sou · GWB3120 · 2008-12-15 00:00:00 — Det som sagts om brottspåföljd gäller enligt lagrummet även förverkande och annan särskild rättsverkan av brott. RF:s skydd för egendomsrätten framgår av 2 kap. 18 § RF och består främst i en rätt för ägaren att få ersättning, när han eller hon tvingas avstå från egendom. Skyddet är verksamt både i fråga om fast och lös egendom – även i fråga om ideella rättigheter.12 2 kap. 18 § RF har följande lydelse. Varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Den som genom expropriation eller annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad ersättning för förlusten. Sådan ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt för- svåras eller skada uppkommer som är betydande i förhållande till vär- det på denna del av fastigheten. Ersättningen ska bestämmas enligt grunder som anges i lag. 12 m.fl., Vår författning, 13 uppl. 2003, s. 61. Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen Alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten oberoende av vad som föreskrivits ovan. Utlänning här i riket är enligt 2 kap. 22 § första stycket RF likställd med svensk medborgare i fråga om bl.a. skydd mot tvång att delta i sammankomst för opinionsbildning eller i demonstration eller annan meningsyttring eller att tillhöra trossamfund eller annan sammanslutning, skydd mot retroaktiv brottspåföljd och annan retroaktiv rättsverkan av brott och skydd mot expropriation eller annat sådant förfogande samt mot inskränkningar i användningen av mark eller byggnader. Om annat inte följer av särskilda föreskrifter i lag, är utlänning här i riket, enligt 2 kap. 22 § andra stycket RF, likställd med svensk medborgare även i fråga om bl.a. yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet, demonstrationsfrihet, föreningsfrihet och religionsfri- het, skydd mot tvång att ge till känna åskådning, skydd mot kroppsligt ingrepp av visst slag samt mot kroppsvisitation och hus- rannsakan och liknande intrång samt mot intrång i förtroligt med- delande, liksom skydd mot frihetsberövande. Lag eller annan föreskrift får, enligt 2 kap. 23 § RF, inte medde- las i strid med åtaganden på grund av den europeiska kon- ventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 9.3Något om straffprocessuella tvångsmedel Straffprocessuella tvångsmedel avser andra åtgärder än straff eller sanktioner. Det är åtgärder med funktioner i straffprocessen och de utgör tvång som riktar sig mot person eller egendom.13 Med begreppet avses bl.a. häktning och anhållande, kvarstad, beslag, husrannsakan, kroppsvisitation samt kroppsbesiktning. Vid använd- ning av straffprocessuella tvångsmedel blir det som regel fråga om ingrepp i den enskildes grundläggande fri- och rättigheter, som är skyddade i regeringsformen (RF). Som framgått i avsnitt 9.2.1 skyddar 2 kap. 6 § RF bl.a. mot påtvingade kroppsliga ingrepp, kroppsvisitation och husrannsakan och 2 kap. 8 § RF bl.a. mot frihetsberövanden från det allmännas 13 m.fl., Rättegång, tredje häftet, 7 uppl. 2006, s. 38. Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen Begränsningar i dessa fri- och rättigheter får dock, som också nämnts ovan, ske genom lag, vilket framgår av 2 kap. 12 § RF. Begränsningar får, som nämnts, endast göras under vissa förutsätt- ningar. Skyddet för mänskliga fri- och rättigheter förstärks genom kon- ventioner som har tillträtt, bl.a. den europeiska konventio- nen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna (se avsnitt 9.1). Beslag är ett mycket viktigt tvångsmedel för det praktiska utred- ningsarbetet. Beslag gäller endast lösa saker. För att få tillgång till det aktuella objektet måste man vanligen företa en husrannsakan, en kroppsvisitation eller i extrema fall en kroppsbesiktning14. Beslag kan, liksom kvarstad, användas även om det aktuella brottet endast kan föranleda bötesstraff. Beslag, som regleras i 27 kap. (RB), kan användas för att säkerställa verkställighet och även, vilket inte är fallet med kvarstad, i bevissäkrande syfte. Det krävs inte att det finns någon misstanke om brott mot en viss person. Beslag kan alltså företas mot både en misstänkt och en icke misstänkt. Som förutsättning gäller dock att det är fråga om föremål eller skriftlig handling15 som skäligen kan antas: -ha betydelse för utredning om brott -ha avhänts någon genom brott eller -kunna förverkas p.g.a. brott (27 kap. 1 § RB). Det förstnämnda fallet ovan handlar om beslagets bevissäkrande funktion. Ett beslag i detta fall kan i praktiken avse tillhyggen o. dyl. med fingeravtryck på, blodiga kläder, stöldgods, destillations- apparater och narkotika m.m.16 Det andra fallet avser föremål som avhänts någon genom brott. För att egendom ska kunna omhän- dertas utan beslag och överlämnas till en målsägande, bör det krävas att gärningsmannen ertappas på bar gärning eller fly- ende fot. Under andra förutsättningar bör det i vart fall aldrig före- komma att poliser medverkar till att en målsägande och 15Begränsningar i möjligheten att beslagta skriftliga handlingar finns, se 27 kap. 2 § RB. 16Ekelöf m.fl. s. 82. Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen informellt återfår egendom utan att det kunnat kontrolleras att ingen annan gör anspråk på denna.17 I det tredje fallet säkerställer beslaget att förverkande ska kunna ske i ett senare skede. Tvångsmedel enligt 27 kap. BrB får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (27 kap. 1 § tredje stycket RB). 36 kap. BrB innehåller bestämmelser om förverkande av utbyte av brott och egendom som använts som hjälpmedel vid brott, m.m. Härutöver finns bestämmelser om förverkande i specialstraffrätts- liga författningar. Som framgått ovan förutsätter beslag enligt 27 kap. 1 § RB att man kan anta att ett brott har begåtts. Det finns dock även möjlighet att, enligt 27 kap. 14 a § RB, i brottsförebyg- gande syfte och utan misstanke om brott ta sådana föremål i beslag som omfattas av bestämmelsen i 36 kap. 3 § BrB. Sistnämnda bestämmelse gäller förverkande av föremål som kan komma till brottslig användning. Brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag, får tas i beslag endast om det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren (27 kap. 3 § RB). För att en försändelse under befordran ska få hållas kvar till dess att frågan om beslag har avgjorts krävs beslut av rätten. En sådan fråga får tas upp endast på yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren. Ett förordnande ska meddelas att gälla , högst en månad, från den dag då förordnandet delgavs befordringsföretaget. (27 kap. 9 § första och andra stycket RB). När en försändelse på grund av ett förordnande hållits kvar, ska befordringsföretaget utan dröjsmål göra anmälan hos den som har begärt förordnandet. Denne ska då pröva om beslag ska ske. (27 kap. 9 § tredje stycket RB.) Om en försändelse hos ett befordringsföretag tagits i beslag ska mottagaren och avsändaren underrättas först då det kan ske utan men för utredningen. Vid andra typer av beslag än det nämnda, ska den från vilken beslag sker utan dröjsmål underrättas om beslaget och om vad som skett med det beslagtagna. (27 kap. 11 § RB.) Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kropps- besiktning får ta föremål som därvid påträffas i beslag. 17 , Processrätt I. RB kap. 1 – 34, 2000, s. 413 f. Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen som påträffas i annat fall, får tas i beslag efter beslut av undersök- ningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål, får även utan sådant beslut åtgärden vidtas av polisman, om det inte är fråga om brev, telegram eller annan försändelse som avses i 27 kap. 3 § RB. Verkställs beslag av någon annan än undersökningsledaren eller åklagaren och har denne inte beslutat beslaget, ska anmälan skynd- samt göras hos honom eller henne, som då ska pröva om beslaget ska bestå. (27 kap. 4 § RB.) Rätten får förordna om beslag av föremål som företes vid rätten eller som annars är tillgängligt för beslag. Rätten får ta upp fråga om beslag på yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren. Efter åtalet får rätten också på yrkande av målsäganden och även självmant ta upp sådan fråga. Om fråga om beslag väcks vid rätten ska förhandling hållas inför rätten, så snart det kan ske. Är det fara i dröjsmål, får rätten förordna om beslag till dess annorlunda förordnas. (27 kap. 5 § RB.) Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande, får den som drabbats av beslaget begära att rätten prövar beslaget. När en sådan begäran har kommit in, ska rätten och senast hålla förhandling (se 27 kap. 5 § RB), om det inte finns något synnerligt hinder mot det. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom sedan begäran framställdes och rätten inte anser att det behöver hållas en särskild förhandling, får begäran dock prövas vid huvudförhandlingen. (27 kap. 6 § första stycket RB.) Rättens beslut om beslag får överklagas särskilt till hovrätten (49 kap. 5 § 6 punkten RB). När rätten förordnar om beslag eller fastställer ett verkställt beslag, ska den sätta ut den tid inom vilken åtal ska väckas, förut- satt att åtal inte redan har väckts. Tiden får inte sättas längre än vad som är nödvändigt. Om den tid som nämnts ovan är otillräcklig, får rätten medge förlängning av denna, om framställning om detta görs före tidens utgång. (27 kap. 7 § RB.) Om åtal inte har väckts inom den tid som avses i 27 kap. 7 § RB eller någon begäran till rätten om förlängning av tiden inte kommit in eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, ska beslaget hävas (27 kap. 8 § första stycket RB). Enligt huvudregeln hävs ett beslag av rätten eller, om beslaget inte har meddelats eller fastställts av rätten, av undersökningsleda- ren eller åklagaren (27 kap. 8 § fjärde stycket RB). När målet avgörs, ska rätten pröva om ett beslag fortfarande ska bestå. Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen får i samband med dom besluta om beslag. (27 kap. 8 § femte stycket RB.) Liksom vid kvarstad ska rätten alltså, när målet avgörs, pröva om beslaget ska bestå. Detta bör medföra att beslaget hävs om åtalet ogillas eller yrkandet om förverkande ogillas18. Beslagtaget föremål ska enligt huvudregeln tas i förvar av den som verkställt beslaget. Den från vilken beslag har skett får inte överlåta föremålet eller i strid mot ändamålet med beslaget förfoga över föremålet på annat sätt. Föremål som tagits i beslag ska vårdas väl, och noggrann tillsyn ska hållas över detta, så att det inte för- byts eller förändras eller att annat missbruk sker med föremålet. (27 kap. 10 § RB.) Över beslag ska föras protokoll. I protokollet ska ändamålet med beslaget anges, liksom vad som förekommit i ärendet. Beslagstaget föremål ska dessutom beskrivas noga. Den som drab- bats av beslag har på begäran rätt att få bevis om beslaget. Beviset ska även innehålla uppgift om det brott som misstanken avser. (27 kap. 13 § RB.) Om det skäligen kan antas att föremål är förverkat enligt 36 kap. 3 § BrB, får det tas i beslag. Bestämmelserna i 27 kap. RB om beslag äger då motsvarande tillämpning. (27 kap. 14 a § RB.) Denna bestämmelse har även kommenterats ovan. För att säkerställa utredning om brott får byggnad eller rum stängas till, tillträde till visst område förbjudas, förbud meddelas mot att visst föremål flyttas eller annan dylik åtgärd vidtas. I fråga om nu nämnda åtgärder gäller i tillämpliga delar vad som i detta kapitel är stadgat om beslag. (27 kap. 15 § RB.) Om det i lag eller författning getts avvikande bestämmelser om beslag är de gällande (27 kap. 17 § RB). Vissa regler om undantag i fråga om beslag finns i två lagar, dels i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, dels i lagen (1991:572) om särskild utlänningskon- troll. Det finns dock inte anledning att här närmare redogöra för dessa. 18 m.fl. s. 85. Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen 9.4.1Förverkande av utbyte av brottslig verksamhet infördes nya bestämmelser i bl.a. 36 kap. brottsbal- ken i fråga om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet. De nya reglerna innebär att det vid viss allvarlig brottslighet ska vara möjligt att förverka inte bara utbyte av ett visst konkret brott, utan också utbyte av en inte närmare preciserad brottslig verksamhet. För sambandet mellan det som förverkas och den brottsliga verk- samheten gäller ett sänkt beviskrav i förhållande till vad som i all- mänhet är fallet i brottmålsprocessen. Den nya bestämmelsen i 36 kap. 1 b § som reglerar under vilka förutsättningar förverkande av utbyte av brottslig verk- samhet kan komma i fråga, har följande lydelse. Döms någon för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse och har brottet varit av beskaffenhet att kunna ge utbyte, ska även i annat fall än som avses i 1 § egendom förklaras förverkad, om det framstår som klart mera sannolikt att den utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Har brottet varit av beskaffenhet att kunna ge utbyte, gäller första stycket också om någon döms för 1.människohandel enligt 4 kap. 1 a § fjärde stycket, koppleri, ocker som är grovt, olovlig befattning med falska pengar som är grovt, eller grovt dobbleri, 2.narkotikabrott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller olov- lig befattning med narkotikaprekursorer enligt 3 b § första stycket samma lag, 3.dopningsbrott enligt 3 § första stycket lagen (1991:1969) om för- bud mot vissa dopningsmedel eller grovt dopningsbrott enligt 3 a § samma lag, 4.narkotikasmuggling enligt 6 § första stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling, eller Ytterligare lagstiftning av intresse för utredningen 5.människosmuggling enligt 20 kap. 8 § första stycket utlänningsla- gen (2005:716) eller organiserande av människosmuggling enligt 20 kap. 9 § första stycket samma lag. Vad som sägs om förverkande i första och andra styckena gäller också om någon döms för försök, förberedelse eller stämpling till ett brott som avses där. Förverkande enligt denna paragraf får inte beslutas om det är oskäligt. I 36 kap. 5 a § regleras hos vem förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 1 b § får ske. I förstnämnda lagrum anges i första stycket att sådant förverkande får ske hos 1.gärningsmannen eller annan som medverkat till det brott som förverkandet grundas på, 2.den som förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva, 3.den som förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning att anta att egendomen har samband med brottslig verksamhet. 10Definitioner, m.m. av narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor Det finns regelsystem som syftar till att begränsa åtkomsten av narkotika, vissa dopningsmedel och vissa hälsofarliga varor för andra än legala ändamål, erkända av rättsordningen. Olovlig befatt- ning med narkotika, vissa dopningsmedel och vissa hälsofarliga varor är förbjuden, vilket framgår av narkotikastrafflagen (1968:64), lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel (den s.k. dopningslagen) och lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälso- farliga varor. För brott mot någon av dessa lagar stipuleras straff. I fråga om brott mot narkotikastrafflagen, dopningslagen och lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor kan som lägst dags- böter dömas ut. I fråga om brott mot narkotikastrafflagen är fängelse straffmaximum, medan maximistraffet för brott mot dop- ningslagen är fängelse. För brott mot lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor är högsta straff fängelse . Att definiera vilka varor som omfattas av en strafflagstiftning är av stor betydelse av rättssäkerhetsskäl. Definitioner av vad som är narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor måste ske på ett förutsebart sätt mot bakgrund av lagstiftningarnas ingripande karaktär. 10.2Olika typer av definitioner För att definiera juridiska begrepp kan man använda sig av olika tillvägagångssätt. Några av dem är följande. Definitioner, m.m. av narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor En sådan definition anger vad som ska räknas in under ett visst begrepp.1 Vid användning av generisk definition vid narkotikaklassificering klassificeras en hel grupp av varor, som alla har det gemensamt att de innehåller en i definitionen närmare beskriven kemiskt aktiv substans. Vilka enskilda varor som omfattas av definitionen anges inte. Syftet med generiska definitioner är att täcka in även ännu inte introducerade missbruksmedel, varigenom det inte behövs några särskilda författningsändringar om en ny narkotisk vara, som omfattas av definitionen, skulle dyka upp.2 Genom den generiska definitionen klassificeras alltså en grupp av substanser med en gemensam kemisk grundstruktur. En analog definition liknar en generisk på så sätt att den inte heller anger de enskilda varor som omfattas av definitionen. Den analoga definitionen är emellertid än mer vittomfattande och obestämd än den generiska. En vara anses som analog, och omfattas därmed i vart fall till en del av den kontroll som gäller för narkotika, om den väsentligen liknar en redan narkotikaklassificerad vara vad gäller struktur och effekt.3 Definitionen anger ett överordnat begrepp (genus proximum) samt särskiljande (artskapande) egenskaper (t.ex. att en bil är ett motorfordon som är försett med tre eller flera hjul eller medar eller med band och som inte är att anse som en motorcykel eller moped; lagen [2001:559] om vägtrafikdefinitioner).4 1Jonas , SvJT 2007 En kompletterande, verkansbaserad definition av narkotika, s. 210. 1997/98:183, s. 35. 4Jonas , SvJT 2007, s. 209. Definitioner, m.m. av narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor En sådan definition anger hur en viss egenskap ska prövas. Exempelvis ska inbrottssäkra dörrar av en viss klass motstå nog- grant angivna belastningsförsök.5 En sådan definition anger att det definierade begreppet ska använ- das i en viss betydelse. Det gäller t.ex. läkemedel. I 1 § läkeme- delslagen anges exempelvis att med läkemedel i denna lag avses varje substans eller kombination av substanser 1. som tillhandahålls med uppgift om att den har egenskaper för att förebygga eller behandla sjukdom hos människor eller djur, eller 2. som kan användas på eller tillföras människor eller djur i syfte att återställa, korrigera eller modifiera fysiologiska funktioner genom farmako- logisk, immunologisk eller metabolisk verkan eller för att ställa diagnos.6 En sådan definition bygger på att en företeelse ska uppvisa ett lägsta antal av element ur en lista, t.ex. lägst fem av åtta. Defini- tionstypen används bl.a. vid psykiatrisk diagnostik enligt den ame- rikanska handboken . I denna förekommer dock vissa exklusionskriterier, som att störningen inte förklaras bättre med en annan diagnos.7 Skillnad kan även göras mellan en sluten och öppen definitions- mängd enligt följande. Detta innebär att den mängd företeelser som definitionen åsyftar är bestämd eller känd vid ett visst givet tillfälle. Man kan alltså ange alla element i definitionsmängden. Ofta sker det genom uppräk- Definitioner, m.m. av narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor Inga nya element kan tillfogas mängden, som inte kan växa i omfång med mindre än att definitionen ändras. Slutna definitions- mängder förekommer i svensk lag i fråga om t.ex. associationsfor- mer (stiftelse, ekonomisk förening, aktiebolag m.fl.).8 Detta innebär att det till denna definitionsmängd kan tillfogas nya element som motsvarar definitionens kriterier. En öppen defini- tionsmängd kan växa i omfång utan att definitionen behöver ändras. Öppna definitionsmängder förekommer i svensk lag i fråga om bl.a. explosiva varor, skjutvapen och dopningsmedel.9 10.3Definitioner av narkotika, vissa hälsofarliga varor och vissa dopningsmedel Som tidigare nämnts bygger den svenska definitionen av narkotika på en uppräkning av enskilda ämnen. De substanser som utgör nar- kotika finns förtecknade i FN:s konventioner (se avsnitt 7.2.1) samt i bilagan till förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika. har bemyndigande att upprätta och kungöra förteckningar över de ämnen som FN och regeringen förklarat är narkotika. Hälsofarliga varor definieras genom att regeringen i förordning – närmare bestämt i förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälofarliga varor – anger vilka varor eller substanser som omfattas av begreppet. Dopningsmedel definieras på ett annat sätt. Det sker generiskt genom att man i lag anger vad som omfattas, nämligen syntetiska anabola steroider10, testosteron11 och dess derivat12, tillväxthormon och kemiska substanser som ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Någon upp- räkning i förordning av vilka ämnen (kemiskt definierade substan- ser) som ska anses som dopningsmedel finns inte. Däremot för en förteckning över vilka substanser 10Definition av anabola androgena steroider (AAS), se avsnitt 6.2.1 ovan. 11Definition, se avsnitt 6.2.1 ovan. 12Definition, se kapitel 3 ovan. Definitioner, m.m. av narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor som skulle kunna vara dopningsmedel enligt lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Förteckningen är inte juridiskt bindande. Även substanser som inte finns upptagna i förteckningen kan omfattas. 10.4Närmare om narkotikastrafflagens definition av narkotika Definitionen av narkotika i den svenska narkotikalagstiftningen bygger alltså på en uppräkning av de varor, enskilda ämnen, medel eller substanser som omfattas. Enligt 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) avses med narkotika läkemedel eller hälsofarliga varor med beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter och som 1.på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell över- enskommelse som har biträtt, eller 2.av regeringen har förklarats vara att anse som narkotika enligt lagen. Av narkotikastrafflagen följer att olika typer av olovlig befattning med narkotika eller s.k. narkotikaprekursorer är straffbart. Tre på narkotikaområdet är gällande. Det är allmänna narkotikakonvention, konvention om psykotropa ämnen och konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (narkotikabrottskonventio- nen). Ett tilläggsprotokoll till den allmänna narkotikakonventionen antogs 1972. har ratificerat samtliga konventioner. Som tidigare nämnts (avsnitt 7.4) finns utöver narkotikastraffla- gen och de tre även beslut av EU om kon- trollåtgärder och straffrättsliga sanktioner avseende vissa nya syn- tetiska droger och om informationsutbyte, riskbedömning och kontroll av vissa droger, nämligen: -rådets beslut /847/RIF av om kontrollåtgärder och straffrättsliga sanktioner avseende de nya syntetiska drogerna 2C-I, 2C-T-2, 2C-T-7 och TMA-2, och -rådets beslut /387/RIF av om informa- tionsutbyte, riskbedömning och kontroll avseende nya psykoaktiva ämnen. Definitioner, m.m. av narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga varor De parter som har ratificerat ovan åtar sig att begränsa tillverkning och import till vad som behövs för den legala förbrukningen samt åläggs att genomföra olika former av kontroll för tillverkning, handel och distribution. Det åligger parterna att straffbelägga vissa förfaranden för att motverka illegal narkotika- hantering.