sou · GVB365 · 2008-01-01 00:00:00 — Om den underårige inte är folkbokförd i , är tingsrätten i den ort där den underårige vistas behörig domstol. Dessa forumregler infördes år 2006.7 inför- des motsvarande regler för domstols och överförmyndares behörig- het att pröva frågor om god man och förvaltare. avgjorde den enskildes hemvist vilken domstol eller överförmyndare som var behörig. Skälet till reformen var att det många gångar uppstod hanteringsmässiga problem när överförmyn- daren för en viss kommun skulle fatta beslut i frågor om förmyn- derskap, förvaltarskap och god man. innehöll näm- ligen inte någon definition av begreppet hemvist och i praktiken 2005/06:117 Skydd för barn genom registrering av förmyndare i vägtrafikregistret, m.m. Ärenden med anknytning till tillämpades definition, dvs. avgörande var den plats där den enskilde var folkbokförd föregående år (jfr 10 kap. 1 § andra stycket ). Det var inte ovanligt att en persons vistelsekommun inte sammanföll med hemvistkom- munen på grund av att han eller hon hade flyttat . Det hände då ofta att överförmyndarna missade att kontrollera den en- skildes hemvist och i stället avgjorde sin behörighet utifrån den enskildes folkbokföringsort. Bestämmelsen om att folkbokförings- orten fick styra valet av forum infördes bl.a. för att undvika denna olägenhet, innebärande att beslut fattades av överförmyndare som enligt lag inte var behörig. Utredningen anser att samma skäl som ovan redovisats gör sig gällande i nu aktuella ärenden. Frågor om förmynderskap för underårig bör således hanteras av överförmyndaren för den kommun där den underårige är folkbokförd. Om den underårige inte är folkbokförd i bör på motsvarande sätt som gäller enligt den nuvarande ordningen den underåriges vistelseort styra valet av forum. Reservforum bör vara överförmyndaren för . De frågor som aktualiseras i förmynderskapsärenden är sådana familjerättsliga frågor som tillhör de allmänna domstolarnas rätts- område. Överförmyndarens beslut bör därför kunna överklagas på samma sätt som de beslut som överförmyndaren fattar enligt gällande regler. Det innebär att besluten bör kunna överklagas till allmän domstol och att behörig domstol blir den tingsrätt vars domkrets omfattar den kommun där överförmyndaren är verksam. Utredningens bedömning: Allmän domstol bör även i fortsätt- ningen handlägga ärenden om underårigs rättshandlingsförmåga. Som utredningen redogjort för ovan saknar den som är underårig i princip rättshandlingsförmåga (9 kap. 1 § FB). Om en underårig vill företa en bindande rättshandlingen krävs vanligtvis förmyn- darens samtycke. I vissa situationer har emellertid underåriga en begränsad rättshandlingsförmåga. Underårig med eget hushåll får för den dagliga hushållningen eller uppfostran av barn, som tillhör hushållet, själv ingå sedvanliga rättshandlingar för dessa ändamål Ärenden med anknytning till (9 kap. 2 a § FB). En sådan rättshandling är dock inte bindande för den underårige om den med vilken rättshandlingen slöts insåg eller bort inse att det som anskaffades genom rättshandlingen inte var nödvändigt. Bakgrunden till en ansökan om att en underårig med eget hus- håll ska frånkännas sin behörighet att ingå rättshandlingar för den dagliga hushållningen, är att det finns en konflikt mellan den underårige och dennes förmyndare. Redan det nu sagda talar för att prövningen av en ansökan bör ankomma på domstol. Vid handlägg- ningen av ärendet kan det dessutom bli aktuellt att höra parterna vid ett sammanträde för att rätten ska kunna utreda de bakom- liggande orsakerna till konflikten. Det kan även bli aktuellt för rätten att värdera skriftlig och muntlig bevisning. Utredningen är på ovan anförda skäl av den uppfattningen att ärenden om underårigs rättshandlingsförmåga är av den karaktären att de även i fortsättningen bör handläggas av allmän domstol. 11.2.6.4 Åklagaren bör förordna särskild företrädare för barn Utredningens förslag: Åklagaren ges ensam behörighet att för- ordna särskild företrädare för barn. Åklagarens beslut ska kunna överklagas till allmän domstol. Behörig domstol ska vara tingsrätten i den ort där åtal för brottet ska väckas enligt 19 kap. . I samband med att lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn infördes diskuterades särskilt frågan om vilken myndighet som skulle ges behörighet att förordna en sådan särskild före- trädare. I förarbetena anfördes följande.8 Ett beslut om att en särskild företrädare för barn ska förordnas eller att endast en av vårdnadshavarna ska företräda den underårige under förundersökning och rättegång får verkningar av stor vikt för enskilda, oavsett vilket beslutet blir. Det rör sig om komplicerade frågor som rör bl.a. enskildas rättssäkerhet och integritet. Beslut om förordnande bör därför fattas av domstol. Med hänsyn till att frågorna rör det straffrättsliga området bör de handläggas av allmän domstol. Utredningen anser att de skäl som framfördes för valet av hand- läggande myndighet väger tungt. Frågan är dock om de bör till- 1998/99:133 Särskild företrädare för barn, s. 35. Ärenden med anknytning till mätas avgörande betydelse. Det finns nämligen flera skäl som talar för att hanteringen av ärendet lika väl kan skötas av en förvaltnings- myndighet i första instans som av en domstol. Lagen om särskild företrädare för barn infördes för att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som står i ett nära förhållande till denne misstänks för brott mot barnet. Lagen syftar till att förbättra förutsättningarna för att utreda misstankar om brott mot barn. Vid lagens tillkomst fram- hölls att det var olämpligt att en misstänkt vårdnadshavare eller en vårdnadshavare som stod i en nära relation till den misstänkte redan på ett tidigt skede i utredningen informerades om att en förundersökning inletts. Vidare framhölls att det fanns en risk för att utredningsmöjligheterna försämrades. Enligt den nuvarande ordningen görs en ansökan om förord- nande av särskild företrädare av åklagaren hos tingsrätten. Som anförs i betänkandet Målsägandebiträdet – ett aktivt stöd i rätts- processen (SOU 2007:6) är det således åklagaren som har underlag för beslut om förordnande av särskild företrädare. Det är ett under- lag som oftast består av fakta om utredningsbehov och om misstanke om brott mot barnet. När domstolen fattar beslut om förordnande av särskild företrädare för barn har den inte något annat material att grunda sitt beslut på än den utredning som åklagaren lagt fram. I praktiken är det därmed åklagaren som gör bedömningen av behovet av särskild företrädare. Åklagaren är också den som i detta läge bäst kan se barnets behov. Det nu anförda talar med styrka för att åklagaren bör ges behörighet att förordna särskild företrädare för barn. I konsekvens med lagens syfte är den särskilda företrädarens befogenhet begränsad till rättsliga frågor som kan uppkomma under förundersökning och rättegång, t.ex. att företräda barnet i samband med kallelse eller inställelse till förhör. Övriga rättigheter och skyldigheter gentemot barnet ligger kvar hos vårdnadshavarna. Ett beslut om förordnande av särskild företrädare innebär således inte att vårdnadshavaren mister vårdnaden om barnet eller på annat sätt avskärmas från barnet. I praktiken går beslutet endast ut på att tillvarata barnets intresse under förundersökning och rättegång.9 Dessutom handlar prövningen i ärendet inte om att lösa en konflikt mellan de inblandade parterna. I stället är det, förutom behovs- prövningen, en fråga om att bedöma en persons lämplighet för att 1998/99:133 Särskild företrädare för barn, s. 29. Ärenden med anknytning till inneha ett visst förtroendeuppdrag. Som utredningen har anfört är det en prövning som lämpar sig väl för en förvaltnings- myndighet. Ärenden om förordnande av särskild företrädare för barn är sett i detta perspektiv av den karaktären att de lämpligen kan handläggas av förvaltningsmyndighet. Det bör framhållas att åklagaren fattar en rad beslut som får stor betydelse för enskilda. Inte minst när det gäller frågor om personella och reella tvångsmedel har åklagaren omfattande be- fogenheter som rör enskildas rättssäkerhet och integritet. Det kan därför inte sägas vara artfrämmande att ge åklagaren behörighet i nu angivna fall, så länge beslutet kan överklagas till domstol. En invändning som möjligen skulle kunna anföras mot att flytta behörigheten till åklagaren är att de som kan tänkas förordnas till särskilda företrädare, t.ex. advokater och biträdande jurister, kommer i ett beroendeförhållande till åklagaren. Den frågan berörs också i betänkandet Målsägandebiträdet – ett aktivt stöd i rätts- processen. I likhet med vad som framhålls i det betänkandet anser utredning att det vid all maktutövning finns risk för att den som fattar beslut inte gör det på allt igenom sakliga grunder. Den risken är emellertid inte större i ett system där åklagaren förordnar sär- skild företrädare än i ett system där domstolen gör det. Utred- ningen utgår ifrån att åklagaren liksom domaren är objektiv i sin yrkesutövning. Att fatta sakliga och opartiska beslut är en del av de krav som ställs på åklagaren som en professionell tjänsteman och som åklagaren, liksom domaren, har att leva upp till i många olika sammanhang. Utredningen anser vid en sammanvägning av för- och nackdelar med en reform att fördelarna överväger. Utredningen anser därför att åklagaren bör ges ensam behörighet att förordna särskild före- trädare för barn. Frågor av aktuellt slag berör det straffrättsliga området. Åklagarens beslut bör därför kunna överklagas till allmän domstol. Vid ut- formning av forumregeln beaktar utredningen att det vid all lag- stiftning bör eftersträvas att regleringen är enhetlig. Behörig domstol bör därför vara tingsrätten i den ort där åtal för brottet ska väckas enligt 19 kap. . SOU 2007:65 Ärenden med anknytning till 11.2.6.5 Ersättning till särskild företrädare för barn Utredningens förslag: Om det finns en särskild företrädare förordnad i ett mål som pågår vid domstol ska domstolen be- sluta om ersättning till den särskilda företrädaren. I annat fall beslutar i frågan. beslut ska kunna överklagas till allmän domstol. Utredningen har i föregående avsnitt föreslagit att åklagaren ska ges ensam behörighet att förordna särskild företrädare för barn. Till följd av utredningens förslag i denna del bör även övervägas om handläggningen av ärenden om ersättning till särskild företrädare bör flyttas till förvaltningsmyndighet. I de fall en förundersökning leder till åtal framstår det som självklart att den domstol som handlägger brottmålet också be- slutar om ersättning. Rätten har i den situationen överblick över målets omfattning och därmed den arbetsinsats som har krävts av den särskilda företrädaren för att utföra uppdraget. Vid handlägg- ningen av brottmålet beslutar rätten dessutom om ersättning till offentlig försvarare och målsägandebiträde. Utredningen kan en- bart konstatera att en ändrad beslutsordning i dessa fall leder till ineffektivitet och försämringar i alla avseenden. Det förhåller sig emellertid annorlunda om en förundersökning inte leder till åtal. I de fallen har domstolen ingen koppling till det arbete som den särskilda företrädaren har utfört. Vid en första anblick kan det i stället tyckas ligga närmast till hands att låta åklagaren ta över domstolens uppgift att besluta om ersättning. Åklagaren är den som leder förundersökningen och fattar beslut om att inte väcka åtal och kan ha en uppfattning om den arbets- insats som uppdraget krävt av den särskilda företrädaren. Beslut om ersättning av nu angivet slag är dock inte någon typisk uppgift för åklagare. Det ingår däremot i arbetsuppgifter att ta ställning till vissa ersättningsfrågor. Verket fastställer t.ex. den taxa som vanligtvis ligger till grund för ersättningsnivåerna till bl.a. särskilda företrädare och målsägandebiträden. Inom verket finns således både erfarenhet och kompetens av frågor som rör ersätt- ning. Härtill kommer att enligt den nuvarande ordningen sköter utbetalning av ersättning till särskilda företrädare. Ärenden med anknytning till En underrättelse om beslutad ersättning måste således alltid skickas till verket för att utbetalning ska kunna ske. Om övertar uppgiften att besluta om ersättning i de nu aktuella fallen kommer underrättelsemomentet att försvinna, vilket leder till en effektivare och snabbare ärendehantering. Det bör nämnas att tidigare hade rätt att överklaga tingsrättens beslut om ersättning av allmänna medel till bl.a. särskilda företrädare för barn. Denna rätt tillkommer numera Justitiekanslern (se lagen [2005:73] om rätt för Justitiekanslern att överklaga vissa beslut). Vid en samlad bedömning av det ovan anförda anser utred- ningen att bör ta över handläggningen av ärenden om ersättning till särskild företrädare för barn i de fall inte åtal väcks. beslut bör kunna överklagas till allmän dom- stol. 11.3Ärenden om ställföreträdare för vuxna Enligt 11 kap. 4 och 7 §§ FB ska tingsrätten anordna förvaltarskap om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälso- tillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person. Förvaltarskap får dock inte anordnas, om det är tillräckligt att godmanskap anordnas eller att den enskilde får hjälp på något mindre ingripande sätt. Förvaltaruppdraget ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde. Känne- tecknande för förvaltarskapet är att den för vilken förvaltare för- ordnas förlorar sin rättshandlingsförmåga helt eller delvis och att förvaltaren i motsvarande utsträckning får rätt att ingå rättshand- lingar för sin huvudmans räkning. Ansökan om anordnande av förvaltarskap får göras av överför- myndaren, förmyndaren, den som ansökan avser, om han eller hon har fyllt , samt av hans eller hennes make eller sambo eller närmaste släktingar. I vissa fall kan en god man göra ansökan. Dessutom kan rätten ta upp fråga om förvaltarskap självmant (11 kap. 15 § FB). Ärenden med anknytning till Om ett förvaltarskap inte längre behövs, ska rätten besluta att det ska upphöra (11 kap. 19 § FB). Rätten kan också ompröva ett förvaltarskaps omfattning (jämkning) (11 kap. 23 § FB). En för- valtare kan entledigas av rätten från sitt uppdrag, om han eller hon begär det eller om denne är lämplig att inneha det. Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, ska rätten, om det behövs, besluta att anordna godmanskap för honom eller henne (11 kap. 4 § FB). Ett sådant beslut får inte meddelas utan samtycke från den för vilken godmanskap ska anordnas, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas. Skillnaden mellan en god man och en förvaltare kan sägas vara att den för vilken god man förordnas behåller sin rättshand- lingsförmåga medan motsatsen helt eller delvis är fallet för den som har förvaltare. Reglerna om anordnande, omprövning och upp- hörande av förvaltarskap samt reglerna om anordnande, ompröv- ning och upphörande av godmanskap överensstämmer i stort sett. I ärenden om anordnande av förvaltarskap ska rätten inhämta läkar- intyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälso- tillstånd (11 kap. 17 § FB). Detsamma gäller i ärenden om anord- nande av godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB, om inte den enskilde samtyckt till förordnandet. Rätten ska dessutom, om det inte är obehövligt, inhämta yttrande från den enskildes make eller sambo och barn, överförmyndaren och vårdinrättning. Yttrande ska också, om det behövs, inhämtas från andra närstående samt från den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom och den eller de nämnder som utövar ledning av omsorgsverksamheten. I ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap ska den som avses med ansökan höras muntligen, om det kan ske utan skada för honom eller henne och det inte är uppenbart att han eller hon inte förstår vad saken gäller (11 kap. 16 § andra stycket FB). Ärenden med anknytning till Rätten kan dock underlåta att hålla sammanträde om ansökan gjorts av den enskilde själv, om han eller hon har medgett ansökan eller om det annars finns särskilda skäl. Huruvida den enskilde tar skada av att höras eller uppenbarligen inte förstår vad saken gäller, bör framgå av det läkarintyg som enligt 11 kap. 17 § FB ska in- hämtas i ärendet. Särskilda skäl mot att hålla sammanträde kan föreligga om det är fråga om ett godmanskap av mindre omfatt- ning. När det gäller anordnande av förvaltarskap torde det emeller- tid sällan vara möjligt att underlåta ett muntligt hörande med hän- visning till särskilda skäl.10 Beslut om anordnande, upphörande och jämkning av förvaltar- skap ska kungöras i Post- och (11 kap. 27 § FB). 11.3.4Genomförda och föreslagna reformer reformerades lagstiftningen om förmyndares, gode mäns och förvaltares förvaltning av egendom.11 Syftet med förmyn- derskapsreformen var att modernisera reglerna på området och att få till stånd en avreglering utan att berättigade skyddsintressen sattes åt sidan. Ändringarna byggde på principen att domstolar ska handlägga enbart sådana frågor som verkligen kräver domstols- prövning och att förmynderskapsärenden som är av övervägande förvaltningsnatur ska handläggas av förvaltningsmyndigheter. Genom reformen flyttades behörigheten att förordna förvaltare och god man i många fall från tingsrätt till överförmyndaren. Även vissa andra beslutsfunktioner övertogs av överförmyndaren, däribland att förelägga vid vite. Domstolarna behöll uppgiften att besluta om anordnande, omprövning och upphörande av förvaltarskap och godmanskap. Tillsynen över överförmyndarna överfördes från tingsrätt till . 1987/88:124 s. 176 f. Ärenden med anknytning till Betänkandet Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna (SOU 2004:112) Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare (Förmyn- derskapsutredningen) lämnade sitt betänkande till den dåvarande regeringen . En av huvuduppgifter var att utvärdera förmynderskapsreform. En slutsats som drogs av utredningen var att överflyttningen av vissa förmynderskapsärenden från tingsrätt till överförmyndaren i allt väsentligt lett till positiva resultat. En annan slutsats var att det saknas anledning att återgå till den tidigare ordningen och att det inte heller finns skäl att flytta hanteringen av ärendena till någon annan myndighet. Av betänkande framgick dock att det finns behov av att höja kompetensen hos överförmyndarna. Ett förslag som utredningen tog upp i det sammanhanget var om det bör införas formella kompetenskrav för överförmyndare, ledamöter i överförmyndarnämnd och ersättare. , som avvisade tanken, framhöll att det saknas enhetliga rikt- linjer för utbildning av överförmyndare. För att komma tillrätta med detta problem föreslog utredningen i stället att det i föräldra- balken införs en bestämmelse om att länsstyrelserna ska se till att utbildningen av överförmyndare, ledamöter i överförmyndarnämnd och ersättare är tillfredställande. Förslagen i betänkandet bereds inom . 11.3.5Riksrevisionens granskning av tillsyn över överförmyndare Som redogjorts för har tillsyn över de kom- munala överförmyndarna (se avsnitt 4.18). har 2006 granskat tillsyn. Av revisionens rapport (RIR 2006:5) över granskningen framgår att det finns omfattande problem med tillsynen och stora brister i många överförmyndares verksamhet. Enligt rapporten har mer än en tredjedel av de ärenden som läns- styrelsen granskat brister hänförliga till att överförmyndaren inte följt gällande regler för sin verksamhet. Av rapporten framgår att revisionen anser att en förklaring till omfattningen av dessa problem är att kvalitén i länsstyrelsernas tillsyn inte är tillräckligt Ärenden med anknytning till En annan förklaring som anges är att överförmyndarna saknar erforderlig kompetens. I rapporten föreslår revisionen att det in- förs ett krav i lagen på formell kompetens för den som väljs till överförmyndare. Förslagen i bereds inom Justitiedeparte- mentet tillsammans med förslagen i betänkande (se föregående avsnitt). 11.3.6.1Beslut om anordnande, omprövning och upphörande av förvaltarskap Utredningens bedömning: Allmän domstol bör även i fort- sättningen handlägga ärenden om anordnande, omprövning och upphörande av förvaltarskap. I samband med förmynderskapsreform tog ställ- ning för att frågor om anordnade, omprövning och upphörande av förvaltarskap borde ligga kvar på tingsrätterna. Anledning härtill var rättssäkerhetsskäl.12 Det ansågs närmast självklart att ett fall där den enskilde motsätter sig att ställas under förvaltarskap måste prövas av domstol redan i första instans. Dessutom ansågs det att omsorgen om den enskilde talar för att också de otvistiga fallen prövas av domstol i första instans. Det sades att det är fråga om grannlaga bedömningar där det kan behövas muntlig förhandling och att sådan handläggning därför sköts bättre i domstol än hos överförmyndaren. Ett beslut att utse förvaltare för en person innebär att personens rättsliga handlingsförmåga tas ifrån honom eller henne helt eller delvis. Det är ett mycket ingripande beslut. Enligt utredningens mening är det ett beslut som på ovan anförda skäl bör fattas av domstol. Utredningen ansluter sig således till den ståndpunkt som intogs i samband med förmynderskapsreform innebärande att allmän domstol även i fortsättningen bör handlägga ärenden om anordnande, omprövning och upphörande av förvaltarskap. 1993:94:251 Förmynderskapslagstiftningen, s. 155 f. Ärenden med anknytning till 11.3.6.2Ansökan om anordnande, omprövning och upphörande av godmanskap hos överförmyndaren Utredningens förslag: Handläggning av ärenden om anord- nande, omprövning och upphörande av godmanskap enligt 11 kap. 4 § flyttas från allmän domstol till över- förmyndaren. Överförmyndaren ska pröva ärenden när den enskilde an- söker om anordnande av godmanskap eller samtycker till att godmanskap anordnas för honom eller henne. Överförmyn- daren ska även pröva ärenden när den enskilde begär att god- manskapet ska upphöra. Om någon annan än den som ansökan avser motsätter sig att godmanskap anordnas, omprövas eller upphör ska överförmyndaren överlämna ärendet till allmän domstol. Detsamma ska gälla om den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas i frågan. Den nuvarande regeln i om rättens skyldighet att i vissa fall inhämta läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd ska gälla för handläggningen hos överförmyndaren. Därutöver införs en generell möjlighet för överförmyndaren att inhämta sådant läkarintyg eller sådan ut- redning. Överförmyndarens beslut ska kunna överklagas till allmän domstol. Frågan om inte överförmyndaren borde ha behörighet att själv an- ordna godmanskap för hjälpbehövande har varit föremål för särskilt övervägande ; förmynderskaps- reform, betänkandet Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106) och betänkandet Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna (SOU 2004:112). kom man fram till att rättssäkerhetsskäl talade för att besluten att anordna godmanskap även i fortsättningen borde ligga på domstol. I förarbetena till reform uttalades bl.a. att en ordning där utredningen i ärendet och de inblandades ståndpunkter får presenteras för en domstol som har möjlighet att hålla muntlig förhandling ger den bästa garantin för att det inte går slentrian i utredningen.13 I be- tänkandet påtalades visserligen att ärenden om god- manskap i domstol i huvudsak får en formell behandling och att det 1993:94:251 Förmynderskapslagstiftningen, s. 159. Ärenden med anknytning till inte finns anledning att rikta kritik mot överförmyndarnas utred- ningar.