sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — I det andra fallet, som regleras i 3 § LVU, för- skrivs att vård ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av bero- endeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (de s.k. beteendefallen). Att det i bestämmelserna talas om en påtaglig risk för skada betyder att det inte kan vara fråga om någon ringa risk för skada. En övergående eller mindre betydande risk för skada är alltså inte tillräcklig för ett ingripande enligt lagen. Det ska gå att konstatera att risken för skada har en sådan inverkan på barnets hälsa eller utveckling att barnet har ett tydligt vårdbehov. Konkreta omständigheter som talar för en risk för skada måste alltså föreligga. Subjektiva antaganden om en sådan risk eller ovidkommande omständigheter, t.ex. samhällsvärderingar eller inställning i trosfrågor, får inte läggas till grund för ett vårdingripande. Med brottslig verksamhet i 3 § LVU avses självklart inte rena bagatellförseelser och inte heller enstaka brott som inte är av all- varlig art. Det är först vid en brottslighet som ger uttryck för en sådan bristande anpassning till samhällslivet att det kan sägas före- ligga ett vård- och behandlingsbehov som det kan bli fråga om att bereda den unge vård med stöd av LVU. Beslut om vård med stöd av LVU Beslut om vård med stöd av LVU meddelas av länsrätten efter ansökan av socialnämnden. Enligt 4 § LVU ska en ansökan bl.a. inne- hålla en redogörelse för den unges förhållanden, de omständigheter som utgör grund för att den unge behöver beredas vård, tidigare vid- tagna åtgärder och den vård som socialnämnden avser att anordna. Ett beslut om vård med stöd av LVU innebär att föräldrarnas bestämmanderätt över barnet begränsas i den omfattning som behövs för att vården ska kunna genomföras. Föräldrarna har dock kvar den rättsliga vårdnaden om barnet. Inom ramen för LVU finns möjlighet att i vissa fall använda tvångsåtgärder (se 15-19 §§ LVU). I 17 § LVU finns en bestäm- melse som gäller de unga som på grund av sitt beteende bereds vård i ett särskilt ungdomshem. Enligt första stycket i bestämmelsen får den unge, om det behövs, kroppsvisiteras och ytligt kroppsbesikt- igas vid ankomst till hemmet för kontroll av att denne inte bär på sig något som han eller hon inte får inneha där. Detsamma gäller om det under vistelsen i hemmet uppkommer misstanke att sådan egendom ska påträffas hos honom eller henne. Enligt andra stycket ska all den hänsyn som omständigheterna medger iakttas vid åtgärdens genomförande. Om möjligt ska ett vittne närvara. Enligt 17 a § LVU är den intagne, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl, skyldig att efter uppmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av om han eller hon är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusnings- medel, sådana medel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, om det kan miss- tänkas att den intagne är påverkad av något sådant medel. Enligt förarbetena till bestämmelsen (prop. 2000/01:80 s. 115) ska av rättssäkerhetsskäl ett positivt svar vid ett sållningsprov åtföl- jas av en verifikationsanalys för att undanröja eventuella misstankar om ett falskt positivt svar. I propositionen (s. 118) betonas också att bestämmelsens syfte är att under vissa förutsättningar möjliggöra kontroll av drogfri- heten med hjälp av blod-, urin- eller utandningsprov och inte att utvidga användningen av sådana kontroller så att de sker mer eller mindre rutinmässigt. Provtagning bör ske med urskillning och ska endast genomföras då det på grund av omständigheterna i det sär- skilda fallet finns anledning att misstänka att en intagen är drog- påverkad. Någon nedre åldersgräns för provtagning enligt 17 a § LVU finns inte. Provtagning är således även möjlig beträffande barn , som befinner sig under tvångsvård enligt 3 § LVU. Det framhålls därvid i förarbetena (prop. 2000/01:80 s. 118) att det inte handlar om att säkra bevis vid misstanke om narkotikakonsumtion utan om ett verksamt och relevant instrument för att vid behov säkra en god behandling av barn som också kan upplevas som ett stöd för den unge t.ex. i samband med permissioner eller inför placering i annan vårdform. Proportionalitetsprincipen vid tillämpningen av tvångsåtgärder är lagfäst i LVU. Proportionalitetsprincipen innebär att en tvångs- åtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet ska stå i rim- lig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. I 20 a § LVU föreskrivs att tvångsåtgärder endast får användas som de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Av bestämmelsen fram- går vidare att om syftet med tvångsåtgärden kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd, ska den åtgärden användas. I förarbetena (prop. 2004/05:123 s. 42 f.) till bestämmelsen uttalade regeringen att det måste ställas mycket höga rätts- säkerhetskrav på åtgärder som kan vidtas mot en person mot dennes vilja, även om syftet är gott och för hans eller hennes bästa. Även om proportionalitetsprincipen gäller vid i princip all tvångs- användning, oavsett om det särskilt anges, ansåg regeringen att det mot bakgrund av intresset att värna den enskildes rättssäkerhet var angeläget att införa en uttrycklig bestämmelse i LVU med inne- börd att tvångsåtgärder bara får vidtas om de står i rimlig propor- tion till syftet. I 22 § LVU finns bestämmelser om förebyggande insatser, s.k. mellanvårdstvång. De barn och ungdomar som bestämmelsen är avsedd att omfatta är de som till följd av sitt beteende kan komma att behöva beredas vård enligt LVU om deras beteende fortsätter på inslagen väg. I kommentarenTPF6FPT till LVU uttalas att det t.ex. kan röra sig om barn och ungdomar med uttalade missbruksproblem som vägrar att medverka i varje frivillig behandling eller som har en så ytlig motivation när det gäller att medverka till behandling att det är svårt att skapa kontinuitet inom ramen för en frivillig behand- lingskontakt. är situationen ännu inte så allvarlig att förut- sättningarna för ett beslut om vård enligt LVU är uppfyllda. Det kan finnas goda resurser i den unges vardagsmiljö, såsom föräldrar eller andra vuxna som kan vara ett stöd för den unge eller kamrater som inte är missbrukare. Med tillämpning av mellanvårdstvånget kan socialnämnden ge stöd och hjälp för att bryta denna destruktiva utveckling hos den unge, trots att den unge, om han eller hon fyllt , eller vård- nadshavaren inte samtycker till insatserna. Det finns emellertid inga medel för socialnämnden att tvinga den unge att genomföra de insatser som beslutats med stöd av paragrafen. Det socialnämnden får besluta med stöd av bestämmelsen är förebyggande insatser i form av att den unge ska hålla regelbunden kontakt med en särskilt kvalificerad kontaktperson eller delta i behandling i öppna former inom . Enligt bestämmelsen ska socialnämnden, om så inte redan skett, upprätta en plan över behandlingen innan den fattar ett beslut om nu nämnda förebyggande insatser. Av planen bör framgå vilka insatser nämnden har gjort, den unges aktuella situation samt det behandlingsbehov som föreligger och det sätt på vilket nämnden avser att tillgodose detta behov. Nämnden bör även ange vilka 6TP PT och , Nya sociallagarna, 21 uppl, s. 360 f. resurser nämnden avser att ställa till förfogande för att behand- lingen ska kunna genomföras. Planen bör så långt som möjligt upp- rättas i samråd med den unge själv och föräldrarna. I propositionen berördes särskilt frågan om nämnden skulle kunna besluta att den unge lämnar urinprov regelbundet och på så sätt styrker sin drogfrihet (prop. 1984/85:171 s. 25). Sådana under- sökningar kunde vara ett stöd i behandlingsarbetet med unga miss- brukare. Det var dock enligt departementschefens mening stor skillnad mellan att den unge samtycker till att visa sin drogfrihet genom att lämna urinprover och att han blir tvingad till det. Därtill kom att risken för att provtagningen för att utesluta manipula- tioner måste omgärdas med så omfattande kontrollåtgärder att den blir starkt integritetskränkande. Departementschefen var mot den bakgrunden inte beredd att inta bestämmelser som gav nämnden möjlighet att ställa sådana krav på den unge. I kommentarenTPF7FPT till bestämmelsen anförs vidare att om den unge inte följer nämndens beslut utgör detta inte i sig någon grund för att vidta andra åtgärder. En sådan underlåtenhet är sålunda inte ett tillräckligt skäl för nämnden att ansöka om vård enligt LVU. Däremot kan den unges negativa inställning vara ett skäl att se över behandlingsplanen. Det ligger även i nämndens ansvar att för den unge klargöra följderna av ett fortsatt destruktivt beteende och vilka möjligheter som står till buds för nämnden. 7.3Brå:s rapport 2008:11 Barn som begått brott. Brå har studerat hur agerar och vilka åtgärder som vidtas när den får in en polisanmälan rörande ett barn . Studien har Brå presenterat i rapporten som begått brott. och polisens åtgärder. Brå klargör i rapporten att beskrivningen inte bygger på ett statistiskt representativt urval av kommuner, utan att materialet är hämtat från olika källor, främst från Brå:s intervjuer med socialsekreterare i tio kommuner av vari- erande storlek och karaktär, men också från forskningsrapporter och rapporter från länsstyrelserna i , och län. I det följande presenteras ett utdrag ur Brå:s rap- port. 7TP PT och , Nya sociallagarna, 21 uppl, s. 361. Brå:s undersökning visar att arbetar på lite olika sätt i olika kommuner när ett barn polisanmälts. I princip alla kommuner kontaktar visserligen på något sätt föräldrarna. Men det innebär inte att alla föräldrar och barn kallas till ett bedömningssamtal för att avgöra om en utredning behöver inledas eller inte. I vissa fall görs bedömningssamtalet per telefon och i vissa fall kallar man bara till bedömningssamtal när det rör sig om ett lite grövre brott eller när annan information, till exempel om tidigare brott, tyder på att det kan finns behov av insatser. I de kommuner där alla familjer inte kallas till ett bedömningssamtal har man som rutin att berörda föräldrar får ett brev med erbjudande om ett samtal med anledning av det som hänt. Bland de studerade kommunerna kan man med dessa utgångspunkter urskilja fyra olika sätt att agera när en polis- anmälan rörande en minderårig kommer in. Alla polisanmälningar leder till en kallelse till bedömningssamtal En del kommuner kallar alltid till ett bedömningssamtal när ett barn polisanmälts för brott. När det rör sig om grövre brott eller barnet är känt inom , till exempel efter en tidigare brottsanmälan, är syftet mer uttalat att göra en för- handsbedömning angående behovet av en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL. Även om alla föräldrar och barn kallas, händer det att det inte blir något samtal, eftersom föräldrarna inte hörsammar kallel- sen trots påminnelser. Alla polisanmälningar leder till en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL Det finns också kommuner som har som regel att inte bara göra en förhandsbedömning, utan alltid inleder en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL när en minderårig polisanmäls. Deras motiv är att utred- ningen ger dem bättre möjligheter att kontinuerligt följa barn som är i riskzonen. Även om utredningen kan vara summarisk när det rör sig om lindriga fall, ger den möjlighet att lägga upp en akt för barnet och spara informationen i denna. Kommer det senare in en ny anmälan kan den läggas in i akten. Polisanmäl- ningar angående barn som inte tidigare blivit utredda får inte sparas i något personregister. I stället sätter löpande in sådana polisanmälningar i en så kallad slaskpärm, där anmälning- arna brukar sparas . Anmälningarna i pärmen får inte vara sorterade utifrån barnens namn utan sätts in i kronologisk ordning. Det gör att det kan vara tidsödande att leta efter ett enskilt barn, vilket medför att pärmen inte så ofta används för information. Särskilt i kommuner/kommundelar med många polisanmälningar och hög personalomsättning finns därmed risken att man missar att barnet var polisanmält. Den risken undviker man om polisanmäl- ningarna regelmässigt leder till en utredning. Kallelse till bedömningssamtal när en utredning framstår som sannolik, i övriga fall görs bedömningen genom ett telefonsamtal med föräldrarna. I samband med detta erbjuds även ett möte. För att göra en förhandsbedömning av behovet av utredning har man i en del kommuner som rutin att ha en samtalskontakt med alla föräldrar till minderåriga som polisanmälts. Detta innebär dock inte att man alltid träffar föräldrar och barn i ett personligt möte. När det rör sig om snatterier och andra mindre allvarliga brott och barnet inte tidigare är känt, inskränker man sig till ett telefonsamtal med någon av föräldrarna. För det samtalet finns en frågemall som man följer för att få en bild av vad som skett och av eventuellt stöd- behov. Denna modell innebär att man alltid ser till att få ett samtal med föräldrarna, men man har inte alltid något samtal med barnet. Snatterier och andra mindre allvarliga brott leder inte till någon kallelse till bedömningssamtal, övriga brott leder till en kallelse. De familjer som inte kallas får ett brev med erbjudande om ett samtal. Övriga kommuner i materialet har som rutin att kalla till bedöm- ningssamtal vid alla polisanmälningar utom när det gäller snatterier och andra mindre allvarliga polisanmälda incidenter. Är barnet känt för brott eller varit aktuellt tidigare av något annat skäl, kallar man till ett bedömningssamtal även om anmälan rör ett lindrigt brott. De föräldrar som inte kallas får ett brev med ett erbjudande om ett samtal eller någon annan form av stöd. Modell 4 kan således inne- bära att ärendet avskrivs utan att talat med eller träf- fat föräldrarna. Eftersom snatterier och andra lindrigare brott dominerar bland de brott som minderåriga anmäls för, kan det bli fråga om att en ganska stor del av de anmälda fallen inte leder till något samtal med föräldrar och barn. Tillsynsrapporten från läns- styrelsen i , avseende tre stadsdelar i och två andra kommuner i länet, visade att närmare hälften av besluten att inte inleda en utredning fattas utan att träffat för- äldrarna och barnet. I de fall där ingen personlig kontakt tas, görs således ingen direkt individualiserad förhandsbedömning av ett tänkbart behov av insatser, utan mer en statistiskt grundad sådan. I stället erbjuds föräldrarna stöd om de vill ha det. Barnet självt får dock ingen direkt reaktion från . Här bör dock fram- hållas att det faktum att ingen representant för sam- talat med barnet inte nödvändigtvis behöver innebära att han eller hon inte fått stå till svars för sitt brott. Flera socialsekreterare nämner att när barn ertappas på bar gärning med att begå till exem- pel ett snatteri, innebär det inte sällan ett samtal med polisen på plats, där de ställs till svars för vad de gjort. Det saknas underlag för att ge en nationell bild av vilken modell som är vanligast. I de kommuner som ingick i Brå:s urval var det mycket få som alltid kallade till ett bedömningssamtal när en polis- anmälan kom in rörande ett barn . Den vanligaste modellen var modell 4. Enligt Länsstyrelsernas verksamhetstillsyn i var den vanligaste modellen att man alltid kallade till ett bedömningssamtal. Samtliga socialsekreterare som Brå intervjuat uppfattar att bedöm- ningssamtalet har fler syften än att bedöma om det kan finnas behov av insatser (och därmed skäl att inleda en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL). När det rör sig om bedömningssamtal i fall där ser en risk för att barnet och familjen har problem som skulle kunna motivera en utredning, är samtalets huvudsyfte att inhämta information som ger bättre underlag för att bedöma om så är fallet. Men socialsekreterarna tycker också att bedöm- ningssamtalet kan vara viktigt för att stödja föräldrarna i deras roll som gränssättare för barnet. De uppfattar dessutom att samtalet i sig har ett brottspreventivt syfte. Att barnet tvingas komma till detta samtal visar att samhället reagerar på det som skett. Socialsek- reterarnas bild är att barnen vanligtvis tycker att det är obehagligt och pinsamt att behöva komma till och svara på frågor om det anmälda brottet och stå till svars för det. Social- sekreterarnas förhoppning är att detta ska bidra till att avhålla barnen från att fortsätta att begå brott. De framhåller dock att det främst är på barn som lever under ordnade sociala förhållanden som bedömningssamtalet kan sådan effekt. Om det finns andra sociala problem i familjen eller om barnet har begått brott tidigare räcker vanligen inte ett samtal utan det behövs andra insatser. I vissa kommuner där alla polisanmälningar leder till en kallelse till ett bedömningssamtal, har man organiserat arbetet så att bedöm- ningssamtalen i riskfallen hålls av socialsekreterare som arbetar med utredningar och beslut om insatser. I fall som rör enkla brott utan andra kända riskfaktorer hålls samtalet av särskilda socialsekre- terare, fältassistenter eller medlare i kommunen. Dessa har då ofta utvecklat särskilda samtalstekniker (och vissa fall även program) för denna målgrupp. 7.3.3Information som inhämtas vid förhandsbedömningen Huvudsyftet med förhandsbedömningen är att ge underlag till att fatta beslut om huruvida en utredning ska inledas eller inte. Beslutet om att inleda en utredning bygger på en avvägning av flera aspekter. Ett konkret skäl till att inleda utredning är när föräldrarna ber om någon form av stödinsats eftersom de känner oro för bar- nets utveckling och önskar hjälp från samhället. När föräldrarna inte redan vid bedömningssamtalet bett om hjälp, gör socialsekreterarna själva en bedömning utifrån brottet, tidigare aktualiseringar och andra omständigheter som framkom- mer av bedömningssamtalet. Lagen ger ingen direkt anvisning om vad som ska föranleda en utredning; det får avgöras efter en bedöm- ning från fall till fall.TPF8FPT De socialsekreterare som Brå intervjuat talade i det sammanhanget ofta om en bedömning utifrån riskfaktorer och skyddsfaktorer.TPF9FPT En riskfaktor är en egenskap, en händelse, ett för- hållande eller en process som ökar risken för ett visst utfall, 8TP PT JO 1995/96 s. 313. 9TP PT Beskrivningen av begreppen risk- och skyddsfaktorer är hämtad från och , Normbrytande beteende i barndomen, vad säger forskningen? exempelvis ett normbrytande beteende som kriminalitet. En risk- faktor återfinns som det normbrytande beteendet, men det behöver inte vara den enda faktorn som orsakar detta beteende. Exempel på en riskfaktor kan vara att en person har ett svårhanter- ligt temperament. Ett annat exempel kan vara att föräldrar har en ineffektiv uppfostringsmetod. Skyddsfaktorer är egenskaper eller omständigheter som kan främja en positiv anpassning hos barnet och dämpar riskerna för att utveckla ett normbrytande beteende. 7.3.4Polisanmälan medför oftast ingen utredning enligt 11 kap. 1 § SoL Det finns ingen nationell statistik över hur stor andel av de polis- anmälda barnen som blir föremål för en utredning av enligt 11 kap. 1 § SoL. Däremot finns det uppgifter på länsnivå genom tillsynsstudier som länsstyrelserna gjort. Till exempel har länsstyrelserna i , och tillsammans undersökt arbete i ett antal kommundelar och kom- muner.TPF10FPT I dessa områden hade 246 barn aktualiserats för brott . I 80 av dessa fall (33 pro- cent) hade en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL inletts. Länsstyrelsernas bedömning var att fler utredningar borde ha gjorts. De uppfattade att i vissa fall tagit alltför stor hänsyn till att det rörde sig om ett bagatellartat brott när de beslutade att inte inleda en utredning, trots att det var känt att det fanns andra problem i familjerna. En studie från FoU-enhetTPF11FPT visade att andelen utredningar rörande barn 12–, som inletts på grund av en polis- anmälan om brott åren 2002–2004 i , var . Andelen var lägre för snatterier () och högre för annan kriminalitet (). Andelen barn, anmälda för snatteri, som blev föremål för en utredning var i princip lika låg oavsett barnets ålder. När det gällde grövre brott var sannolikheten för en utredning störst bland dem som var 16–. 10TP PT i län 2004:6, i 2004:02, i län:2004:09. Barn i storstad. arbete med barn som anmäls för brott och/eller missbruk. 11TP PT Kaunitz, C., , C. och , K. (204) Social barnavård i stadsdelar. En kvantitativ beskrivning av myndighetsutövande , 2003 och 2004 (2004:4). Det finns också en studie från , som belyser hur stor andel av polisanmälda barn och ungdomar som blir föremål för en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL.TPF12FPT Den inrymmer uppgifter om polis- anmälningar som kom in till rörande barn 12–. gick vidare till utredning. De flesta utred- ningarna resulterade inte i någon insats. av anmälningarna ledde till en åtgärd. 7.3.5Statistik rörande insatser för barn som begått brott De insatser från , som efter en utredning kan bli aktu- ella för barn som begår brott, är i första hand stöd och behandling till barnet och föräldrarna på frivillig grund enligt SoL. I allvarligare fall finns också möjlighet att tvångsomhänderta barnet enligt LVU. Som framgår av bland annat studien från leder dock de flesta utredningar som inleds på grund av en polisanmälan inte till beslut om en insats. I var det ungefär en tredjedel av utredningarna som ledde till en insats (av de polisan- mälda barnen). En studie från ett projekt i visade att för av de polisanmälda barnen beslutades om en insats.TPF13FPT Statistik från fyra av de kommuner som ingår i Brå:s studie ger också bilden att andelen av polisanmälningarna som till slut leder till en insats från för barnet och eller för- äldrarna är liten. Tabell 7.1 Antal polisanmälningar, utredningar och beslut om insatser –mars Antalet beslut om insatser 3 (+13) 12TP ,PT M (2007). The Parenting of Society. A study of Child Protection in from Report to Support. 13TP PT Slutrapport från projekt i Hand, stadsförvaltning, DNR 004/0014- 2007, bilaga 9. I område A hade inlett tre utredningar med anled- ning av de 37 anmälningarna. Till detta ska dock läggas att 13 av de anmälda barnen redan var föremål för en utredning av social- tjänsten och anmälan fick då ingå som information i den pågående utredningen. Totalt var det endast sju av de 93 polisanmälningarna som ledde till ett beslut om en insats, det vill säga . Enligt de intervjuade socialsekreterarna sätts insatser in när det gäller grövre brott, sociala problem utöver brottet och när för- äldrarna önskar. Tänkbara orsaker till få beslut om insatser Hur kan man förklara att en så liten andel av polisanmälningarna leder till att sätter in någon form av insats för barnet och familjen? En förklarande faktor torde vara att det är mycket vanligt att 13-14-åringar begår mindre allvarliga brott utan att detta behöver vara ett tecken på sociala problem eller innebära någon större risk för att fastna i kriminalitet. I Brå:s regelbundna självde- klarationsstudier rörande niondeklassare angav till exempel 58 pro- cent av pojkarna att de begått någon form av stöldrelaterad handling , och angav att de begått någon form av skadegörelse.TPF14FPT Forskningen brukar tala om att av de pojkar som blivit lagförda fastnar i mer omfattande och allvarligare kriminalitet.TPF15FPT En ytterligare förklaring till att en minoritet av utredningarna leder till en insats tas upp av en del socialsekreterare. De menar att själva utredningen kan vara ganska omfattande och pågå och inrymma många samtal med familjen. Denna process kan i sig ha en behandlande funktion och medföra att några ytterligare insatser inte behövs. Därtill kommer ytterligare en komplikation när man ska ge en bild av vilka insatser som ges. De insatser som statistiken redovisar är nämligen endast sådana insatser som beviljats som ett bistånds- beslut efter en utredning.