sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Även i de fall som gällde punkt 2, d v s brott mot liv och hälsa, frihet och frid samt rån var majoriteten av framställningarna motiverade på något sätt men en grupp av framställningar motiverades inte utöver den standardmall som åklagarna använder sig av. De allra flesta motiveringarna gällde relationen mellan målsäganden och den misstänkte. I övrigt var det en ganska jämn fördelning mellan olika motiveringar. Sådana extra motiveringar som angavs av åklagarna var bl a olika varianter på parternas nära relation, t ex släktskapsförhållanden eller äktenskap. Därutöver angavs målsägandens ålder, att målsägandens föräldrar hade begärt att målsägandebiträde skulle förordnas, omständigheterna kring gärningen, brottets art och karaktär samt även brottets allvar och skadebild. I några fall hänvisade åklagaren till att behov av målsägandebiträde fanns för att föra skadeståndstalan. I några fall angavs bara att målsäganden hade behov av biträde. I ärenden där beslutet grundade sig på punkt 3 slutligen, d v s övriga brott på vilket fängelse kan följa var över hälften av framställningarna om målsägandebiträde inte motiverade. Uppdraget och dess genomförande emellertid noteras att de här ärendena var så pass få att utredningen inte kunnat dra några långtgående slutsatser av dessa uppgifter. I de ärenden där motiveringar saknades kan motiveringar till framställan ha lämnats av åklagaren informellt utan att det noterats i akten eller diariet. En slutsats som utredningen har dragit av uppgifterna i undersökningen är att det är mycket svårt att sluta sig till vilka faktorer som påverkar bedömningen av om det finns behov av målsägandebiträde i det enskilda fallet. Det beror på att framställan om målsägandebiträde huvudsakligen motiveras med hjälp av standardmallar från vilka åklagarna inte avviker i särskilt stor utsträckning. I den mån åklagarna gör avvikelser från standard- formuleringarna är de relativt kortfattade i sina motiveringar. Dessa motiveringar handlar huvudsakligen om behovet av målsägande- biträde, brottets art eller någon av de faktorer som anges i förarbetena som exempel på omständigheter som visar att målsäganden har behov av sådant biträde. Domstolens beslut om förordnandet av målsägandebiträde motiveras inte när det innebär ett bifall till framställan om förordnande. Med hjälp av uppgifter i akten går det att ha hypoteser om vilka grunder åklagarna haft för sina bedömningar i enskilda fall men de kan inte bli något annat än antaganden. Det rör sig om uppgifter som inte är kända för rätten när målsägande- biträdet förordnas. Av de skälen är det svårt att såsom utrednings- direktiven anger, undersöka vilka faktorer som påverkar behovsbedömningen i enskilda fall. I en fjärdedel av ärendena gjordes en framställan om målsägande- biträde i anslutning till stämningsansökan. Av de 142 ärenden där önskemål hade framställts om måls- ägandebiträde fanns det 26 ärenden i vilka det tog mellan och en månad från det att önskemålet framställts till en framställan om målsägandebiträde gjordes till rätten. Det fanns 24 ärenden i vilka det tog en månad eller mer från det att önskemålet framställts till en framställan gjordes till rätten. Uppdraget och dess genomförande I hälften av ärendena förordnade rätten ett målsägandebiträde som en framställan om målsägandebiträde lämnades in. I de resterande fallen fattades beslut om förordnande mellan efter det att framställan kommit in. I fråga om förhållandet mellan polisanmälan av brott och förordnande av målsägandebiträde kan man av aktgenomgången se att i cirka en tiondel av ärendena förordnades målsägandebiträdena direkt, d v s 1–efter anmälan. I en femtedel av ärendena tog det mellan innan ett målsägandebiträde förord- nades och i en fjärdedel av de 308 ärendena tog det innan ett målsägandebiträde förordnades. Sammanlagt tog det i av ärendena en månad eller mer efter det att polisanmälan gjorts till det att ett förordnande kom till stånd. Majoriteten eller av de målsägande som biträddes av målsägandebiträde i aktgenomgången var kvinnor och resten var män. Skillnaden i könsfördelningen var således inte särskilt stor. Uppgifter om målsägandens ålder visade sig vara svåra att finna i akterna och det är uppgifter som i vissa fall är sekretessbelagda. Utredningen begränsade sig därför i genomgången till att ta reda på i vilka fall målsägande var minderåriga eller . I cirka en femtedel av fallen var målsägande under . Uppgifterna är emellertid svåra att jämföra med allmän kriminalstatistik eftersom uppgifterna i utredningens genomgång bara gäller vissa brott. I av de aktuella ärendena framställde målsäganden önskemål om att få en särskild person som målsägandebiträde. I det stora flertalet av fallen förordnades en advokat medan de biträdande juristerna stod för av förordnandena. Byte eller entledigande av målsägandebiträde gjordes i för- hållandevis få fall eller i cirka en tiondel av ärendena. Uppdraget och dess genomförande I samband med genomgången av brottmålsakter samlades kostnadsräkningar in från några ärenden i vilka målsägandebiträde hade förordnats. Totalt gicks 232 kostnadsräkningar igenom från de tingsrätter där aktgenomgången genomfördes. Av dessa var 76 kostnadsräkningar i s k taxemål och de övriga 156 sådana kostnadsräkningar där de allmänna reglerna i rättshjälpslagen var tillämpliga. Kostnadsräkningarna utgjorde ett underlag för bedömningar om målsägandebiträdenas arbetsuppgifter och ersättning. 1.4.3 Avslag på framställan om målsägandebiträde I undersökning Målsägandebiträde – en utvärdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m m var bifallsfrekvensen i tingsrätterna . Det betyder att antalet avslag på framställan om förordnande av målsägandebiträde var mycket få. Mot bakgrund av de förändringar som gjorts i lagstiftningen sedan lagts fram, gjorde utredningen en separat undersökning om antalet avslag , d v s de ärenden i vilka en framställan om målsägandebiträde avslagits av domstolarna. Eftersom det fanns uppgifter på att antalet avslag tidigare hade varit få till antalet gjordes utredningens genomgång av avslag inte bakåt i tiden utan . Fyra tingsrätter samlade för utredningens räkning in samtliga beslut om avslag på framställan om målsägandebiträde. De tingsrätter som deltog i undersökningen var tingsrätterna i , , och . Vid tingsrätterna i och kontrollerade en avdelning på vardera tingsrätten avslag på framställan om målsägandebiträde. Den första undersökningen gjordes 2005, från till . Antalet avslag under de tre månaderna uppgick till 12. De ärenden där domstolarna avslagit framställan gällde för det mesta sådana brott som anges i 1 § punkt 2, d v s brott mot liv och hälsa, frihet och fred samt rån. Närmare hälften av de ärenden som slagits av enligt den här punkten gällde misshandel. Det fanns inte något ärende gällande sexualbrott i den här undersökningen där domstolarna hade gett avslag på framställan om målsägandebiträde. Uppdraget och dess genomförande hänvisade ofta till målets beskaffenhet eller till att det inte fanns någon personlig relation mellan målsäganden och den misstänkte. I ett fall hänvisades det till att förundersökningen var avslutad. Undersökningen genomfördes även på samma tingsrätter, den här gången mellan till . Antalet avslag var totalt 32. 1.4.4 Utredningens enkät till åklagare En av utredningens undersökningar var en enkät som riktade sig till åklagare. När enkäten utarbetades rådgjorde utredningen med några av landets chefsåklagare och därefter testades enkäten vid en åklagarkammare. På så sätt kunde frågornas relevans säkerställas och enkäten fick en första utvärdering. Enkäten, som återfinns i bilaga 5 innehöll kryssfrågor uppdelade under olika rubriker; information om målsägandebiträde, fram- om målsägandebiträde, tidpunkten för förordnande, prövning enligt 1 § lagen om målsägandebiträde, skadestånds- anspråk samt stöd och hjälp till målsäganden. Åklagarna fick svara individuellt och anonymt på 49 frågor. De ombads svara med ett alternativ på varje fråga. En grupp av åklagare gav egna kommentarer till frågorna utöver svarsalternativen. Sist i enkäten fick åklagarna även en möjlighet att ge egna synpunkter genom att svara på två öppna frågor om åklagarens roll i förhållande till målsägandebiträdet under förundersökning och huvudförhandling och om åklagarens skyldighet att föra skadeståndstalan och hur den skyldigheten förhöll sig till målsägandebiträdets uppgift med ersättningsanspråket. Enkätundersökningen omfattade femton åklagarkammare och ett slumpvis urval av åklagare. De åklagarkammare som deltog i enkäten var , , , , , , , , , , , , , och . Genom ett gott samarbete med chefsåklagarna fick utredningen en svarsfrekvens på vilket gör att totalt 108 åklagare svarade på enkäten. 1.4.5 Utredningens enkät till advokater En annan undersökning som utredningen genomfört var en enkät om målsägandebiträden riktad till advokater. Uppdraget och dess genomförande gjordes en sökning efter verksamhetsinriktning i Advokat- samfundets matrikel. Enkäten skickades ut till 230 advokater och i huvudsak till dem som i matrikel angett Målsägandebiträde under verksamhetsområde, men även till den grupp advokater som hade angett Allmän praktik och Brottmål i matrikeln. Avsikten med detta var att nå advokater med skilda verksamhetsområden i . Utredningen hade också ambi- tionen att enkäten skulle nå advokater både i storstäder och på mindre orter. Totalt 184 advokater inkom med svar. Med dessa svar fick utredningen en svarsfrekvens på . Enkäten bestod av 50 kryssfrågor som indelats i åtta olika ämneskategorier. De åtta ämneskategorierna var: Inledande frågor, Information om målsägandebiträde, Förordnande, Prövning enligt 1 § lag om målsägandebiträde, Målsägandebiträdets uppgifter, Andra aktörer, Om ersättning samt Målsägandebiträdets uppgifter. I slutet av enkäten finns tre öppna frågeställningar som gav advokaterna möjlighet att svara med egna synpunkter. Av samtliga inkomna svar valde 120 advokater att svara på dessa. Slutligen fanns det möjlighet att lägga till kommentarer och synpunkter på lagstiftningen och tillämpningen, vilket 31 av advokaterna valde att göra. Två av de inledande frågorna i enkäten rörde tilldelningen av uppdrag som målsägandebiträde och advokaternas önskemål om sådana uppdrag. Svaren gav vid handen att de allra flesta, av de tillfrågade önskade uppdrag som målsägandebiträde. önskade överhuvudtaget inte några uppdrag som målsägandebiträde. Av dem som svarade ansåg att de ofta fick sådana uppdrag medan majoriteten eller av advokaterna ibland fick uppdrag som målsägandebiträde. En grupp på svarade att de sällan fick uppdrag som målsägandebiträde. 1.4.6 Intervjuer med brottsoffer Utredningen önskade också ta del av synpunkter från brottsoffer som varit målsägande i mål där ett målsägandebiträde förordnats för dem. Sju intervjuer med brottsoffer, sex kvinnor och en man genomfördes i det här syftet. Intervjuerna redovisas i bilaga 7 i studien intervjuer med brottsoffer om deras erfarenheter av rättsprocessen och av att företrädas av målsägandebiträde. Genom kontakter med kvinnojourer och åklagare fick utred- ningen namn på ett antal personer som för utredningen ville berätta Uppdraget och dess genomförande om sina upplevelser av rättsprocessen och sina erfarenheter av att ha ett målsägandebiträde i rättsprocessen. Samtliga av dem hade varit målsägande i mål som lett till huvudförhandling. Utredningen eftersträvade inget särskilt urval i fråga om brottstyper. Intervjupersonerna har således utsatts för olika typer av brott och de är hemmahörande på olika platser i landet. Intervjuerna genomfördes på telefon och följde ett i förväg fastlagt schema. Under intervjuerna togs hänsyn till brottsoffrens individuella upplevelser av rättsprocessen och till vad personerna ville välja att berätta om. De intervjuade hade mer eller mindre att säga i fråga om olika frågeställningar vilket gjorde att det blev vissa variationer i berättelserna. Sammanfattningsvis kan man konstatera att åtminstone fyra av brottsoffren inte fick information om målsägandebiträde vid den första kontakten med polisen. De intervjuade hade överlag inte mycket uppgifter att ge om vilken typ av information de fick om målsägandebiträdet. Flera av dem hade inga förväntningar på målsägandebiträdet och visste mycket lite om målsägandebiträdets uppgifter. Målsägandebiträdena förordnades i ett sent skede av rätts- processen för de flesta av de intervjuade. I två av fallen tog det efter det att polisanmälan gjorts till det att ett förordnande kom till stånd. De flesta av målsägandebiträdena förordnades således i relativt nära anslutning till huvudförhandlingen. Den målsägande som tidigast fick besked om att ett målsägandebiträde förordnats fick detta besked efter det att önskemål om biträde hade framställts. Inget av brottsoffren fick möjlighet att ha med sig målsägandebiträde under förhör hos polisen. Det som var gemensamt för de flesta av brottsoffren var att de saknade information om förundersökningen och om vad som skulle ske under rättegången. De flesta av intervjupersonerna hade utsatts för någon form av hot och trakasserier. Flera av brotts- offren gav i intervjuerna uttryck för att de känt en stor osäkerhet och oro inför rättegången. Även efter rättegången efterlyste flera av de intervjuade mer stöd och hjälp. I det här skedet upplevde brottsoffren behov av att prata med någon och hjälp med skadeståndstalan. Några av kvinnorna påtalade att målsägandebiträdet visat ett bristande engagemang i kontakten med dem och att de inte fick den tid som de ansåg att de behövde av målsägandebiträdet. Uppdraget och dess genomförande Sammanfattningsvis visar intervjuerna att målsägandebiträdets bemötande hade en mycket stor betydelse för brottsoffrens helhetsintryck av målsägandebiträdet. 1.4.7Kommentarer till promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott Regeringen gav en utredare uppdraget att analysera vilka faktorer som kan bidra till att sexuella övergrepp inte anmäls, att undersöka hur den som har utsatts för ett sexuellt övergrepp upplever brottsutredningen och den fortsatta rättsprocessen samt att lämna förslag på strategier och åtgärder för att öka benägenheten att anmäla sexualbrott. Den särskilde utredaren som tog namnet Sexualbrottsoffer- utredningen, lade fram promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:01). Utredaren lämnar i promemorian en rad förslag under rubrikerna medicinskt och psykosocialt stöd, juridiskt stöd och hjälp, handläggningsfrågor samt kunskap och kompetens. Det är särskilt avsnitten 8.4–8.5 av promemorian i vilka det ges förslag på åtgärder för att förbättra det juridiska stödet till brottsoffer som är av intresse för utredningen om målsägandebiträde. I promemorian identifieras en rad skäl som kan bidra till att sexuella övergrepp inte anmäls. Bland dessa nämner utredaren att den brottsutsatte kan vara rädd, t ex för den som begått brottet eller för myndigheter. Bristande socialt och kurativt stöd anges också som ett skäl till att övergrepp inte anmäls (s. 13). Generellt sett menar utredningen att den grund på vilken promemorian om sexualbrottsoffer vilar, nämligen att anmälnings- benägenheten bör öka och att man bör försöka minska påfrestningarna för målsäganden i rättsprocessen är i överens- stämmelse med utredningens synsätt. Det är utredningens uppfattning att om lagstiftningen om målsägandebiträde och särskild företrädare för barn tillämpas i enlighet med dess intentioner, har det stor betydelse för att öka anmälnings- benägenheten vid så grova brott. Utredningen menar också att målsägandebiträdet har en viktig och ibland avgörande roll för målsäganden när det gäller att kunna hantera sådana känslor av otrygghet och rädsla som nämner i Uppdraget och dess genomförande Därutöver menar utredningen, liksom den särskilde utredaren i promemorian att kunskapshöjande och attityd- påverkande insatser också är nödvändiga för att förbättra anmälningsbenägenheten och bemötandet av brottsoffer på . Utifrån utgångspunkten att det finns ett behov av information föreslår utredaren i promemorian att den som har utsatts för ett sexuellt övergrepp ska ha rätt till kostnadsfri juridisk rådgivning av en advokat innan en polisanmälan har gjorts under maximalt . Det skulle innebära att en ny bestämmelse, 1 b § i lagen om målsägandebiträde införs, i vilken rådgivning för dem som påstår sig vara utsatta av sexualbrott ska regleras. Utredningen vill påpeka att även om huvudregeln är att målsägandebiträde ska förordnas fr o m det att en förundersökning har inletts finns det en möjlighet för ett målsägandebiträde att utföra arbete redan från det att anmälan tagits upp och att få ersättning för arbete som utförs innan ett förordnande har meddelas. Enligt 27 § rättshjälpslagen (1996:1619) kan ersättning ges för sådant arbete som utförts före ansökan om förordnande av målsägandebiträde om arbetet varit av mindre omfattning eller av brådskande art. Utredningen ansluter sig till de ställningstaganden som görs i promemorian om vikten av att ett målsägandebiträde förordnas . I linje med det har utredningen också en rad förslag som syftar till att målsägandebiträdet ska komma in i rättsprocessen tidigare än vad som är fallet. Utredningen anser att förslaget om kostnadsfri rådgivning i en ny 1 b § i lagen om målsägandebiträde är förenligt med utredningens förslag. Den rådgivningsverksamhet som föreslås kommer i vissa fall att bidra till att ett målsägandebiträde förordnas än . Utredningen tror också att förslaget om rådgivning i ett tidigt skede kommer att bidra till en ökad kompetens och förståelse för brottsoffers situation. Dessutom kan det bidra till tidigare förordnanden vilket också är i överensstämmelse med utredningen förslag i kapitel 7. Utredningens förslag om en förteckning över målsägandebiträden är också förenligt med förslaget i promemorian om rådgivning av advokat. Förslagen i promemorian i förening med utredningens förslag leder till att den advokat som lämnat rådgivning kommer att Uppdraget och dess genomförande kunna anmäla till åklagaren att de önskar bli förordnade som målsägandebiträde, varefter åklagaren fattar ett sådant beslut. Utredaren föreslår en förändring av 23 kap. 5 § RB enligt vilken förundersökningsledaren skall göra anmälan hos rätten om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde. Enligt prome- förslag ska bestämmelsen ha följande lydelse: Skall enligt 21 kap. 3 a § RB en offentlig försvarare utses för den misstänkte eller ett särskilt biträde enligt 1 c § lagen om målsägandebiträde förordnas för målsäganden, åligger det undersökningsledaren att göra anmälan om det till rätten. Även det här förlaget avser att få till stånd ett förordnande av målsägandebiträdet i ett tidigare skede än . Syftet med bestämmelsen är gott. Det är angeläget att den som ska besluta om förordnande av målsägandebiträde får kännedom om målsägandens behov av eller önskemål om målsägandebiträde. Även om utredningen menar att det redan föreligger en sådan skyldighet enligt den gällande lagtexten i 23 kap. 5 § RB får förslaget uppfattas som en förstärkning av den nuvarande skyldigheten. I promemorian föreslås en förändring av 4 § lagen om målsägandebiträde med innebörden att ifråga om brott enligt 6 kap. , skall advokat som är lämplig för uppgiften förordnas. Utredningen har samma uppfattning som Sexualbrottsoffer- utredningen i promemorian angående målsägandebiträdets behörighet, d v s att det finns anledning att anlägga samma synsätt på brottsoffers behov av kvalificerat biträde som gäller för den misstänktes rätt till ett kvalificerat försvar. Utredningen föreslår därför, vilket framgår av kapitel 7 i utredningens betänkande, att samma krav på målsägandebiträde som förslagits i Anmälan och utredning av sexualbrott, ska gälla för målsägandebiträden i alla slags mål. Utredningen föreslår även att samma krav ska gälla för den som tar uppdrag som särskild företrädare för barn. Utredaren har i promemorian föreslagit att berörda myndigheter ska ta fram planer för fortbildning i frågor som rör sexualbrottsoffer. Det överensstämmer med utredningens förslag Uppdraget och dess genomförande om utbildning för såväl målsägandebiträden som åklagare. Utredningen har lämnat förslag om utbildning för såväl målsägandebiträden som åklagare och poliser. I promemorian har utredaren föreslagit att ska få i uppdrag att ta fram ett samverkansprogram för sexualbrottsoffer. har redan i enlighet med vad som föreslogs i betänkande En översyn av Brottsoffer- myndigheten (SOU 2004:61), uppdraget att ta fram ett nationellt samordningsprogram för brottsofferfrågor. Mot bakgrund av promemoria Anmälan och utredning av sexualbrott skall en särskild del av samordnings- programmet omfatta arbetet med sexualbrottsoffer. Uppdraget skall redovisas . Enligt förslaget ska samverka med andra berörda aktörer som t ex , , , och när den tar fram programmet. Utredningen vill framhålla att det är viktigt att sådana frågor som berör målsägandebiträden kommer att utgöra en del av programmet, med tanke på att målsägandebiträden ska ha särskild kunskap om målsägandens juridiska behov. Frågor rörande målsägandebiträdets uppdrag bör därför komma med, inte bara i själva programmet utan också när programmet ska genomföras. Därför är det viktigt att är med i samarbetet vad gäller frågor som rör målsägandebiträdet. Sammanfattningsvis kan utredningen konstatera att prome- förslag väl överensstämmer med utredningens förslag och därmed kan ett gemensamt lagstiftningsförslag läggas. 2Brottsoffret i den internationella rätten Detta avsnitt innehåller en redogörelse för internationella dokument som är av betydelse för utredningen och som antagits inom ramen för (), den Europeiska Unionen (EU) och . Det är först som brottsoffer på allvar uppmärksammats av det internationella samfundet. Att det inom framförallt FN och antagits ett stort antal rättsakter som på olika sätt berör brottsoffers rättigheter visar en ökad medvetenhet om den speciella situation som ett brottsoffer befinner sig i. Brottsoffers rättigheter har fått sitt berättigande, oberoende av den självklara rätt som den misstänkte har till en rättvis rättegång. De dokument som antagits inom det internationella samfundet till skydd för grundläggande mänskliga rättigheter förtjänar också att uppmärksammas i det här sammanhanget. Även om de inte antagits primärt med brottsoffer i åtanke finns det principer i de här instrumenten som har betydelse för synen på brottsoffer och brottsoffrets rättigheter. Det gäller inte minst rätten till en rättvis rättegång. Få av de internationella dokument som tillerkänner brottsoffer rättigheter har någon rättsligt bindande status. Det gäller till exempel deklarationer, rekommendationer och riktlinjer. Bland de rättsligt bindande instrumenten återfinns konventionerna. Stater som ratificerar en konvention ska leva upp till de krav som ställs i konventionen. Det saknas ofta sanktionsmöjligheter för det fall att en ansluten stat inte har den lagstiftning som krävs. Europa- domstolen för de mänskliga rättigheterna utgör ett undantag eftersom den har mandat att övervaka efterlevnad. En övervakningsmodell som finns inom FN är att i konventionen ålägga anslutande stater att med jämna mellanrum Brottsoffret i den internationella rätten rapportera om hur man lever upp till konventionen till en för ändamålet sammansatt kommitté. Inom FN har det antagits ett stort antal rekommendationer och normer ägnade att förbättra rättssystemen i världen. Med antagandet av FN:s deklaration om grundläggande principer för rättvisa för brottsoffer och offer för maktmissbruk 1985 togs ett första steg mot ökad internationell uppmärksamhet på brottsoffrens situation i rättsprocessen. Deklarationen är inte juridiskt bindande men den antogs med konsensus. Den har sedermera inspirerat till flera andra dokument om brottsoffer som antagits inom FN men även inom andra internationella organ och den har därför kommit att kallas brottsoffrens .