sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Det är de nationella myndigheterna som ska göra nödvändiga jämförelser och värdera alternativen. anvisar tre steg i bedöm- ningen. Vilket är problemet eller den specifika situation som måste lösas? Finns det en annan lösning? Om så är fallet kan det problem eller den situation för vilken undantag från artskyddet begärts lösas på det alternativa sättet? Alternativen ska värderas med beaktande av förbudslistan i artikel 12 och utgångspunkten är att ett undantag ska vara sista utvägen. Bedömningen av om en lösning är tillfredsställande eller inte ska grundas på objektiva verifierbara faktorer. Härutöver ska den lösning som slutligen väljs, även om den innefattar undantag från artskyddet, begränsas till vad som är nödvändigt för att lösa det specifika problemet. Kravet på myndigheterna att överväga andra alternativ är mycket betydelsefullt. När det finns andra lösningar måste ett på- stående om att lösningen inte är lämplig vara övertygande. En al- ternativ lösning kan inte förkastas bara för att den förorsakar större besvär för eller tvingar den som skulle dra nytta av ett undantag att ändra beteende. 13.6.21 Ett undantags inverkan på en arts bevarandestatus Enligt artikel 16 1. får ett undantag inte försvåra upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånden hos de berörda ar- terna i deras naturliga utbredningsområde. Bestämmelsen förut- sätter en bedömning i två steg. För det första måste bevarandesta- tusen hos den aktuella arten i dess naturliga utbredning i medlems- staten bestämmas. Eventuellt även utanför nationsgränsen om po- pulationen delas med grannländer. För det andra måste undantagets inverkan på den aktuella populationen bedömas. Bedömningen görs alltså på två nivåer – nivån naturlig utbredning respektive nivån population. En population definieras här som en grupp individer av samma art som finns i ett område och som fortplantar sig med varandra (potentiellt) dvs. har ett genetiskt utbyte med varandra. , EG:s Art- och habitatdirektiv Frågan är på vilken nivå man bäst bedömer om ett undantag för- svårar, är neutralt eller t.o.m. är positivt för en arts bevarandesta- tus? Enligt riktlinjerna ska en arts bevarandestatus ytterst bedömas över hela dess naturliga utbredningsområde. Efter diskussion med har man i EU kommit överens om att medlemsstaternas rapportering enligt artikel 17 om arternas bevarandestatus ska göras på biogeografisk nivå i varje medlemsstat. Det torde betyda att rapporteringen av arternas beva- randestatus ska avse förhållandena i hela utbredningsområdet i medlemsstaten. Informationen kan därmed i slutändan läggas samman till kompletta biogeografiska regioner tvärs över EU. En meningsfull bedömning av vilken påverkan en visst undantag har måste för det mesta göras på en lägre nivå än den regionala biogeografiska nivån. Det handlar då om områdes- eller popula- tionsnivå. Uppgifter om en arts bevarandestatus i en medlemssta- ten utgör det viktigaste underlaget för att bedöma om undantag ska medges. Även om varken undantag från artskyddet för arter som har en ogynnsam bevarandestatus eller användningen av kompensatoriska åtgärder uttryckligen föreskrivs i direktivet kan båda dessa företeel- ser vara förenliga med direktivet om medlemsstatens åtgärder över- gripande syftar till att arten ska uppnå gynnsam bevarandestatus och att detta mål inte äventyras på något sätt. Ju ogynnsammare bevarandestatus en art har eller ju ogynnsammare den utvecklas desto mindre troligt är det att ett undantag kan förenas med direk- tivet. Man bör skilja på två förhållanden när man bedömer ett undan- tags inverkan på en arts bevarandestatus. 1.Vilken aktuell bevarandestatus har arten på biogeografisk nivå respektive (lokal) populationsnivå? 2.Vilken inverkan har undantaget som sådant? När det gäller den första frågan är det klart att bevarandestatusen i en viss population i ett visst område kan skilja sig från det som gäller för arten i den biogeografiska regionen i medlemsstaten eller i hela utbredningsområdet. Båda förhållandena ska vägas in i be- dömningen. Beträffande den andra frågan gäller allmänt sett att ett undantag inte får beviljas om det försämrar bevarandestatus eller möj- , EG:s Art- och habitatdirektiv ligheten att uppnå gynnsam bevarandestatus på någon nivå. Slutre- sultatet av ett undantag måste vara neutralt eller positivt för arten. Kompensatoriska åtgärder kan under vissa förhållanden använ- das för att neutralisera negativ inverkan av ett undantag när det gäller skyddet av en arts parnings- eller häckningsplatser eller dess rastplatser, utan att för den skull ersätta eller minska betydelsen av den erforderliga trestegsbedömningen enligt artikeln. Förvaltningsplaner är inte obligatoriska enligt direktivet men rekommenderas som ett verktyg för att visa att de undantag från artskyddet som vidtas beträffande en viss art är förenliga med di- rektivet. Den behöriga myndigheten ska inte bara garantera att alla förut- sättningar enligt artikeln är uppfyllda innan man medger ett un- dantag från artskyddet utan också övervaka följderna av beviljade undantag och effekten av kompensatoriska åtgärder. 13.7Implementeringen i svensk lagstiftning av Art- och habitatdirektivet och Fågeldirektivet EG-direktiv är inte direkt tillämpliga i och bestämmelserna i och habitatdirektivet och Fågeldirektivet måste därför inför- livas i den svenska lagstiftningen. Det har skett i olika författ- ningar. Art- och habitatdirektivet genomförs beträffande de stora rov- djuren förutom genom jaktlagen (1987:259) (JL) och jaktförord- ningen (1987:905) (JF) främst genom , kapitel 7 och 8, med bestämmelser om bevarandeområden, särskilda skyddsområ- den och om artskydd samt olika sanktionsregler på området. Bal- ken kompletteras av förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. Regeringens förordning kompletteras i sin tur av förteckning över naturaområden, NFS 2004:8 och allmänna råd om Natura 2000, NFS 2003:17. Art- och habitatdirektivet och Fågeldirektivet genomförs vidare genom artskyddsförordningen (1998:179). Här regleras handel med döda djur och hållande av djur i fångenskap. Enligt förord- ningen är alla stora rovdjur fridlysta. Det är förbjudet att avsiktligt fånga, döda, störa, förstöra eller samla in ägg, skada eller förstöra fortplantningsplatserna eller djurens viloplatser. , EG:s Art- och habitatdirektiv Fridlysningen gäller inte i samband med jakt efter fåglar och däggdjur utan artskyddsförordningen hänvisar till att det för jakt finns bestämmelser med motsvarande innebörd i jaktlagstiftningen. Det är i JL och JF som direktivens artskydd genomförs och som reglerar när man kan jaga stora rovdjur. 13.8Art- habitatdirektivets implementering i jaktlagen och jaktförordningen Enligt Art- och habitatdirektivet får medlemsstaterna enligt artikel 16 1. göra undantag från artskyddet t.ex. genom jakt. Den svenska jaktlagstiftningen är förenlig med direktivet i den mån bestämmel- serna inte går längre än vad som sägs i artikel 16 1. Det finns inget som hindrar att medlemsstaterna helt förbjuder undantag från fredningen eller har strängare undantag än direktivet föreskriver. Det finns därför ingen skyldighet att införa undantagsbestämmel- serna i artikel 16 1. ordagrant i den nationella lagstiftningen. Utredningen konstaterar att bestämmelserna i artikel 16 1. inte har införts i JL men väl delvis i JF. Enligt JL får vilt jagas om det följer av lagen eller föreskrift eller beslut som meddelats med stöd av lagen. I 7, 8, 9, 23 och 29 1–3 §§ JL finns bestämmelser som medger att vilt får dödas i samband med jakt och att regeringen el- ler den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela före- skrifter om jakten. De flesta av bestämmelserna, 7, 8, 9, 23 och 29 3 §§ JL tar sikte på jakt för att förhindra skador av vilt. I 29 § 1JL handlar det om allmän jakttid och i 29 § 2 JL är det fråga om li- censjakt, dvs. tillstånd att under en särskild jakttid fälla eller fånga ett visst bestämt antal djur. har alltså bemyndigat regeringen att besluta om jakt i olika former; allmän jakt, licensjakt och jakt för att förhindra skador av vilt. Begreppet skyddsjakt finns inte i JL utan bara i JF. För enkelhetens skull används i fortsättningen dock begreppet skyddsjakt när det är fråga om jakt för att förhindra skador av vilt. Allmän jakt på stora rovdjur är inte tillåten och kan därför i detta sammanhang lämnas därhän. I 6 § JF finns föreskrifterna om licensjakt som införlivar Art- och habitatdirektivets motsvarande undantagsbestämmelse i artikel 16 1. e). , EG:s Art- och habitatdirektiv I 23 a § JF anges de allmänna förutsättningarna för skyddsjakt som syftar till att införa artikel 16 1. a-d i Art- och habitatdirekti- vet och artikel 9 1. a–c i Fågeldirektivet. JF:s bestämmelse tillåter skyddsjakt förutom för att förhindra skador också av hänsyn till allmän hälsa och säkerhet eller av andra tvingande skäl som har ett allt överskuggande allmänintresse. Den korresponderande undan- tagsregeln i artikel 16 1. c) i Art- och habitatdirektivet är något mer utförlig och talar om andra tvingande orsaker som har ett allt över- skuggande allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva konsekvenser för miljön. Dessa skäl av allmänintresse för skyddsjakt saknas i JL:s bemyndigande till regeringen. Föreskriften i 23 a § JF omfattar inte alla de fall då skyddsjakt medges i JF, utan uttryckligen bara de fall som tas upp i 24, 25, 27 och 29 §§ JF, men inte t.ex. skyddsjakt enligt 26 och 28 §§ i för- ordningen. De båda sistnämnda bestämmelserna möjliggör för en- skilda att utan något särskilt myndighetsbeslut på eget initiativ idka skyddsjakt. 26 § JF omfattar inte stora rovdjur vilket emellertid 28 § JF gör. Art- och habitatdirektivet förutsätter att de skyddade arterna står under myndighetskontroll och att varje undantag från artskyd- det föregås av ett myndighetsbeslut. JF innehåller en föreskrift om att i efterhand fortlöpande ska bedöma om möj- ligheten att döda rovdjur enligt bestämmelsen i 28 § JF försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos arten. Mot- svarande bedömning föreskrivs i den nya förordningen (2007:127) med särskilda bestämmelser om skyddsåtgärder vid rovdjursan- grepp. Utredningen övergår till en närmare genomgång av jaktlagstift- ningens bestämmelser då vilt får jagas. 13.9Licensjakt på vissa rovdjur Regeringen bemyndigas i 29 § 2 JL att meddela föreskrifter om li- censjakt, dvs. jakt under en särskild jakttid på ett bestämt antal in- divider. Enligt 6 § JF kan i områden där det finns fasta stammar av björn, varg, järv eller lo, efter samråd med länssty- relsen, ge tillstånd till licensjakt efter vissa exemplar av dessa rovdjur i ett begränsat antal. Tillståndet kan lämnas i generella föreskrifter eller genom ett beslut i ett enskilt fall. , EG:s Art- och habitatdirektiv En förutsättning för tillstånd, enligt bestämmelsen, är att det inte finns någon annan lämplig lösning och att jakten inte försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Jakten måste dessutom vara lämplig med hänsyn till stammarnas storlek och sammansättning samt ske selektivt och under strängt kontrollerade förhållanden. Lydelsen i 6 § JF anknyter väl till artikel 16 1. e) i Art- och habitatdirektivet: för att under strängt kontrollerade förhållanden selektivt och i begränsad omfattning tillåta insamling och förvaring av vissa exemplar av de förtecknade arterna i en begränsad mängd som fastställs av de behöriga nationella myndigheterna. Begreppet be- gränsad mängd ska tolkas restriktivt och ska sättas i relation till population och dess bevarandestatus. 13.10Tvångsjakt för att minska alltför stora viltstammar I 7 § JL, avsnittet om viltvård, sägs att den myndighet som reger- ingen bestämmer får besluta om skyddsjakt på vilt, oavsett vad jakträttshavaren anser, om det på grund av viltbeståndets storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller allvarliga skador. Enligt 24 § JF är det som får besluta om jakten. När det är fråga om jakt efter björn, varg, järv, lo och kungsörn är det som är beslutsmyndighet. Av lagens förarbeten (prop. 1986/87:58 s. 30ff) framgår att det ska vara fråga om en särskilt kvalificerad skaderisk och att det av omständigheterna ska framgå att risken för skada är överhängande och att den skada som riskeras är allvarlig. Lagstiftaren förutsåg att det skulle kunna uppkomma besvärliga avvägningsproblem särskilt när rovdjur lokalt vuxit till i antal och därmed utgjorde ett hot mot tamdjursskötseln i samma område. Det var också skälet till att blev beslutsmyndighet när det gäller rovdjur. Bestämmelsen i 24 § JF motsvaras av undantagsbestämmelserna främst i artikel 16 1. b) och c) i Art- och habitatdirektivet. Direkti- vet har införts i JF genom i 23 a 1–3 § JF. , EG:s Art- och habitatdirektiv 13.11Skyddsjakt för att förhindra att främmande viltarter etablerar sig I 8 § JL, avsnittet om viltvård, sägs att den myndighet som reger- ingen bestämmer får tvångsavskjuta vilt, dvs. oavsett vad jakträtts- havaren anser, om förekomsten av en viss viltart innebär betydande skaderisker. Bestämmelsen syftar till att förhindra att vissa främ- mande arter etablerar sig i landet. Enligt 25 § JF är det Naturvårds- verket som beslutar om jakten. Bestämmelsen i JF motsvaras när- mast av undantagsbestämmelsen i artikel 16 1. a) i Art- och habi- tatdirektivet. Art- och habitatdirektivet har beaktats genom den implementering som skett i 23 a 4 § JF. 13.12 Polisens rätt att avliva eller fånga vilt Polisen får enligt 9 § JL avliva ett vilt djur som orsakar avsevärda skador eller utgör ett hot mot människors säkerhet. Bestämmelsen tar sikte på akuta situationer då polisen kan tvingas döda ett rov- djur. Art- och habitatdirektivets undantagsbestämmelser har som tidigare framhållits inte införts i JL. En viss anpassning har dock skett genom ett tillägg i 9 § JL som innebär att polismyndighetens befogenheter får utövas om det inte finns någon annan tillfreds- ställande lösning. Att direktivets förutsättningar inte införts full- ständigt är formellt sett en brist som dock måste vägas mot be- stämmelsens extraordinära karaktär och att den tillämpas av en myndighet. Enligt rapportering enligt artikel 16 2. i Art- och habitatdirektivet förekom det bara un- der 2005–2006 att polisen avlivade ett rovdjur. 13.13 Skyddsjakt efter tillstånd av myndighet Regeringen har med stöd av 29 § 3 JL i 27 § JF bemyndigat Natur- vårdsverket att ge tillstånd till skyddsjakt efter ansökan av enskilda personer eller t.ex. en sammanslutning av personer i två situationer. Det är för det första för att förhindra att björn, varg, järv, lo eller kungsörn orsakar skador. Bestämmelsen tar sikte på ett antal djur av de aktuella arterna. kan vidare ge tillstånd till skyddsjakt om ett enskilt djur av björn, varg, järv, lo eller kungsörn orsakar allvarliga , EG:s Art- och habitatdirektiv skador eller olägenheter. Det är här fråga om jakt på en enskild skadegörare. kan i sitt tillståndsbeslut medge att jakten får bedrivas på annans jaktområde. Beträffande björn och lo får delegera beslutanderätten till i län där det finns fasta stammar av dessa arter. Genom en sådan delegering i Naturvårds- verkets föreskrifter och allmänna råd NFS 2002:19 kan länsstyrel- serna i , , , , , , och efter ansökan av enskild besluta om skyddsjakt på enskilda individer av björn och lodjur. Samma rätt tillkommer ifråga om lodjur även länsstyrelserna i , , och län. 27 § JF motsvaras närmast av artikel 16 1. b) och c) i Art- och habitatdirektivet. Direktivet har införts i JF genom 23 a 1–3 § JF. 13.14 Skyddsjakt utan särskilt tillstånd av myndighet Regeringen får enligt 23 § JL, under avsnittet rätt till jakt efter vissa djur, föreskriva att den som bor på en gård eller har trädgård eller har handelsträdgård eller anläggning för yrkesmässig fruktodling eller plantskola eller innehar mark men saknar jakträtt under när- mare angivna tider får bedriva skyddsjakt efter vissa djur. Regering- ens föreskrifter finns i 26 § JF och dess bilaga 4. Bilagan innehåller tider för olika slags skyddsjakt som får bedrivas av en jakträttsha- vare eller den som saknar jakträtt utan att det behövs särskilt till- stånd av en myndighet. Regleringen gäller numera inte stora rov- djur. Den aktuella bestämmelsen i JL innehåller dock ett bemyndi- gande i andra stycket för regeringen att medge att jakt efter björn, varg, järv, lo och säl får bedrivas på annans jaktområde. Eftersom den aktuella regleringen i JL och JF således inte i vi- dare mån berör stora rovdjur kan den i det här sammanhanget läm- nas därhän. Regeringen har med stöd av 29 § 3 JL i 28 § JF meddelat före- skrifter om enskild skyddsjakt på björn, varg, järv eller lo. Bestäm- melsen har fr.o.m. följande innebörd. Om något av de nämnda rovdjuren angriper tamdjur eller om det finns skälig anledning att befara ett angrepp får åtgärder vidtas för att skrämma bort rovdjuret. Tamdjurets ägare eller vårdare får döda rovdjuret för att skydda ett tamdjur: , EG:s Art- och habitatdirektiv 1.om det finns skälig anledning att befara ett angrepp på tamdju- ret och dödandet sker i omedelbar anslutning till att rovdjuret angripit och skadat eller dödat tamdjur och det inte går att av- värja det befarade angreppet genom att t.ex. skrämma bort rov- djuret. 2.om rovdjuret finns i ett inhägnat område för tamdjur och det finns skälig anledning att befara att rovdjuret där angriper tam- djuret och det inte går att avvärja det befarade angreppet genom att t.ex. skrämma bort rovdjuret. Enligt 28 § tredje stycket JF ska fortlöpande be- döma om möjligheten att döda rovdjur med stöd av bestämmelsen försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos ar- tens bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Enligt förordningen (2007:127) med särskilda bestämmelser om skyddsåtgärder vid rovdjursangrepp, som ska gälla vid sidan om 28 § andra stycket 1 JF – , får rovdjuret också dödas om det är uppenbart att ett angrepp är omedel- bart förestående. 28 § JF motsvaras närmast av undantagsbestämmelsen i artikel 16 1. b i Art- och habitatdirektivet som medger undantag från art- skyddet bl.a. för att undvika allvarlig skada särskilt på boskap och andra typer av egendom. Art- och habitatdirektivet har inte införli- vats i 28 § JF och den implementering av direktivet som skett i 23 a § JF gäller enligt sin lydelse inte enskild skyddsjakt med stöd av 28 § JF. 13.15 Jakt på stora rovdjur i Jakt på stora rovdjur har tillåtits i främst som skyddsjakt efter beslut av . Det är fråga om jakt på lodjur inom renskötselområdet och på björn och sker med stöd av 23 a och 24 §§ JF. Bestämmelsen i 24 § JF avser som fram- gått ovan att reglera den tvångsavskjutning av vilt som föreskrivs i 7 § JL för att förebygga eller minska riskerna för trafikolyckor eller allvarliga skador av vilt. beslut omfattade 29 lodjur i ren- skötselområdet. Tillståndet motiverades med att en begränsad skyddsjakt är rimlig då lodjuret orsakar allvarliga konflikter med rennäringen och eftersom jakten harmoniserar med det regionala , EG:s Art- och habitatdirektiv målet för renskötselområdet (400 individer) utan att försvåra upp- rätthållandet av en gynnsam bevarandestatus i landet som helhet. Beslutet om skyddsjakt på björn omfattade högst 184 björnar för- delade på sju län och grundar sig bl.a. på bedömningen från björn- forskningen att det i fanns ca 2 550 björnar, med ett spann på 2 350–2 900 björnar. har vidare tillåtit licensjakt enligt 6 § JF på lo- djur utanför renskötselområdet. Beslutet omfattade totalt 46 lodjur fördelade på sju län. Tillståndet grundade sig bl.a. på att det registrerats totalt 261 lodjursföryngringar i landet /2006, varav 108 föryngringar inom renskötselområdet, vilket motsvarar totalt ca 1 400 lodjur. De registrerade föryngringarna relaterades till den beslutade miniminivån på 300 föryngringar mot- svarande ca 1 500 individer. Tillståndet grundade sig vidare på att forskare bedömt lodjurets bevarandestatus i som gynnsam. Härutöver förekommer skyddsjakt på ett antal skadegö- rande rovdjursindivider på såväl och länsstyrel- sens initiativ som på enskilds initiativ. Den enskilda skyddsjakten på stora rovdjur med stöd av 28 § JF har en mycket liten omfatt- ning. –2006 förekom enligt redovis- ning enligt artikel 16 2. i Art- och habitatdirektivet enskild skydds- jakt vid totalt sex tillfällen och avsåg fyra vargar och två björnar. 13.16EG-domstolens tolkning av Art- och habitatdirektivet Det har länge saknats vägledande avgörande från om hur Art- och habitatdirektivets artikel 16 1. ska tillämpas. Domstolen har avgjort mål C-342/05 Europeiska gemen- skapernas kommission mot som gäller den finländska vargjakten utanför renskötselområdet . Kommissionen har inte ifrågasatt de nationella bestämmelsernas förenlighet med ge- menskapsrätten, däremot förvaltningspraxis att tillåta vargjakt utanför renskötselområdet av preventiva skäl dvs. för att förebygga skador. Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 12 1. och 16 1. i Art- och habitatdirektivet. Generaladvokaten lämnande ett förslag till av- görande som innebar att kommissionens talan skulle bifallas. , EG:s Art- och habitatdirektiv dom i målet innebar att både kommissionen och delvis fick rätt. vargstam är hotad och arten hade inte gynnsam be- varandestatus. praxis att bevilja licens för jakt i preventivt syfte strider mot artikel 16 1. i Art- och habitatdirektivet eftersom skador i regel undvikas på annat sätt än genom jakt. Det är heller inte troligt att de vargar som skjuts är just de som orsakar skada. Ministeriets i förväg fastställda årliga regionala kvoter, som gäller , är inte i enlighet med direktivet eftersom undantagen från det strikta skyddssystemet ska bedömas oberoende av den aktuella tidsperioden och beviljas särskilt för varje licens. Dess- utom får varg jagas trots att de fastställda kvoterna överskridits. Jakten på varg förutsätter en licens som söks hos det regionala jaktvårdsdistriktet. Jaktvårdsdistriktet undersöker om jakten inver- kar menligt på möjligheterna att upprätthålla en gynnsam skydds- nivå, om det finns någon annan lämplig lösning, och om förutsätt- ningarna för undantag i artikel 16 1. i direktivet är uppfyllda. Be- slutet om licens fattas med hänsyn till en regional kvot som fast- ställs av ministeriet mot bakgrund av det antal individer som biolo- giskt kan undvaras utan att populationen äventyras. Förvaltningen utgör inget hinder för att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus hos arten, vilket visas av att populationen ökat avsevärt liksom populationens geografiska spridning. I görligaste mån tillämpas andra lämpliga lösningar än jakt för att undvika eller minska den skada som vargarna orsakar. Eftersom vargen är ett flockdjur kan licenserna inte alltid identifiera den eller de individer som orsakar skadorna. Tillstånden anger dock exakt vilka geogra- fiska områden som avses och var de skadegörande vargarna finns. , EG:s Art- och habitatdirektiv Kommissionen har bevisbördan för att de finländska myndigheter- nas förvaltningspraxis strider mot villkoren i artikel 16 1. i Art- och habitatdirektivet och påverkar det strikta skyddet för vargen. Un- dantagsbestämmelsen i artikel 16 1. ska tolkas restriktivt och den beslutande myndigheten ska visa att det finns förutsättningar för varje undantag. Det åligger medlemsstaterna att säkerställa att myndigheternas beslut är noggrant och tillräckligt motiverade och hänvisar till de skäl, villkor och krav som anges i direktivet. klassade vargen som hotad i en rap- port . Det fanns färre än 50 förökningsdugliga individer vil- ket var under gränsen för hot om utrotning. Enligt ministeriets förvaltningsplan behövdes 20 förökningsdugliga vargpar för att på lång sikt hålla vargpopulationen livskraftig. Åren 2001–2004 uppskattades antalet vargpar till 11, 12, 13 resp. 16.