sou · GVB346 · 2008-01-01 00:00:00 — Främst mot denna bakgrund föreslog att preskriptionstiden vid personskada skulle förlängas till beträffande vissa typer av miljöskador och skador som orsakats av kemisk eller fysisk-kemisk inverkan.73 Regeringen ansåg dock inte att preskriptionstiden skulle förlängas för denna typ av skador. Föredragande departementschefen anförde bl.a. att skador av denna typ torde vara sällsynta, att det av utredningen föreslagna skadeståndsansvaret skulle kunna drabba en enskild skadevållare hårt och att premierna för individuella försäkringar avseende detta ansvar sannolikt skulle bli betydande.74 efter att lämnade sitt betänkande föreslog även en förlängning av preskrip- tionstiden för vissa miljöskador. Enligt kommitténs förslag skulle preskriptionstiden vid personskada till följd av vatten-, mark-, eller luftförorening och strålning förlängas till trettio år.75 Inte heller detta förslag ledde till lagstiftning. Regeringen hänvisade främst till 1979/80:119 s. 39. 72Jan och , Skadeståndsrätt, 7 uppl., s. 434. 73Miljöskadeutredningen, Ersättning för miljöskador, SOU 1983:7, s. 198 ff. 1985/86:83 s. 30 ff. 75Miljöskyddskommittén, Miljöbalk, SOU 1993:27, del 1, s. 704 f. att en förlängning av preskriptionstiden är förenad med avsevärda svårigheter av försäkringsteknisk natur.76 Enligt 1 kap. 1 § skadeståndslagen tillämpas den lagen bl.a. om ej annat är föreskrivet. Saknar 32 kap. skadeståndsregler i en viss fråga tillämpas alltså skadeståndslagens bestämmelser. Det innebär att reglerna i 5 kap. skadeståndslagen om skadeståndets bestämmande skall tillämpas vid miljöskador, utom beträffande ersättning för framtida skador.77 Vidare kan bestäm- melserna om jämkning av skadestånd vid medvållande i 6 kap. 1 § skadeståndslagen tillämpas vid skador enligt 32 kap. . 5.3Strikt ansvar på annan grund än 32 kap. I rättspraxis har strikt ansvar för farlig verksamhet ansetts föreligga i vissa situationer utan uttryckligt stöd i lag.78 Bestämmelserna om strikt ansvar i t.ex. 32 kap. , produktansvarslagen och ellagen synes i hög grad ha motiverats utifrån uppfattningen att vissa former av farlig verksamhet bör vara förenad med strikt skadeståndsansvar. Någon allmän princip om strikt ansvar vid farlig verksamhet finns dock inte i svensk rätt. Strikt ansvar har ansetts gälla utan lagstöd även beträffande vissa verksamheter som inte typiskt sett kan betecknas som farliga.79 Frågan om när strikt ansvar annars kan föreligga är dock omstridd.80 Det har i litteraturen hävdats att det kan tänkas att skadeståndsregler kan tillämpas analogt vid vissa skadefall som 1994/95:10 s. 258 f. och prop. 1997/98:45 del 1, s. 566 f., jfr även SOU 1996:103 del 1, s. 629 f. 77Jfr 32 kap. 9 och 10 §§ . 78Se t.ex. rättsfallen NJA 1937 s. 196, NJA 1946 s. 734 I och II samt NJA 1966 s. 248. 79Se t.ex. rättsfallet NJA 1991 s. 720, vilket diskuteras närmare i det följande. 80Se och , Skadeståndslagen – en kommentar, 2 uppl., s. 35 f. formellt faller utanför balkens område men annars har likheter med miljöskador.81 Ersättning kan under vissa förutsättningar utgå med stöd av jordabalkens regler om skadestånd i grannförhållanden. Dessa principer kan bli tillämpliga i situationer som inte omfattas av bestämmelserna i 32 kap. . Enligt 3 kap. 1 § jordabalken skall var och en vid nyttjande av sin eller annans fasta egendom ta skälig hänsyn till omgivningen. Den som försummar detta kan enligt rättspraxis bli ansvarig för skada som uppkommer. Det får anses oklart om ansvar enligt grannelagsrättsliga principer förutsätter vållande eller är strikt.82 Under förarbetena till miljöskyddslagen uttalades att den oskrivna grannelagsrättens skadeståndsregler bygger på principen om strikt ansvar.83 I rättsfallet NJA 1994 s. 162. ansågs en flygklubb på granne- lagsrättslig grund skadeståndsskyldig för att deltagare i en tävling som hållits på ett av flygklubben arrenderat flygfält hämtat sina modellflygplan på en grannes åker, varvid växande gröda trampats ner. tog i rättsfallet inte uttryckligen ställning till om vårdslöshet förelegat vid nyttjandet av flygfältet och om detta i så fall utgjort en förutsättning för skadestånd. konstaterade i stället att vad som inträffat innebar att flygfältet nyttjats så, att skälig hänsyn inte tagits till omgivningen och att flygklubben är grannelagsrättsligt ansvarig för detta. Grannelagsansvaret enligt 3 kap. 1 § jordabalken omfattar även ren förmögenhetsskada, men om denna är oväsentlig torde ersättning utgå endast vid brottslig handling.84 Enligt är det naturligt att kravet på skälig hänsyn till omgivningen enligt 3 kap. 1 § jordabalken påverkas av hänsynsreglerna i 2 kap. miljöbalken.85 81Bertil m.fl., – en kommentar, del II, 32:8. 82Se , Om grannelagsansvaret , till , 1999, s. 26 ff. Jfr även rättsfallet RH 1989:74. 1969:28, s. 237 f. 84Bertil , a.a. s. 34. 85Bertil , återverkningar, 2001, s. 147. Frågan om strikt skadeståndsansvar vid vissa former av verksamhet har diskuterats i åtskilliga rättsfall. Det kan noteras att rättsfallen härrör från tiden före tillkomst. Rättsfallet NJA 1991 s. 720 har i rättsfallet NJA 1991 s. 720 ansett att innehavare av en fjärrvärmeanläggning bör bära ett strikt skadeståndsansvar för skador som orsakas av utsläpp från anlägg- ningen.86 anförde i rättsfallet bl.a. följande. I svensk rätt har principen om strikt skadeståndsansvar vunnit insteg huvudsakligen genom lagstiftning på vissa avgränsade områden där det visat sig föreligga en särskilt påtaglig skaderisk. En viss utveckling har skett också i rättspraxis även om domstolarna varit försiktiga med att gå utanför det traditionella culpaansvaret. Någon allmän grundsats om strikt ansvar vid farlig verksamhet har inte erkänts i svensk rätt. Det strikta ansvaret har av domstolarna kommit att tillämpas framför allt i grannelagsrättsliga förhållanden och vid verksamhet av särskilt farlig art. I förhållandet mellan grannar åläggs ett strikt ansvar förutom för mer ingripande grävnings- och sprängningsarbeten även för vissa störningar, s.k. immissioner. Det har dock krävts att störningen är varaktig. Begreppet granne har i rättstillämpningen kommit att ges en ganska vid tolkning. När det gäller drift av en fjärrvärmeanläggning anförde att utsläpp i form av hett vatten från en sådan anläggning företer vissa likheter med sådana störningar som ger rätt till ersättning enligt miljöskadelagen samt att det med hänsyn till den utveckling som har skett på det grannelags- och miljörättsliga området synes följdriktigt att tillämpa ett strängt skadeståndsansvar. I samma riktning talade enligt Högsta dom- stolen det förhållandet att skadan vanligen drabbar någon som direkt eller indirekt står i ett kontraktsförhållande till den som driver anläggningen och att anläggningsinnehavaren i praktiken har en monopolställning. 86 För en kommentar till rättsfallet, se i , 1991–92, s. 646 ff. Jfr även rättsfallen NJA 1997 s. 468 (utsläpp från renvattenanläggning) och NJA 2001 s. 368 (spillvattenanläggning igensatt av rötter). anläggningens innehavare har möjlighet att till en måttlig kostnad täcka sitt skadeståndsansvar genom ansvarsförsäkring. Slutligen anmärkte att ett strängt ansvar för skador av den typ det här gäller också bör stimulera till att öka anläggningarnas säkerhet och därmed minska risken för skador. Rättsfallet NJA 1997 s. 684 Rättsfallet gällde frågan om en dammägare skulle vara strikt skadeståndsansvarig för översvämningsskador. uttalade bl.a. följande. Det föreligger en saklig skillnad mellan skador till följd av brott på ledningar, vilka i enlighet med rättsfallet NJA 1991 s. 720 kan föranleda strikt skade- ståndsansvar, och skador som följer av att en anläggning inte är tillräckligt dimensionerad för osedvanlig vattentillströmning. När det gäller regleringsåtgärder i vattendrag som kan leda till en försämrad situation för fastighetsägare utmed det reglerade vatten- draget t.ex. i form av ändrade vattenstånd och flöden, har fastighetsägarna möjlighet att begära ersättning i samband med tillståndsgivningen. Om ett vattenföretag eller en vattenanläggning medför skador som inte förutsågs av när tillstånd till verksamheten meddelades, får den skadelidande, inom viss i tillståndsdomen bestämd tid, framställa anspråk på ersättning för dem. Vid extrema snösmältnings- och nederbördssituationer med särskilt höga flöden måste dessa släppas förbi dammarna, och de kan då orsaka skador på den till den normala situationen anpassade bebyggelsen. Om ett strikt ansvar för sådana översvämningsskador skulle åläggas regleringsföretag, skulle det i de flesta fall innebära att företaget oberoende av eget vållande finge ansvara för extrema väderlekssituationer eller en oförutseende bebyggelseplanering. Det finns inga skäl att ålägga dammägare ett sådant ansvar. Regleringen i skadeståndslagen och 32 kap. bygger på huvudprincipen att en skadelidande skall erhålla full ersättning för sin skada. Principen kan beskrivas så att den skadelidande skall försättas i samma ekonomiska situation som om skadehändelsen inte hade inträffat. Huvudregeln att en skadelidande är berättigad till skadestånd gäller inte tredje man som endast indirekt lider förlust till följd av skadan. Skadestånd med anledning av sakskada omfattar enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen ersättning för dels sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, dels annan kostnad till följd av skadan, och dels inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Vid totalskada kan värdet på den skadade egendomen beräknas på olika sätt. De metoder som i första hand kommer i fråga är baserade på återanskaffningskostnaden, försäljningspriset eller bruksvärdet.87 Det finns inget formellt hinder mot att sammanjämka de nämnda metoderna. Vid beräkning av skadestånd är den primära metoden den som baserar sig på återanskaffningskostnaden. Metoden kommer till uttryck i 6 kap. 2 § första stycket försäkringsavtalslagen (2005:104). Här anges att om försäkringen avser egendom, skall värdet anses motsvara återanskaffningspriset före försäkringsfallet med avdrag för ålder och bruk samt, när skadan inte avser en byggnad, för nedsatt användbarhet och annan omständighet. Om återanskaffning inte kan ske, skall värdet enligt samma stycke i stället anses motsvara vad det skulle ha kostat att före försäkringsfallet anskaffa likvärdig egendom. Den andra metoden som kan tillämpas utgår från försäljnings- värdet. Eftersom försäljningsvärdet även omfattar ägarens vinst kan detta vara högre än återanskaffningsvärdet. Är egendomen uttjänt och gammal kan försäljningspriset däremot vara lägre än återanskaffningsvärdet. En tredje metod som kan användas baserar sig på bruksvärdet. Ersättningen beräknas då utifrån det kapitaliserade värdet av det 87 och , Skadeståndsrätt, 7 uppl., s. 412 ff. brukande som ägaren går miste om. Detta värde kan uppskattas med ledning av vad det kostar att hyra likvärdig egendom. Metoden synes komma till användning beträffande egendom som inte kan återanskaffas och där inte heller försäljningspriset kan beräknas. Annan kostnad till följd av skadan Ersättning kan utgå för vissa kostnader som uppstår som en följd av en sakskada. Skadeståndsrätten skiljer sig här från försäkrings- rätten, där ersättning som huvudregel endast utgår för värdeersätt- ning. Ofta har den skadelidande i dessa situationer möjlighet att själv bestämma om han vill ta kostnaden. Den skadelidande har dock en allmän skyldighet att begränsa sin förlust.88 Som exempel på direkta utgifter som skall ersättas nämns i propositionen till skadeståndslagen utgifter för transport av det skadade föremålet, kostnad för besiktning och värdering av detta samt utgifter som varit nödvändiga för att begränsa skade- verkningarna.89 I propositionen anges vidare att förhållandena kan vara mycket skiftande och att någon uttömmande uppräkning av tänkbara utgiftsposter självfallet inte kan göras. Vidare anges i propositionen att det blir domstolarnas sak att dra upp gränserna för vad som skall anses ersättningsgillt och att redan kravet på adekvat kausalitet medför vissa begränsningar. Under uttrycket annan kostnad till följd av skadan faller bland annat s.k. stilleståndsersättning, dvs. kostnader med anledning av att den skadade egendomen inte kan användas på sätt som annars skulle skett. Det är inte ovanligt att tredje man drabbas av en förlust till följd av att någon lider en sakskada, och att denna skada ersätts av den direkt skadelidande. Även om tredjemansskador i allmänhet inte är ersättningsgilla kan skadan genom den direkt skadelidandes betalning transformeras till en kostnad till följd av den initiala skadan, vilken i princip skulle kunna bli föremål för ersättning.90 Förutsättningen är naturligtvis att gängse förutsättningar för skadestånd är uppfyllda, t.ex. beträffande adekvans. 88Se rättsfallen NJA 1945 s. 440 I och NJA 1959 s. 552. 1972:5 s. 580. 90Marcus Radetzki, Skadeståndsberäkning vid sakskada, 2004, s. 57 ff. förutsättning är att den skadelidande faktiskt var skyldig att ersätta tredje man för förlusten. Utredningskostnader till följd av en skada ersätts inte som kostnader betingade av skadan, särskilt inte om utredningen utgör en del av den skadelidandes normala verksamhet och således inte motsvaras av några särskilda utgifter för den skadelidande.91 I vissa fall kan utredningskostnader vara ersättningsgilla som rättegångs- kostnader. Ersättning för intrång i näringsverksamhet kan bli aktuell om den skadade egendomen användes i rörelse. Man får då beräkna förlorade intäkter och uppkomna kostnader i rörelsen som egendomen inte kan användas.92 Från ersättningen skall avdrag göras för kostnader som ägaren besparat sig. Den skadelidande har bevisbördan för att skadan uppgår till det belopp som begärts. Utgångspunkten är alltså att en skadelidande fullt ut skall styrka sin skada. Av 35 kap. 5 § följer dock att, om det är fråga om uppskattning av en inträffad skada och full bevisning om skadan inte alls eller endast med svårighet kan föras, rätten får uppskatta skadan till skäligt belopp. Så får enligt samma paragraf också ske om bevisningen kan antas medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till skadans storlek och det yrkade skadeståndet avser ett mindre belopp. 5.4.3Ersättning vid ren förmögenhetsskada Med ren förmögenhetsskada avses enligt 1 kap. 2 § skadestånds- lagen sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. 91Hellner och Radetzki, a.a., s. 69 och 416 f. samt rättsfallen NJA 1983 s. 209 och NJA 1989 s. 251. Jfr även NJA 1994 s. 709. 92Hellner och Radetzki a.a., s. 418. förmögenhetsskada kan dock föreligga i fall då en skada inte kan hänföras till sakskada. Även beträffande ren förmögenhets- skada är huvudprincipen att full ersättning skall utgå. I många situationer är det inte förknippat med någon sanktion att tillfoga annan ren förmögenhetsskada, t.ex. när ett företag med legitima medel konkurrerar ut ett annat. I svensk rätt är möjlig- heten att få ersättning för ren förmögenhetsskada begränsad. Sådan ersättning utgår först och främst när skadan orsakats genom brott. Den praxis som finns beträffande ersättning för ren förmögenhets- skada avser således till stor del skada på grund av brott. Att ersättning för ren förmögenhetsskada kan utgå enligt 32 kap. innebär således ett avsteg från kravet på koppling mellan ren förmögenhetsskada och brott. Det bör noteras att enligt 32 kap. 1 § andra stycket ren förmögenhetsskada som inte orsakats genom brott ersätts endast om skadan är av någon betydelse. Enligt 2 kap. 8 § är en skadevållare under vissa för- hållanden skyldig att avhjälpa skadan. I paragrafen föreskrivs att alla som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som medfört skada eller olägenhet för miljön ansvarar till dess skadan eller olägenheten har upphört för att den avhjälps i den omfattning det kan anses skäligt enligt 10 kap. . I den mån det föreskrivs i balken kan enligt samma paragraf i stället skyldighet att ersätta skadan eller olägenheten uppkomma. Förarbetena till bestämmelsen synes uteslutande ta sikte på avhjälpande med anledning av föroreningsskador. Lagtexten inskränker sig dock inte till sådana skador utom talar mer allmänt om skada eller olägenhet. Dessa begrepp torde omfatta även andra störningskällor som nämns i 32 kap. , t.ex. buller, skakning eller annan liknande störning.93 Bestämmelsen om avhjälpandeskyldighet i 2 kap. 8 § är offentligrättslig. I doktrinen har diskuterats om en skadelidande med hänvisning till 2 kap. 8 § ändå kan vara berättigad 93 m.fl., – en kommentar, del I, 2:39. SOU 2007:46 Skadeståndsrättsliga frågor till ersättning för egna kostnader för avhjälpandet.94 Något vägledande rättsfall finns inte. Det är svårt att föreställa sig hur bestämmelsen i 2 kap. 8 § skulle få någon praktisk betydelse vid spridning av GMO till en näraliggande åker. Har den drabbade odlaren rätt till ersättning enligt skadeståndsrättsliga regler synes frågan om avhjälpande över huvud taget inte uppstå. 5.6Skador i samband med transport Som nämnts i det föregående omfattar skadeståndsansvaret enligt 32 kap. i princip inte skada som orsakas av rörliga störningskällor, t.ex. transportmedel. Här kan i stället skadestånds- lagens allmänna principer om ansvar vid vållande bli tillämpliga. Rätt till ersättning för vissa sådana typer av sådana skador kan även föreligga med stöd av trafikskadelagen (1975:1410), järnvägstrafiklagen (1985:192) eller sjölagen (1994:1009). 5.6.2Trafik med motordrivet fordon Trafikskadelagen gäller enligt 1 § trafikförsäkring för motordrivet fordon och ersättning från trafikförsäkring för skada i följd av trafik med motordrivet fordon (trafikskadeersättning). Trafiks- kadeersättning utgår i första hand för förare eller passagerare i motordrivet fordon som skadas i trafik. Detta följer av 10 §. Uppkommer annan person- eller sakskada i följd av trafik med motordrivet fordon än som anges i 10 §, utgår enligt 11 § första stycket trafikskadeersättning från trafikförsäkringen för fordonet. Fråga är alltså om ett strikt ansvar. Här omfattas skador som drabbar personer som inte färdas med fordonet och egendom som finns utanför fordonet, dvs. som inte befordras med detta. Det kan t.ex. gälla personskador som tillfogas en cyklist eller en fotgängare, 94 , återverkningar, 2001, s. 159 ff., jfr även Lagrådets synpunkter i prop. 1997/98:45, del II, s. 458 ff. eller sakskada som uppkommer på en belysningsstolpe, ett bro- räcke, en vägport, en byggnad eller ett påkört husdjur.95 En förutsättning för att trafikskadeersättning skall utgå är att skadan har sådant samband med fordonets normala brukande att den skall anses ha uppkommit i följd av trafik med bilen.96 Av rättsfallet NJA 2004 s. 566 framgår att skada på vägbanan till följd av utsläpp av drivmedel och andra oljeprodukter i samband med en trafikolycka kan bedömas som sakskada enligt 11 § trafik- skadelagen. För sakskada som tillfogas försäkringstagaren genom det egna fordonet utgår trafikskadeersättning enligt 11 § första stycket endast om fordonet brukades olovligen av annan. Detta framgår av 11 § andra stycket. Ansvar för skada på gods är enligt 3 kap. 22 § järnvägstrafiklagen ansvarig om gods går förlorat, minskas eller skadas medan järnvägen innehar det på grund av befordran. Ansvaret är strikt. Av 3 kap. 23 § följer att järnvägen är fri från ansvarighet enligt 3 kap. 22 §, om skadan orsakats av bl.a. någon omständighet som inte kan hänföras till befordringen och som järnvägen inte hade kunnat undgå eller förebygga följderna av även om den hade vidtagit alla åtgärder som rimligen hade kunnat krävas av den. kan också undgå ansvar enligt bestämmelserna i 3 kap. 24 §. Här anges att järnvägen är fri från ansvar, om skadan är en följd av den särskilda risk som är förbunden med bl.a. att godset inte är förpackat eller är bristfälligt förpackat, eller att godset har lastats eller lossats på ett felaktigt sätt och lastningen eller loss- ningen inte har utförts genom järnvägens försorg. 95Ulf K Nordenson, Trafikskadeersättning, 1977, s. 152. 96Se t.ex. rättsfallet NJA 1988 s. 221. Ansvar för skada på annat än gods och passagerare Frågor om järnvägens ansvar för skador på annat än gods eller passagerare regleras i 5 kap. järnvägstrafiklagen. Av 5 kap. 1 § första stycket följer att järnvägen skall ersätta sådana skador. Ansvaret är således strikt. är däremot enligt 5 kap. 1 § andra stycket fri från ansvarighet enligt första stycket, om skadan har orsakats av omständigheter som inte kan hänföras till själva järnvägsdriften och som järnvägen inte hade kunnat undgå eller förebygga följderna av även om den hade vidtagit alla åtgärder som rimligen kunde krävas av den. I förarbetena till dessa bestämmelser diskuteras omfattningen av ansvarsfrihetsgrunden i 5 kap. 1 § andra stycket beträffande skador som orsakas av transporterat gods. När det gäller skador som orsakas av farligt gods anförde föredragande departementschefen att det får göras en bedömning av vad som rimligen kan krävas av järnvägen med hänsyn till godsets farlighet och övriga förhållanden i det enskilda fallet.97 De krav som bör ställas på järnvägen får enligt samma förarbeten ses i belysning av de uppgifter rörande godset som avsändaren har lämnat och vad järnvägen annars borde ha insett i fråga om godsets farlighet. Sjölagen innehåller bestämmelser om bl.a. ersättning för person- och sakskada i samband med sjöfart. När det gäller skador på transporterat gods finns bestämmelser i 13 kap. sjölagen. Av 13 kap. 24 § första stycket följer att transportören är ansvarig för godset medan det är i hans vård i lastningshamnen, under transporten och i lossningshamnen. Transportören är enligt 13 kap. 25 § första stycket ansvarig för skada till följd av att godset går förlorat eller skadas medan det är i hans vård ombord eller i land, om han inte visar att varken fel eller 1983/84:117 s. 318 f. försummelse av honom själv eller någon annan som han svarar för har orsakat eller medverkat till skadan. Av 13 kap. 25 § tredje stycket följer att, om fel eller försummelse på transportörens sida tillsammans med någon annan orsak har föranlett skada, transportören är ansvarig endast i den mån skadan kan hänföras till felet eller försummelsen. Transportören skall enligt samma stycke visa i vilken utsträckning skadan inte är att hänföra till fel eller försummelse på hans sida. Skada som orsakas av förorening genom olja från ett fartyg och som uppkommit utanför fartyget (oljeskada) regleras genom 10 kap. sjölagen. Ansvaret är enligt 10 kap. 3 § strikt, dock att fartygsägaren går fri från ansvar om han visar att skadan beror på vissa i lagen angivna omständigheter. För skador på annan egendom, t.ex. broar och hamnanlägg- ningar, gäller allmänt ansvar vid oaktsamhet enligt skadestånds- lagen.98 Produktansvarslagen (1992:18) trädde i kraft . Lagen bygger i huvudsak på ett EG-direktiv.99 Skadestånd enligt lagen betalas enligt 1 § första stycket för personskada som en produkt har orsakat på grund av en säkerhetsbrist. Enligt 1 § andra stycket betalas skadestånd enligt lagen också för sakskada som en produkt på grund av en säkerhetsbrist har orsakat på egendom som till sin typ vanligen är avsedd för enskilt ändamål, om den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål. 98Jan och , Skadeståndsrätt, 7 uppl., s. 288. 99Rådets direktiv /374/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. (EGT L 210, , s. 29–33), Direktivet ändrades genom och rådets direktiv /34/EG av om ändring av rådets direktiv /374/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (EGT L 141, , s. 20–21). Enligt 3 § har en produkt en säkerhetsbrist, om produkten inte är så säker som skäligen kan förväntas.