sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — I sammanhanget hänvisas till uttalandet i Bästa språket om att tillgången till information och möjligheten att göra sig förstådd på teckenspråk är en grundläggande förutsättning för tillgänglighet och delaktighet för döva, dövblinda, vuxendöva och vissa hörselskadade. I betänkandet framhålls att människor i samhället som är socialt, ekonomiskt eller språkligt marginaliserade i regel har sämre förut- sättningar än andra att tillvarata sina politiska rättigheter. Det fram- hålls också att rätten till språket är en förutsättning för att männi- skor ska kunna delta i de offentliga samtal där det framtida sam- hället utformas. hänvisar också till de integrationspolitiska mål som har antagit och som inne- bär lika rättigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk, språklig eller kulturell bakgrund, en samhällsgemenskap som är grundad på mångfald samt en samhällsutveckling som kännetecknas av ömse- sidig respekt och tolerans och som alla ska vara delaktiga i och an- svariga för (prop. 1998/99:143). betänkande har remissbehandlats. Där- efter har utredningar som berör flera av förslag tillsatts. I övrigt bereds betänkandet i . En del förslag har lett till uppdrag för vissa myndigheter. 7.3Tecknade språk i jämförelse med talade språk Tecknade språk och talade språk är skilda språk. De olika tecknade språk som förekommer världen över är inhemska språk som i huvudsak förmedlar samma kultur som talade språk i landet. Tecknade språk består av en uppsättning konventionella sym- boler, ett ordförråd (lexikon) och av ett system med regler för symbolernas användning (en grammatik). Tecknade språk skiljer sig i detta avseende inte från talade språk och uppfyller därmed alla krav som kan ställas på självständiga språk. Däremot skiljer sig tecknade språk från talade språk främst genom att de förmedlas manuellt genom gester och inte genom tal och genom att de tas emot visuellt via synen och inte via hörsel- sinnet. Tecknade språk skiljer sig även från talade språk genom att de saknar skriftspråk. Till skillnad från talade språk överförs oftast inte tecknade språk från föräldrar till barn, från generation till generation. Flertalet döva barn föds in i familjer där föräldrarna är hörande och använder talat språk. Dessa föräldrar behärskar således inte teckenspråk, vilket är det enda språk ett dövt barn kan ta till sig. Språkutvecklingen hos barn som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation skiljer sig därigenom i flera olika avseenden från språkutvecklingen hos barn som genom naturlig inlärning successivt tillägnar sig det språk som talas av föräldrarna. 7.4Teckenspråk som modersmål, förstaspråk, andraspråk och främmande språk Tvåspråkighet är en term som avser individens språkkunskaper medan modersmål, förstaspråk, andraspråk och främmande språk är termer som vanligtvis avser hur individen tillägnat sig språk och därmed utvecklat två- eller flerspråkighet. När man talar om språk- inlärning tänker man kanske i första hand på förstaspråksinlärning, det lilla barnets utveckling av sitt modersmål (första språk). Språk- inlärning kan emellertid också avse sekundärspråksinlärning, dvs. att tillägna sig ett andra, ett tredje, ett fjärde språk osv. Teckenspråk som modersmål och förstaspråk Till skillnad från talade språk överförs oftast inte tecknade språk från generation till generation. Trots det kallas teckenspråk ofta och i olika sammanhang för dövas modersmål. Det antal personer som har teckenspråk som modersmål i snäv betydelse, dvs. har tillägnat sig språket genom teckenspråkiga föräldrar, är dock litet. I denna snäva betydelse rör det sig om barn, döva eller hörande, till döva föräldrar. Eftersom de flesta döva barn har hörande föräldrar kan det vara bättre att använda en allmännare term som första- språk, vilken täcker in hela den grupp språkanvändare som är be- roende av teckenspråk för sin kommunikation. Man får dock, en- ligt , inte glömma bort att teckenspråket kan spela samma kulturella roll för denna grupp som modersmål i vanlig bemärkelse. För barn som på grund av avsaknad av eller nedsatt hörsel är beroende av teckenspråk för sin kommunikation kan teckenspråket sägas utgöra förstaspråk. Det stora flertalet föräldrar till barn vars förstaspråk kommer att bli teckenspråk saknar själva helt färdig- heter i och kunskaper om tecknat språk. Detta innebär att för- äldrarna parallellt med att de själva tillägnar sig ett nytt och främ- mande språk använder detta i sin kommunikation och därigenom överför det till barnet. Begreppen andraspråk och andraspråksinlärning används vanligen om situationer där en person som redan tillägnat sig ett förstaspråk (t.ex. invandrar- eller minoritetsspråk) genom inlärning tillägnar sig ytterligare ett språk som används i vardagen, i skolan eller på arbetsplatsen – vanligtvis landets majoritetsspråk. Även tecknade språk kan utgöra andraspråk. För ett stort antal personer med hörselskada som behöver ett språkligt alternativ till talat språk utgör teckenspråket andraspråk. Teckenspråk utgör även andraspråk för hörande föräldrar och syskon till barn som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation. Också tolkar och annan personal som i sitt dagliga arbete har detta språk som arbets- språk är personer som har tecknat språk som andraspråk. Teckenspråk som främmande språk Främmande språk brukar man tala om när det gäller inlärning av ett språk utanför dess användningsområden, som t.ex. att man lär sig franska genom undervisning i skolan. Termen främmande språk används även då man talar om tecknade språk. Svenskt teckenspråk utgör t.ex. främmande språk för de barn och ungdomar som av språkintresse valt att läsa språket inom ramen för språkval som er- bjuds i grund-, gymnasieskola eller i vuxenutbildning. Ämnet heter då teckenspråk för hörande. Teckenspråkiga utgör i alla länder en minoritet bland majoriteter med talade språk. På samma sätt som övriga språkliga minoriteter behöver de teckenspråkiga vara tvåspråkiga för att kunna delta i samhällslivet på samma sätt som andra. Den tvåspråkighet som eftersträvas för döva och många hörsel- skadade är inte helt jämförbar med annan tvåspråkighet. Till skill- nad från annan tvåspråkighet uppstår den inte spontant. Det teck- nade språket och majoritetssamhällets språk (andraspråket) fyller dessutom olika funktioner. Teckenspråket är det språk som är red- skap vid inlärning av kunskaper och som används vid direkt kom- munikation med andra. Majoritetssamhällets språk däremot fyller för den som är teckenspråkig primärt en läs- och skrivfunktion; som tidigare nämnts saknar teckenspråket ett skriftspråk. Kokleaimplantat (eller cochleaimplantat, med förkortningen ci) är en form av hörapparat för helt döva eller gravt hörselskadade. Implantatet består av en mikrofon som är kopplad till en talom- vandlare. Den i sin tur överför ljudvibrationer till elektriska signaler, som går till en mottagare som är inopererad i skallbenet. Via till mottagaren anslutna elektroder, som sätts in i innerörat, stimuleras hörselnerven och hjärnan uppfattar ljud. får av alla barn som föds döva koklea- implantat. Ci-operationer genomförs numera ofta vilket ger bättre resultat när det gäller att uppfatta och tolka ljud ((), Årsrapport ). Vid utredningens kontakter med företrädare för organisationer som arbetar för döva och hörselskadades behov, och andra som yrkesmässigt kommer i kontakt med döva och hörselskadade barn, har följande påtalats. Det finns en risk att ci ses som ett tekniskt underverk som gör barnet hörande och att det därför inte behöver teckenspråk. Ci fungerar dock inte lika effektivt för alla. En del kan med hjälp av ci tolka ljud så att de klarar att kommunicera på talat språk. För andra fungerar det mindre bra. Det kan bero på att bar- net inte trivs med sitt implantat, att det inte fungerar av tekniska skäl eller att det helt enkelt inte ger de hörseleffekter som efter- strävas. Barn med ci bör därför inte betraktas som hörande. De be- höver teckenspråk för alla situationer i livet när hörseln trots ci inte räcker till. Det är särskilt viktigt att situationen för barn med ci- implantat och deras behov av teckenspråk uppmärksammas. har observerats att den grupp barn som fått ci inopererat riskerar att inte få sina behov av tvåspråkighet, dvs. både talspråk och teckenspråk, tillgodosedda på ett tillfredsställande sätt. Orsak- erna till det ligger i att omgivningens tilltro till implantatets effekt på hörselförmågan inte alltid helt överensstämmer med barnets verklighet. är det svårt för barnet att förstå och uttrycka sitt behov av att i vissa situationer även ha tillgång till teckenspråk. kan barnet självt inse och uttrycka ett sådant behov och lär sig då teckenspråk, men har gått miste om mycket både socialt och kunskapsmässigt. Vissa av dessa barn säger när de kommit upp i tonårsåldern att de upplevt en känsla av utanförskap vid idrott, bad, lek och liknande. Det finns många tillfällen när ci inte kan användas och man hamnar därför utanför kamraternas talade gemenskap. 7.4.3Definition av språklig hemvist Att definiera vad som är modersmål, förstaspråk och andraspråk kan ibland vara svårt. Det kan vara särskilt svårt när det gäller personer som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation, eftersom de definitioner av språklig hemvist som finns arbetats fram med avseende på talade språk. Definitioner av språklig hemvist utgår från den enskildes språk- liga färdigheter. Vanligtvis används fyra olika kriterier för att definiera en persons språkliga hemvist – kompetens, funktion, identitet och ursprung. De tre första kriterierna gäller vilket språk personen bäst behärskar, vilket språk personen använder mest och vilket språk eller vilken språkgemenskap den enskilde själv identi- fierar sig med. Dessa kriterier är sannolikt giltiga även när det gäller tecknade språk. Men ursprungskriteriet, som rör individens språk- liga och etniska ursprung, är i allmänhet inte tillämpligt i fråga om teckenspråk, eftersom de sällan överförs från generation till gene- ration. Detta förhållande är speciellt för teckenspråk. 7.5Internationella överenskommelser om teckenspråk Rätten att använda det egna språket och rätten att få utöva sin kultur är grundläggande mänskliga rättigheter i enlighet med artikel 27 av FN:s internationella konvention om medborgerliga och politiska rättig- heter. Även tecknade språk omfattas av en sådan rätt. för att tillförsäkra människor med funktions- nedsättning delaktighet och jämlikhet uttrycker tydliga principiella ståndpunkter när det gäller rättigheter, möjligheter och ansvar på olika områden. Standardreglerna är inte juridiskt bind- ande för medlemsstaterna, men tanken är att de ändå ska påverka hur olika länder formar sin handikappolitik genom att vara mora- liskt förpliktande. I fråga om teckenspråkiga tas bl.a. deras behov av teckenspråktolkar upp. Det framhålls också att barnens speciella behov av kommunikation innebär att deras utbildning kan tillgodo- ses bättre i specialskolor, specialklasser eller speciella enheter i van- liga skolor. undertecknade , med ett åttiotal länder, den nya om rättigheter för personer med funktionshinder, som antogs av FN:s general- församling. Konventionen avser att trygga att personer med funktionshinder kommer i åtnjutande av de mänskliga rättigheterna. Genom kon- ventionen ska således de rättigheter som finns i befintliga konven- tioner om mänskliga rättigheter stärkas. Den slår också fast ett antal vägledande principer som rätten till icke-diskriminering, jäm- likhet, oberoende, delaktighet och lika möjligheter. Det finns i konventionen bestämmelser som specifikt behandlar de teckenspråkigas rättigheter. I olika artiklar behandlas frågor om dövas rätt till teckenspråk och teckenspråkstolkar. Så t.ex. för- binder sig anslutna stater att vidta åtgärder så att personer med funktionshinder har möjlighet att utöva rätten till yttrandefrihet, genom möjlighet att söka, få och lämna information och åsikter under samma förutsättningar som andra och på det kommunika- tionssätt individen väljer. Det innebär bl.a. att de anslutna staterna accepterar och bereder döva personer tillgång till teckenspråk lik- som att staterna erkänner och verkar för användning av tecken- språk (artikel 21). Vidare behandlas rätten till utbildning utan diskriminering och under likställda förhållanden, vilket bl.a. inne- bär att anslutna stater ska bereda möjlighet till utbildning i tecken- språk och stödja dövsamhällets språkliga identitet. Anslutna stater ska vidta lämpliga åtgärder för att de teckenspråkiga ska tillförsäk- ras dessa rättigheter genom att anställa lärare som är utbildade i teckenspråk (artikel 24). Vidare tillerkänner de anslutna staterna funktionshindrade samma rätt som andra att vara delaktiga i kulturlivet. Anslutna stater ska också vidta speciella åtgärder för t.ex. erkännande och främjande av de dövas egen kultur och språkliga identitet (artikel 30). tog i en resolution om teckenspråk 1998 upp frågan om offentligt erkännande av de teckenspråk som döva per- soner använder i varje medlemsstat, liksom erkännande av behovet av teckenspråkstolkning (EGT C 379.7.12 1998). rekommenderade 2003 ministerkommittén att ta fram särskilda regler om rättigheter för teckenspråksanvändare (Protection of sign languages in the member states of , REC 1598 2003). I sitt svar fram- höll ministerkommittén bl.a. att teckenspråk är viktiga och bör be- aktas särskilt och ha speciellt skydd. Nordiska ministerrådets Deklarationen om nordisk språkpolitik an- togs . I den berörs frågor om teckenspråkens ställning indirekt när det förklaras att nordisk språkpolitik har ett ansvar inför världssamfundet för att i synnerhet de språk som inte är nationalspråk någonstans fortlever och utvecklas och att alla minoritetsspråk kan fortsätta att existera. Detta uttalande följs av en förklaring om att det är viktigt att även teckenspråken tiller- känns en stark ställning. kultur- och utbildnings- utskott framhöll vid behandlingen av ministerrådets förslag till deklaration om nordisk språkpolitik att teckenspråken borde ges samma ställning som lagstadgade minoritetsspråk (Redogörelse till 2006/07:NR1). 7.6Den rättsliga ställningen för teckenspråk i olika länder Teckenspråk har varierande rättslig ställning i olika länder och lik- som i finns det i många länder bestämmelser om de natio- nella teckenspråken i lagar och andra författningar. En samman- ställning har gjorts av , en inter- nationell fristående organisation som har ett officiellt samarbete med Ecosoc, , och (se fact_signlanguage.pdf). Teckenspråkets ställning regleras i konstitutionell författning i ett tiotal länder och i annan författning i över 30 länder. Det är främst i författningar om undervisning och tolkningstjänster som bestämmelser om teckenspråk finns. Särskilt om teckenspråken i de nordiska länderna I grundlag (17 § 2 mom.) anges att rättigheterna för dem som använder teckenspråk samt dem som på grund av handikapp behöver tolknings- och översättningshjälp tryggas genom lag. Det finns också bestämmelser om rättigheter för teckenspråkiga i olika lagar och förordningar, t.ex. i lagar om utbildning, i rundradiolagen, i kyrkolagen och i reglering som gäller inom social- och sjukvård samt i författningar om rätt till tolkning i kontakter med myndig- heter. Vidare gäller enligt den finska språklagen (37 §) att det stats- råd som varje valperiod ska lämna en berättelse om regeringens åt- gärder till om tillämpningen av språklagstiftningen även ska behandla teckenspråk. Det norska teckenspråket är inte ett officiellt språk i , men det har fått erkänd status som språk genom bestämmelser i den norska opplæringsloven. Det finns ett system med special- skolor med undervisning i och på teckenspråk. Föräldrar till barn med hörselnedsättning har rätt till teckenspråksutbildning. Vidare finns det bestämmelser om rätt till teckenspråkstolkning i samband med arbete, fritid och utbildning. och Fören- ingen för norskt teckenspråk arbetar aktivt med frågan om att ge det norska teckenspråket högre status. Föreningarna har utarbetat en rapport, Begrunnelser for å gjöre norsk tegnspråk til officielt språk, med anledning av uppföljningen av förslag om diskriminerings- och tillgänglighetslagstiftning (NOU 2005:8). Rapporten behandlas , enligt företrädare för tecken- språk, i det norska . Det danska teckenspråket erkändes officiellt av den danska reger- ingen 1991 och betraktas som förstaspråk för döva barn. Tecken- språket rekommenderas som förstaspråk för undervisning och kom- munikation i döva barns utbildning. Det isländska teckenspråket är baserat på det danska tecken- språket. Det är officiellt erkänt av staten och sköts av en nationell kommitté. I den isländska läroplanen angavs 1999 att teckenspråket är de dövas modersmål och att talad isländska är andraspråket, vilket kan ses som att döva islänningar ska lära sig isländskt teckenspråk som första språk och isländska som andra språk. 7.7Det svenska teckenspråkets ställning i internationell jämförelse I framhålls att det svenska teckenspråket har en förhållandevis stark ställning. I utredningen påtalas att detta har uppmärksammats av bl.a. parlamentariska för- samlings kommitté för juridiska frågor och mänskliga rättigheter. I en rapport som lämnades till den parlamentariska försam- lingen lyftes såväl som fram som förebilder för andra medlemsländer när det gäller rätten och möjligheterna att använda teckenspråket. Teckenspråkets starka ställning kommer bl.a. till uttryck genom bestämmelser om specialskolan med undervisning i och på tecken- språk och med tvåspråkighet som målsättning. Det finns också bestämmelser i lag om skyldigheten för det allmänna att erbjuda tolk för vardagstolkning för döva, dövblinda, hörselskadade och vuxendöva, se avsnitt 7.10. Vidare ska, enligt sändningstillståndet, sända dagliga nyheter på teckenspråk och pro- ducera program på teckenspråk. Att teckenspråk erbjuds som all- mänt språkämne för hörande elever i , gymnasieskolan och inom vuxenutbildning anses också vara ett uttryck för den starka ställning teckenspråket har i . 7.8Det svenska teckenspråkets nationella status Det finns ingen lag som reglerar det svenska teckenspråkets status. Teckenspråket har dock fått officiellt erkännande på annat sätt. Så skedde 1981 då riksdag erkände det svenska teckenspråket som dövas förstaspråk. Härigenom gavs teckenspråket officiell status som språk (prop. 1980/81:100 bilaga 12 anslag C16, bet. 1980/81:UbU25, rskr 1980/81:332). I beslut angavs att teckenspråk skulle vara undervisningsspråk i specialskolan för döva och hörselskadade och att teckenspråket var dövas första språk. Genom beslutet var det första landet i världen som gav teckenspråk status som språk. infördes en ny läroplan för specialskolan. I läroplanen anges att teckenspråk och svenska är två skilda språk och att tecken- språk lärs naturligt i tecknande miljö i samband med barnets all- männa utveckling, medan inlärningen av svenska språket i högre grad är beroende av undervisning. I läroplanen fastställs att målet för undervisningen är att eleverna ska bli tvåspråkiga, att under- visningsspråket för döva elever i specialskolan ska vara teckenspråk och att eleverna ska tillägna sig svenska i läst och skriven form. I Bästa språket (prop. 2005/06:2) har det svenska teckenspråkets status som språk på nytt bekräftats och svenskt teckenspråk i språk- vårdshänseende jämställts med nationella minoritetsspråk. Genom de nationella språkpolitiska målen jämställs teckenspråk med modersmål och med övriga språk som används i . har det vid , en avdelning inom den nya språkmyndig- heten och folkminnen, anställts två språk- vårdare i svenskt teckenspråk. Enligt nuvarande läroplan (Läroplan för det obligatoriska skol- väsendet, förskoleklassen och fritidshemmet – Lpo 94) gäller grund- skolans mål även för specialskolan med vissa undantag för målen för svenska och engelska. Alla elever ska efter genomgången specialskola vara tvåspråkiga, dvs. de ska kunna avläsa teckenspråk och läsa svenska. Vidare ska de kunna kommunicera i skrift på engelska. Mer om utbildningsformerna finns i avsnitt 7.9. Enligt blev det lättare för teckenspråkiga att hävda sitt språk och sina intressen i olika sammanhang genom att svenskt teckenspråk erkändes officiellt som ett fullvärdigt språk. Om anledningen till att det svenska teckenspråket ansetts inte omfattas av ramkonventionen och minoritetsspråkskonventionen, se avsnitt 7.11.1. 7.9.1Döva och hörselskadade barn och ungdomar Utbildningen för barn och ungdomar som inte kan gå i grundskola eller särskola därför att de är döva eller hörselskadade ska ske i specialskola. Utbildningen i specialskolan regleras i 7 kap. skollagen (1985:1100) och specialskoleförordningen (1995:401). Utbildningen i specialskolan präglas av att de båda språken teckenspråk och svenska används parallellt i olika funktioner och förstärker varandra ömse- sidigt som verktyg för kommunikation och lärande Undervisningen är alltså tvåspråkig och sker i en teckenspråkig miljö. En del elever har all undervisning på teckenspråk, medan andra har en större eller mindre del av undervisningen på talad svenska. Det är ett mål i specialskolan att varje elev efter att ha genomgått specialskolan ska vara tvåspråkig (Läroplan för det obligatoriska skolväsendet, för- skoleklassen och fritidshemmet, Lpo94). Utbildningen ska syfta till att ge dessa barn och ungdomar en utbildning som, anpassad till varje elevs förutsättningar, så långt det är möjligt motsvarar den utbildning som ges i (7 kap. 1 § skollagen). Utbildningen omfattar tio årskurser på grund- skolenivå och ska vara avgiftsfri för eleverna. Staten svarar för att eleverna kostnadsfritt får göra de resor som är nödvändiga för ut- bildningen. De kursplaner som regeringen fastställt för ska också tillämpas i specialskolan i den mån det på grund av elevernas funktionshinder inte behövs särskilda kursplaner. Särskilda kurs- planer gäller enligt föreskrifter i bl.a. modersmål, teckenspråk och svenska. Som språkval kan eleven erbjudas det språk som eleven har rätt till modersmålsundervisning i eller svenska som andraspråk, svenska, engelska eller teckenspråk. erbjuda undervisning i sådant språk finns om minst tre elever vid skolenheten väljer språket. För samiska, tornedalsfinska eller romska elever räcker det att en elev väljer språket. Inom grundskoleorganisationen bedrivs även skolformer an- passade för hörselskadade, t.ex. s.k. hörselklasskolor. Denna ut- veckling och det faktum att fler barn numera har ci har medfört att gränsdragningen mellan specialskolan och målgrup- per har blivit mindre tydlig (SOU 2007:87, s. 52). Utbildningen för döva och hörselskadade inom gymnasiet reg- leras i 9 kap. i gymnasieförordningen (1992:394). Regleringen inne- bär att kommun i sin gymnasieskola får anordna denna utbildning för hela landet (Riksgymnasium för hörselskadade). För dessa elever finns möjlighet att få s.k. riksgymnasiebidrag för bl.a. kost, logi och resor. Teckenspråk som kärnämne ska förekomma på alla nationella och specialutformade program som anordnas för döva elever och får även anordnas för hörselskadade elever. 7.9.2Föräldrar, syskon och barn till döva För föräldrar till barn som är beroende av teckenspråk erbjuder landstingen en grundläggande introduktionsutbildning i teckenspråk inom ramen för sitt ansvar att ge stöd för barnet och dess förut- sättningar att leva med funktionshindret. Innehållet och omfatt- ningen av denna utbildning varierar mellan olika landsting. En grundläggande teckenspråksutbildning bedrivs i statlig regi. Denna teckenspråksutbildning (TUFF) består av kurser om sam- manlagt . TUFF ska i första hand ges innan barnet nått skolåldern och ska ge föräldrarna sådana färdigheter att de på ett funktionellt sätt kan använda teckenspråk i kontakt med sina barn och därmed främja barnens utveckling. Viss ersättning kan ut- betalas till den som deltar i utbildningen. Utbildningen bedrivs i regel vid folkhögskolor.