sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Utredningens direktiv har angett att det är av intresse att utredaren klargör i vilken utsträckning målsägandens skadeståndstalan avskiljs från brottmålet för att handläggas som ett tvistemål i de fall ett målsägandebiträde har förordnats. Sammanfattningsvis har utredningen genom sina undersökningar och kontakter med företrädare för rättsväsendet kunnat konstatera att det är ovanligt att skadeståndstalan avskiljs från brottmålet. utvärdering av lagstiftningen om målsägande- biträde, Målsägandebiträde – en utvärdering av lagen om måls- ägandebiträde, visade att en kvalitetshöjning kommit till stånd sedan lagstiftningen om målsägandebiträde införts, bland annat därför att färre skadeståndsanspråk avskiljdes . Utredningens undersökningar visar att mycket få av de advokater som agerar som målsägandebiträden bistår målsägande med skadeståndsanspråk som avskiljts för att handläggas som tvistemål. I utredningens enkät till advokater framgår att skade- ståndsanspråket utgör en central arbetsuppgift för de advokater som arbetar som målsägandebiträden. Fler förordnanden av målsägandebiträden bör leda till att skadeståndsanspråk avskiljs i än mindre utsträckning eftersom målsäganden i dessa situationer kan få en mer kompetent och utförlig hjälp med sitt skade- ståndsanspråk. Det är också ur processekonomisk synpunkt bättre om skadeståndsfrågan kan handläggas i brottmålet. Det är till målsägandens fördel om det enskilda anspråket inte avskiljs, bland annat för att målsäganden kommer i ett bättre processuellt läge och det är smidigare för målsäganden som slipper ta sig igenom två rättegångar. Därför försöker såväl åklagare som målsägandebiträde agera så att ett avskiljande förhindras. Den lagändring som trädde ikraft och som innebar att målsägandebiträdets behörighet kvarstår om det enskilda anspråket avskiljs för att handläggas i den för tvistemål stadgade ordningen, medförde en betydande förbättring för de målsägande som hade skadeståndsanspråk av mer komplicerad natur. Utvecklingen har varit att skadeståndsanspråken fått en mer framskjuten position i rättsprocessen och det tycks som om såväl målsägandebiträden som åklagare har blivit mer kompetenta i sin hantering av skadeståndsfrågan vilket torde leda fram till att antalet avskiljanden minskar. 11Ersättning till målsägande- biträdet 11.1Sammanfattning av nuvarande ersättnings- bestämmelser I 5 § lagen om målsägandebiträde anges att samma regler som gäller för ersättning till biträde vid allmän rättshjälp i 27 § rättshjälpslagen (1996:1619), ska gälla för ersättning till målsägandebiträde. Grundläggande för bestämmande av ersättningen är den tim- kostnadsnorm som regeringen fastställer efter förslag från . Med den som utgångspunkt fastställer en taxa för ersättning till målsägandebiträden som återfinns under föreskrifter om brottmålstaxa för målsägandebiträden i tingsrätt och hovrätt eller den s k brottmåls- taxan (DVFS 2005:10). Taxan gäller enbart under särskilda omständigheter. I stora drag gäller den i brottmål där huvudförhandlingen inte överstiger och och under förutsättning att det i målet endast finns en tilltalad och ett målsägandebiträde och att målsägandebiträdet inte biträder fler än en målsägande. I de fall där taxan inte är tillämplig används bestämmelserna i 27 § rättshjälpslagen som grund för bestämmande av ersättning. Ersätt- ning till målsägandebiträde bestäms således antingen med tillämpning av 27 § rättshjälpslagen eller med tillämpning av brottmålstaxan. 11.2Kostnader för anslagsposten målsägandebiträde Enligt budgetpropositionen 2006/07:01, utgiftsområde 4, är kostnaderna för politikområdet Rättsväsendet . Enligt budgetunderlag för 2007-2009 uppgick kostnaderna för rättshjälpsanslaget till 1 . Kostnaderna för rättshjälp, offentligt försvar och målsägandebiträde utgör därmed en blygsam del av den totala kostnaden för rättsväsendet. I budgetunderlag 2007-2009 redovisas vidare att utgifterna för målsägandebiträde var . Det kan jämföras med utgifterna för offentligt försvar som uppgick till . Kostnaderna för båda posterna ökade , för målsägandebiträdenas del och för försvararnas del . Kostnaderna för målsägandebiträden gick ner då brottmålstaxan för målsägandebiträden infördes. när försöksverksamheten utan taxa genom- fördes steg utgifterna för såväl försvarare som för målsägande- biträden. Det bör observeras att det av statistiken om antal förordnade av målsägandebiträden framgår att målsägandebiträdet företräder fler än en målsägande i en stor del av målen. 11.3Ersättning enligt 27 § rättshjälpslagen Enligt 27 § rättshjälpslagen har ett biträde rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och de utlägg som uppdraget har krävt. Den domstol som handlägger ersättningsyrkandet ska således göra en bedömning av skäligheten i målsägandebiträdets framställan. Skälighetsbedömningen när det gäller ersättning för arbete ska grunda sig på de kriterier som är fastställda i 27 § rättshjälpslagen. Beträffande tidsspillan har , efter bemyndigande av regeringen, tagit fram särskilda föreskrifter angående beräkning av ersättning för det, föreskrifter angående beräkning av ersättning för tidsspillan (DVFS 2005:7). I fråga om ersättning för utlägg finns inga föreskrifter som gäller för ersättning utanför brottmålstaxan men de bestämmelser som fastslagits i brottsmålstaxan kan användas som riktlinjer tillsammans med den praxis som finns. Ett målsägandebiträde har enligt 5 § lagen om målsägandebiträde läst tillsammans med 27 § första stycket rättshjälpslagen, rätt till skälig ersättning för sådant arbete som uppdraget krävt. Det är således bara kostnader som varit nödvändiga för att fullgöra uppdraget som ska ersättas med stöd av bestämmelsen. stycket av 27 § anges kriterier för hur skälighetsbedömningen ska göras. Ersättningen för arbete ska bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av den timkostnadsnorm som regeringen fastställer. Beräkningen av ersättningen sker således i tre steg. Först bestäms om det arbete som biträdet utfört är ersättningsgillt. Därefter fastställs antalet ersättningsgilla timmar, baserat på vad som anses rimligt. Slutligen ska nivån på den ersättning som ska utgå för varje ersättningsgill timma fastställas. Formuleringen i 27 § första stycket rättshjälpslagen om att rätten till skälig ersättning endast gäller för sådant arbete som uppdraget krävt, innebär att det bara är sådana kostnader som varit nödvändiga för att fullgöra uppdraget som skall ersättas med stöd av bestämmelsen. En prövning måste därför alltid först göras om det arbete som biträdet utfört har varit nödvändigt för att ta tillvara huvudmannens rätt i den fråga för vilken målsägandebiträde har beviljats. Biträdet kan ju ha bistått huvudmannen även i andra angelägenheter. Sådant arbete ska emellertid inte ersättas om de inte kan anses omfattas av målsägandebiträdets uppdrag. Frågan om vad som anses utgöra ersättningsgillt arbete hänger samman med vilka målsägandebiträdets uppgifter är. Av den anledningen kan bedömningen av vad som utgör ersättningsgillt arbete skilja sig åt mellan rättshjälpsbiträden och målsägande- biträden även om samma lagrum, d v s 27 § rättshjälpslagen tillämpas. Skillnaden ligger i möjligheten att få ersättning för arbete av mer kurativt slag. För både rättshjälpsbiträden och målsägandebiträden är de huvudsakliga uppgifterna av juridisk natur. När det gäller rättshjälpsbiträdens rätt till ersättning för kurativa åtgärder har i sin praxis intagit en förhållandevis restriktiv attityd. Detsamma gäller för ersättning till offentliga försvarare. I målet NJA 1986 s. 642 som är från tiden före lagen om målsägandebiträdes tillkomst ansågs emellertid ett rättshjälps- biträde som bistod två målsägande i ett våldtäktsmål vara berättigat till ersättning av allmänna medel för visst arbete avseende stödjande åtgärder inför en förestående huvudförhandling. Av NJA 1987 s. 58 framgår att det merarbete som är föranlett av att en part i ett vårdnadsmål vill ta biträdets tid i anspråk för samtal och rådfrågning i stor utsträckning kan vara ersättningsgillt men att biträdet bör se till att tidsåtgången för sådant arbete begränsas utan att klientens förtroende för biträdet rubbas. Rättsfall med liknande utgång finns om offentliga försvarare, t ex i NJA 1984 s. 877 där en offentlig försvarare, bl a med hänvisning till den långa häktningstid som förelåg, ansågs berättigad till ersättning för arbete bestående av kurativa besök hos den tilltalade i häktet. har således trots sin restriktiva hållning när det gäller ersättning till rättshjälpsbiträden och offentliga försvarares arbete av kurativ natur, i vissa fall menat att ersättning för sådant arbete är berättigat. I propositionen om målsägande- biträde (prop. 1987/88:107) fördes ett resonemang kring ersättning för arbete av icke-juridisk art. Det konstaterades att i fråga om de grupper av målsägande som får stöd av ett målsägandebiträde, det typiskt sett finns behov av kurativ verksamhet och att det ingår i biträdets uppgifter att ge målsäganden ett allmänt personligt stöd t ex vid rättegången. Visserligen menade regeringen att ett sådant behov av stöd helt eller delvis skulle kunna täckas genom att en stödperson anlitades, men regeringen drog ändå slutsatsen att man i praktiken torde komma att bli allmänt sett mera generös i fråga om rätten till ersättning för kurativa åtgärder i fråga om målsägandebiträden, än när det gäller rättshjälpsbiträden och offentliga försvarare. konstaterade regeringen att det juridiska biträdets primära uppgift, oavsett om hon eller han var målsägandebiträde, rättshjälpsbiträde eller offentlig försvarare, ligger vid sidan av den rent kurativa verksamheten. Slutsatsen i propositionen blev därför att det inte borde finnas någon annan principiell syn på den här frågan för målsägandebiträdenas del än när det gällde rättshjälpsbiträden och offentliga försvarare, samt att frågan om rätten till ersättning för kurativa åtgärder måste bedömas med hänsyn till omständigheterna och behovet av personligt stöd i det enskilda fallet (s. 32). I fråga om vad som i övrigt är att räkna som ersättningsgillt arbete får man använda sig av samma bedömningar för målsägandebiträden som för rättshjälpsbiträden. Av NJA 1983 NOT C 28 framgår att ett rättshjälpsbiträdes kostnader för att tillgodogöra sig rättspraxis som huvudregel inte är ersättningsgillt. Detsamma torde gälla för målsägandebiträde. En annan fråga som uppkommer är hur det ersättningsgilla arbetet ska bestämmas när ett biträdesförordnande bara avser ett av flera brott som behandlas vid en huvudförhandling. Enligt propositionen om målsägande- biträde (prop. 1987/88:107) bör ersättning i princip inte betalas för arbete som klart avser endast en del av målet som inte omfattas av förordnandet. Om rättegången inte kan utformas så att biträdet kan utnyttja den tid som blir över så ska ersättning för spilltid utgå. Av andra stycket i 27 § framgår att ersättning för arbete före ansökan endast kan avse arbete som varit av mindre omfattning eller av brådskande art. Med arbete av mindre omfattning avses enligt uttalanden i propositionen om förslag till ändring i rättshjälpslagen m m (1972:429), d v s i prop. 1978/79:90, arbete motsvarande högst vad en advokat debiterar under en dags arbete (s. 209). När byte av biträde har skett gäller, enligt andra meningen i samma stycke, motsvarande för tiden före beslut om byte. Frågan om när en ansökan kan anses vara gjord är betydelsefull för att avgöra om arbete har utförts före ansökan. Det har prövats i NJA 2004 s. 826, där sökanden hade ingivit en ansökan som var så ofullständig att något beslut inte kunde fattas utan komplette- ringar. Domstolen fann i målet att ansökan om ersättning skulle anses vara gjord när den ofullständiga ansökan inlämnades. De timmar som ska ersättas enligt 27 § rättshjälpslagen ska bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning. Vid bedömningen av tidsåtgången för ett utfört arbete ska enligt proposition med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /96, m.m. (prop. 1994/95:150 bilaga 3) den tidsåtgång som är rimlig för ett normalskickligt biträde i ett motsvarande fall bestämmas. Om arbetet har tagit med hänsyn till uppdragets art och omfattning så ska den tidsåtgång som ligger till grund för den ersättning som yrkas sättas ned till en tidsåtgång som bedöms rimlig. En värdering ska således göras när arvodet bestäms och av hur många timmar en normalskicklig advokat behöver för ett motsvarande uppdrag. En särskilt skicklig advokat, som t ex har betydande erfarenhet på ett visst område och därför arbetat ovanligt snabbt, kan kompenseras genom att han får en timersättning som ligger över timkostnadsnormen, se nedan (s. 11) Nivån på den ersättning som ska utgå för varje ersättningsgill timma grundar sig på den timkostnadsnorm som fastställs av regeringen. är bestämd till exklusive mervärdeskatt. I 27 § första stycket rättshjälpslagen finns en bestämmelse om att timersättningen får avvika från om den skicklighet och den omsorg som uppdraget har utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det. Om arbetet har utförts på ett mindre skickligt sätt får således timersättningen sättas ned, och på motsvarande sätt får ersättningen höjas om arbetet utförts särskilt skickligt. Som exempel på det senare anges i propositionen om förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /96 m m (prop. 1994/95:150 bilaga 3) att en advokat som är särskilt skicklig, t ex genom att hon eller han har en särskild förtrogenhet med det aktuella rättsområdet och därmed har arbetat snabbare än en normalskicklig advokat, bör kunna ersättas med ett timarvode som ligger över timkostnadsnormen. Däremot, vilket framgår på samma sida i den anförda proposition, medger inte regleringen att timersättningen höjs eller för den delen sänks, på den grunden att en advokat har särskilt höga eller låga omkostnader för t ex kontor eller liknande (s. 13). Enligt propo- sitionen Förbättrad kontroll av rättsliga biträdens ersätt- ningsanspråk m m (prop. 2004/05:41) är de fall där ersättning utgår med en timersättning som överstiger timkostnadsnormen mycket få (s. 12). Timersättningen kan sänkas t ex på grund av bristande skicklighet hos biträdet. Den kan också höjas därför att uppdraget har utförts med särskilt stor skicklighet. Mot den här bakgrunden blir timkostnadsnormen ett slags normalarvode som domstolarna ska fastställa i alla de mål och ärenden som utförs med normal skicklighet. Möjligheten att i enlighet med 27 § första stycket rättshjälps- lagen sätta ned timarvodet ska inte förväxlas med den möjlighet som finns enligt tredje stycket att sätta ned ersättningen på grund av att biträdet genom vårdslöshet eller försumlighet har föranlett kostnad för rättshjälpen. Ett målsägandebiträde har enligt 27 § första stycket rättshjälpslagen läst tillsammans med 5 § lagen om målsägandebiträde, rätt till skälig ersättning för den tidsspillan som uppdraget krävt. På samma sätt som när det gäller ersättning för arbete ska ersättning för tidsspillan bara lämnas i den mån den varit nödvändig för att ta tillvara målsägandens intressen och om det arbete vid vilket tidsspillan uppstått omfattas av den beviljade rättshjälpen. har i föreskrifter angående beräkning för tidsspillan (DVFS 2005:7) föreskrivit hur ersättning för tidsspillan ska beräknas när inte brottmålstaxan är tillämplig. I 1 § anges att tidsspillan ersätts för tid mellan och . Om övernattning sker på annan ort än den där den ersättnings- berättigade har sitt tjänsteställe, ersätts tidsspillan mellan och bara om den avser restid. ansåg i BN 423/74 att restid inte ska betraktas som tidsspillan om biträdet utfört produktivt arbete med något uppdrag under resan. I 2 § av föreskrifterna slås fast att normal måltidspaus inte utgör ersättningsgill tidsspillan. I NJA 1976 s. 699 och NJA 1976 s. 213 ansågs normal tid för lunch respektive middagsmål inte som tidsspillan om den uppgick till . Det finns inte någon lagfäst definition av begreppet tidsspillan utan det får avgöras från fall till fall vad som kan anses utgöra ersättningsgill tidsspillan vid utförande av ett uppdrag. Ledning kan fås från föreskrifter om brottmålstaxa (DVFS 2005:10), där det anges att tidsspillan i allmänhet avser sådan tid då produktivt arbete med något uppdrag inte utförs, trots att biträdets arbetstid tas i anspråk. Där anges även att restid och väntetid utgör den vanligaste formen av tidsspillan men att det måste avgöras från fall till fall vad som kan anses utgöra tidsspillan vid utförande av ett visst uppdrag. har i mål NJA 2004 s. 549 använt liknande formuleringar för att definiera tidsspillan. I NJA 1976 s. 455 klargjorde att i de fall där en rättegång ställs in eller en tidsplan inte kan hållas betalas inte ersättning för tidsspillan för annan tid än den tid det tar för biträdet att ta sig tillbaka till kontoret. Därefter förutsätts biträdet kunna ta itu med andra arbetsuppgifter. I RÅ 81 2:7 slog domstolen fast att när det gäller ett sammanträffande med klient är det normala att klienten besöker biträdet på målsägandebiträdets kontor. Om ersättning för tidsspillan ska betalas i anledning av ett besök i den rättssökandes hem måste biträdet påvisa att besöket varit nödvändigt för att ta tillvara huvudmannens rätt i den angelägenhet för vilken rättshjälpen beviljats. Bedömningen av om ett besök av ett målsägandebiträde i målsägandens bostad är nödvändigt kan möjligen bli annorlunda med anledning av den något generösare inställning som finns beträffande ersättning för kurativt arbete. Det finns inte någon i lag fastslagen begränsning med avseende på den minsta tidsåtgång som utgör ersättningsgill tidsspillan. I målet NJA 2004 s. 549 uttalade sig domstolen för en begränsning avseende minsta tidsåtgång för att utgöra tidsspillan, för att undvika att domstolarna skulle belastas med att granska alltför obetydliga ersättningsanspråk. Domstolen slog fast att den sammanlagda tidsspillan i en och samma instans måste uppgå till minst för att grunda rätt till ersättning och för att inte anses som obetydlig. Det aktuella målet gällde ersättning till offentlig försvarare men torde ha relevans även för ersättning till målsägandebiträden i de fall där brottmålstaxan inte är tillämplig. I 7 § av brottmålstaxan (DVFS 2005:10) har föreskrivit vad som ska gälla vid ersättning för tidsspillan i de fall där taxan är tillämplig. Där anges att tidsspillan måste vara i berörd instans för att ersättas. Att gränsen för tidsspillan därmed skiljer sig åt mellan ärenden där brottmålstaxan tillämpas och ärenden där den inte är tillämplig kan förklaras med att en viss tidsspillan redan är inräknad i taxebeloppet i brottmålstaxan. Ett målsägandebiträde har enligt 27 § första stycket rättshjälps- lagen, läst tillsammans med 5 § lagen om målsägandebiträde, rätt till skälig ersättning för utlägg som uppdraget krävt. På samma sätt som för ersättning för arbete och tidsspillan ska ersättning för utlägg bara lämnas i den mån utlägget varit nödvändigt för att ta tillvara målsägandens intressen och om det arbete vid vilket utlägget uppstått omfattades av den beviljade rättshjälpen. Till utlägg har i praxis bl a hänförts kostnader som ett biträde har haft för resa och uppehälle samt utomprocessuell tolkning och översättning. Däremot räknas normala kontorskostnader såsom kostnader för kopiering och telefon inte som utlägg utan anses ingå i arvodet, eftersom sådana kostnader ligger till grund för beräknandet av timkostnadsnormens storlek. av någon särskild anledning ligger utanför det normala kan de emellertid ersättas som utlägg. Advokater behöver generellt inte styrka kostnader för utlägg utan domstolen bedömer rimligheten av dessa yrkande i förhållande till vad som förevarit i målet. När utlägg ska ersättas måste en gränsdragning göras mot vad som kan ersättas enligt 17 § rättshjälpslagen som reglerar utredning och som enligt 6 § lagen om målsägandebiträde gäller även för målsägandebiträden. Kostnader för läkarintyg ska normalt ersättas enligt 17 § och inte enligt 27 §. Något som kan försvåra för målsägandebiträdet är att ersättning för utlägg enligt 17 § ska sökas av målsäganden. Målsägandebiträdet har därefter att söka få ersättning från målsäganden i de fall där biträdet har stått för kostnaden. En komplicerande faktor är att 17 § har ett utgiftstak, vilket gör att gränsdragningen mellan vad som kan ersättas som utlägg och vad som ska hänföras till kostnader för utredning kan bli mycket betydelsefull. Det som angivits om ersättning för tidsspillan vid besök i huvudmannens hem gäller också i fråga om ersättning för uppkomna utlägg i samband med sådana besök. 11.4Jämkning och nedsättning av ersättning Av hänvisningarna i 4 § andra stycket samt 7 § lagen om målsägandebiträde framgår att 17 och 27 §§ rättshjälpslagen även är tillämpliga i fråga om målsägandebiträde. Enligt 27 § tredje stycket rättshjälpslagen ska det vid ersättningens bestämmande beaktas om ett biträde genom vårdslöshet eller försummelse har föranlett kostnad för rättshjälpen. Ersättningen får sättas ned om biträdet har missbrukat sin behörighet att besluta om utredning enligt 17 § eller om substitution enligt 26 §, eller om det annars finns särskilda skäl. Formuleringen i andra ledet, annars finns särskilda skäl bör tolkas som en kvalificering av vad som anges i första meningen. Varje vårdslöshet eller försummelse som förorsakat kostnader bör således inte leda till en nedsättning av ersättningen. Exempel på när bestämmelsen har använts för jämkning finns i fall från . I ärendet BN 1045/83 tillämpades motsvarande bestämmelse rättshjälpslag när ett rättshjälpsbiträde underlåtit att kontrollera vem motparten anlitat som ombud, och det sedan biträdet lagt ned arbete i ärendet visat sig att en jävssituation förelegat. Möjligheten att jämka ersättning enligt 27 § första stycket rättshjälpslagen ska inte sammanblandas med möjligheten till jämkning enligt tredje stycket. Eftersom bestämmelserna tar sikte på olika fall ska bedömningen av jämkning enligt första stycket göras fristående från den enligt tredje stycket. Enligt propositionen om förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /96 (prop. 1994/95:150) ska den prövning som förutsätts i första stycket göras i samtliga fall där begärt arvode ska prövas, medan en prövning enligt tredje stycket endast kan bli aktuell om biträdet föranlett kostnader genom sitt agerande, missbrukat sin behörighet eller när det annars finns särskilda skäl. I sådana fall ska ersättningen kunna jämkas till noll, vilket inte är avsett vid tillämpningen av första stycket (Bilaga 3 s. 15). En brottmålstaxa för offentliga försvarare infördes . Före tillkomsten av lagen om målsägandebiträde framfördes det i proposition till med förslag till rättshjälpslag m m (prop. 1972:4) att samhällets kostnader för den processuella rättshjälpen hade ökat mycket kraftigt och att en effektiv kostnadskontroll i sista hand förutsatte ett annat system än det nuvarande för beräkning av arvode till biträde och offentlig försvarare. Därför borde ett nytt system bygga på taxor (s. 273). Redan i propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) klargjordes det att hänvisningen till reglerna om rättshjälpsbiträde innebar att regeringen eller efter regeringens bemyndigande, kunde fastställa taxa som kunde tillämpas vid bestämmande av ersättning (s. 41). I – en utvärdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m m, framfördes synpunkter om att måls- ägandebiträdet överkompenserades jämfört med de offentliga försvararna. Det föreslogs att ersättningen kunde regleras i någon form av taxa. Flertalet av domarna och advokaterna uppgav att de önskade en taxa för målsägandebiträden (ss. 38–40). I Riks- revisionsverkets rapport , Varför blev det dyrare?