förfarandet, oavsett om beslutet är slutligt eller inte. Förfa- randet riskerar annars att tappa i trovärdighet som snabbförfarande. Det kan ta att få ett beslut som fattats under rättegången och som får överklagas särskilt överprövat. Gäller det ett slutligt Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande beslut försenas inte handläggningen på samma sätt. Däremot kan parterna få leva i ovisshet om beslutet kommer att stå sig eller inte. Utredningen föreslår således att inte heller beslut som fattas under förfarandet skall få överklagas. Detta leder emel- lertid inte till slutsatsen att någon annan terminologi bör användas i fråga om rättens avgöranden. När det gäller terminologiska frågor bör man sträva efter enhet i systemet. Den terminologi som rätte- gångsbalken uppställer bör således tillämpas även i det alternativa förfarandet. När det gäller beslut som rör tredje man bör det inte råda något överklagandeförbud. En tredje man, t.ex. ett vittne som begär er- sättning för sin inställelse, har ju inte möjlighet att välja formen för förfarandet och bör därför inte ställas i en sämre situation än i den ordinära processen. En annan kategori av beslut som kan sägas inta en särställning i detta sammanhang är sådana beslut där rätten skall pröva om det finns förutsättningar att handlägga tvisten enligt det alternativa förfarandet eller inte. En sådan prövning blir aktuell om svaranden invänder att ett tvistlösningsavtal som utpekar det alternativa förfa- randet är ogiltigt eller att det inte är tillämpligt på den sak som tvisten gäller (se avsnitt 10.6.3). Det ligger i sakens natur att det kan inträffa att rätten vid prövningen av en sådan fråga fattar ett felaktigt beslut. Om så skulle ske tvingas svaranden in i en snabb- rättegång utan att det egentligen finns grund för det.