sou · GVB365 · 2008-01-01 00:00:00 — Även om tingsrättens prövning enligt 18 § inskränkts rejält är det således fråga om att ta ställning till ett skiljeavtals giltighet och tillämp- lighet. Detta måste anses vara en typisk uppgift för domstol. Som framgått ovan har parterna vidsträckta möjligheter att av- tala om från LSF avvikande regler när det gäller att utse skiljemän. Ovan anförda resonemang avseende avtalstolkning gör sig då gällande med oförändrad styrka. Vidare kan det i ärenden om att utse skiljeman uppkomma komplicerade frågor av processuell karaktär. Det kan t.ex. gälla huruvida skiljeförfarande begärts i enlighet med bestämmelserna i , om part blivit delgiven begäran, bedömning av tidsfrister etc. Samtliga sådana bedömningar är av det slaget att de bör avgöras av domstol. Det bör även framhållas att den bakomliggande tvist som föran- lett begäran av skiljedom kan utgöra incitament för part att försöka förhala ett skiljeförfarande. LSF har konstruerats för att i största möjliga utsträckning förhindra obstruktion och tidsutdräkt. Det kan inte uteslutas att en överflyttning av ifrågavarande ärenden skulle medföra längre handläggningstider, särskilt som flera svåra rättsliga överväganden kan komma att aktualiseras i ärendena. Slutligen kan konstateras att det är svårt att se vilken förvalt- ningsmyndighet som skulle lämpa sig för att handlägga skiljemanna- ärenden. Sammanfattningsvis anser utredningen att skiljemannaärendenas karaktär helt klart är sådan att de även fortsättningsvis bör hand- läggas vid domstol. I sjölagen (1994:1009) finns bestämmelser om bl.a. sjöolyckor och redares ansvar för skada. Enligt sjölagen är vissa av regeringen ut- sedda tingsrätter – sjörättsdomstolar – första domstol i mål och ärenden som avser förhållande eller gärning enligt sjölagen. Rege- ringen har utsett sju tingsrätter att vara sjörättsdomstolar (, , , tings- rätt, , och ).1 Sjölagen omfattar dock inte alla frågor som rör sjöfart. I vissa fall ersätter forumregler sjölagens motsvarande bestäm- melser. 20.2Ärenden om upprättande av begränsningsfond Redares ansvar för skada och ansvarsbegränsning Redaren är ansvarig för skada som befälhavaren, en medlem av be- sättningen eller en lots orsakar genom fel eller försummelse i tjänst- en (7 kap. 1 § sjölagen). Redaren är också ansvarig, om skada vållas av någon annan, när denne på redarens eller befälhavarens uppdrag utför arbete i fartygets tjänst. I 9 kap. sjölagen finns bestämmelser om begränsning av redares samlade skadeståndsansvar, så kallad globalbegränsning. Bestäm- melserna bygger internationella konvention om be- gränsning av sjörättsligt skadeståndsansvar och ändrings- protokoll.2 Bestämmelserna innebär att det skadeståndsansvar som kan uppkomma för en redare med anledning av driften av ett fartyg 1Förordning (1975:931) om sjörättsdomstolar 2SÖ 1983:98 och SÖ 2004:11. Se även prop. 2003/04:79 Höjda begränsningsbelopp för reda- res skadeståndsansvar. begränsas till ett visst belopp, vilket varierar med hänsyn till ford- ringstyp och det aktuella fartygets storlek. De fordringar som kan bli föremål för ansvarsbegränsning är i första hand sådana som avser person- eller sakskador som har upp- stått i samband med fartygets drift (9 kap. 2 § sjölagen). Tillämp- ningsområdet omfattar emellertid också fordringar med anledning av dröjsmål vid befordran av gods, passagerare eller deras resgods, krav på ersättning för skadeförebyggande åtgärder i vissa fall, ford- ringar med anledning av rena förmögenhetsskador, m.m. Undan- tagna från begränsningsrätten är t.ex. fordran med anledning av olje- eller atomskada (9 kap. 3 § sjölagen). Det finns inte heller rätt till ansvarsbegränsning för den som har vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet och med insikt att sådan skada sannolikt skulle uppkomma (9 kap. 4 § sjölagen). I sjölagen finns särskilda bestämmelser om hur ansvarsbeloppet ska bestämmas och fördelas. I vissa fall kan en redare upprätta en begränsningsfond. Det kan ske om det med anledning av en fordran av det slag som är föremål för ansvarsbegränsning här i landet har väckts talan eller framställts be- gäran om kvarstad eller andra rättsliga åtgärder (9 kap. 7 § sjölagen). Fonden (s.k. globalfond) ska upprättas hos den domstol där talan har väckts eller hos sjörättsdomstolen för den ort där kvarstad eller andra rättsliga åtgärder har begärts. En begränsningsfond anses upp- rättad med verkan för alla personer som kan åberopa samma ansvars- gräns och den är endast avsedd för betalning av fordringar av det slag som ansvarsgränsen avser. Genom att upprätta begränsningsfond får den som är skade- ståndsansvarig skydd mot säkerhetsåtgärd eller utmätning avseende fartyg eller någon annan egendom som tillhör honom eller henne (9 kap. 8 § sjölagen). Har säkerhetsåtgärd eller utmätning redan skett, ska åtgärden hävas. I sjölagen finns särskilda bestämmelser om upprättande av be- gränsningsfond i samband med oljeskada (10 kap. 6 § sjölagen). Ärenden om upprättande av begränsningsfond har nära samband med begränsningsmål. I begränsningsmål avgörs nämligen frågor om ansvar för skada och dess begränsning och om anmälda fordringar samt hur begränsningsfonden ska fördelas (12 kap. 10 § sjölagen). Sedan en begränsningsfond har upprättats i , får dessutom här i landet talan om en fordran av det slag som är föremål för ansvars- begränsning väckas endast i begränsningsmål (9 kap. 7 § tredje stycket sjölagen). Det gäller också talan om frågan huruvida den som har upprättat begränsningsfonden har rätt till ansvarsbegränsning och frågan om fördelning av fonden. Behörig att väcka talan i ett be- gränsningsmål är den som har upprättat fonden, dennes försäkrings- givare och den som gör gällande en fordran av det slag som är före- mål för ansvarsbegränsning. Handläggningen av ärenden om begränsningsfond och begräns- ningsmål En ansökan om upprättande av begränsningsfond ska vara skriftlig. I ansökan ska sökanden redogöra för omständigheterna i saken och lämna vissa uppgifter om dem som kan antas vilja anmäla fordring- ar mot fonden. Vid rättens handläggning av en ansökan gäller ärende- lagen, om det inte finns särskilda handläggningsregler i sjölagen (12 kap. 3 § sjölagen). Den som ansöker om upprättande av en begränsningsfond ska betala fondbeloppet till rätten eller ställa tillfredsställande säkerhet för detta. Rätten fastställer fondens storlek och avgör om erbjuden säkerhet kan godtas (12 kap. 4 § sjölagen). Framgår det av beslutet att tillräcklig inbetalning har gjorts eller att tillfredsställande säker- het har ställts, anses fonden upprättad den dag då beslutet har med- delats. I annat fall anses fonden upprättad den dag då inbetalning har skett eller säkerheten har ställts. Rättens beslut om begräns- ningsfond gäller till dess annat förordnas eller frågan om fondens fördelning avgörs. När en begränsningsfond har upprättats, ska rätten genast låta kungöra detta (12 kap. 5 § sjölagen). I kungörelsen ska samtliga bor- genärer uppmanas att skriftligen anmäla sina fordringar hos rätten inom (anmälningsfrist), som inte får understiga två måna- der. Kungörelsen ska införas i Post- och och i en Om det finns skäl till det ska kungörelse ske även i annan stat. Den som har upprättat fonden och alla kända borgenärer ska underrättas om kungörelsen genom särskilt meddelande. I vissa fall kan rätten förordna en förvaltare med uppgift att granska anmälda fordringar samt, om det kan ske, upprätta förslag till fon- dens fördelning (12 kap. 6 § sjölagen). En begränsningsfond kan inte upplösas förrän anmälningsfristen har gått ut och såväl den som har upprättat fonden som de bor- genärer vilka har gjort gällande fordringar mot fonden samtycker till det (12 kap. 9 § sjölagen). Ett begränsningsmål inleds genom att talan väcks genom stäm- ning vid den domstol där fonden är upprättad. Sedan målet har inletts kan talan väckas utan stämning. Vid rättens handläggning av stäm- ningsansökan gäller regler om dispositiva tvistemål (12 kap. 10 § sjölagen). I begränsningsmål ska rätten, sedan borgenärernas anmälnings- frist till begränsningsfonden gått ut, hålla fondsammanträde (12 kap. 11 sjölagen). Till sammanträdet ska rätten kalla förvaltaren, den som har upprättat fonden, den som har inlett begränsningsmålet och borgenärerna. Även annan person, vars rätt är berörd, ska kallas. Vid fondsammanträdet ska frågor om ansvar och dess begränsning, ansvarsbeloppets storlek och anmälda fordringar behandlas. Före fondsammanträdet ska förvaltaren granska anmälda fordringar samt, om det kan ske, upprätta förslag till fondens fördelning. Förslaget ska översändas till dem som har kallats till sammanträdet. Har någon förvaltare inte förordnats ska rätten vidta dessa åtgärder. Om någon invändning mot förslaget, med de ändringar som kan ha gjorts vid fondsammanträdet, inte finns när sammanträdet avslutas, ska för- slaget läggas till grund för fondens fördelning. Kvarstår någon in- vändning när fondsammanträdet avslutas, ska rätten bestämma , inom vilken den som har framställt invändningen ska ange om han vidhåller den och begär rättens prövning av tvisten. Har en sådan begäran inte framställts i rätt tid, anses invändningen förfallen. Om den vidhålls ska rätten pröva tvisten. När samtliga tvister är avgjorda ska rätten besluta om fördelning av fonden (12 kap. 14 § sjölagen). Ett lagakraftvunnet avgörande i begränsningsmålet i frågor om ansvar, rätten till ansvarsbegränsning, ansvarsbeloppets storlek, an- mälda fordringar och fondens fördelning gäller mot alla som kan göra gällande fordringar mot fonden, oavsett om de har anmält sina fordringar eller inte (12 kap. 15 § sjölagen). Den normala proceduren i vid sjöolyckor är sjöförklaring. Bestämmelser om sjöförklaring finns i 18 kap. sjölagen. Vid en sjö- förklaring ska händelsen och dess orsaker om möjligt klarläggas (18 kap. 8 § sjölagen). Sjöförklaring kan sägas vara en form av bevis- upptagning till framtida säkerhet. Alla förhållanden som kan antas ha medverkat till händelsen eller vara av betydelse från sjösäkerhets- synpunkt ska utredas. Utredningen sker genom förhör med fartygets befälhavare och de medlemmar av besättningen och andra personer som antas kunna lämna någon upplysning i saken. Handlingar eller föremål som antas kunna tjäna till upplysning ska granskas. I den mån det kan antas främja utredningen ska syn hållas på fartyget eller den plats där händelsen inträffat. Sjöförklaring ska enligt huvudregeln hållas av sjörättsdomstol (18 kap. 10 § första stycket sjölagen). I , och hålls sjöförklaring för ett svenskt fartyg av den domstol som är behörig enligt det landets lag. I övrigt hålls sjöförklaring utom- lands av svensk utlandsmyndighet som enligt bemyndigande av har sådan behörighet. Om en sjöolycka är av allvarligare slag ska det i stället för en sjö- förklaring göras en särskild undersökning. Bestämmelser härom finns i lagen (1990:712) om undersökning av olyckor. En sådan under- sökning görs av Statens haverikommission.3 Sjöförklaring ska hållas för ett svenskt handelsfartyg eller fiskefartyg när någon avlidit, skadats, begravts i sjön, förgiftats ombord, samt när ett fartyg kolliderat eller gått på grund, försvunnit, övergetts, orsakat skada eller skador inträffat på lasten (18 kap. 6 § sjölagen). Sjöförklaring ska även hållas för svenskt fartyg om , redaren eller befälhavaren påkallar det. Regeringen får dock före- skriva inskränkningar i rätt att förordna om sjöför- om olyckan ska bli föremål för annan undersökning (18 kap. 17 § andra stycket sjölagen). 3 Förordning (1990:717) om undersökning av olyckor Om det inte finns något hinder ska sjöförklaring hållas i den hamn där händelsen har inträffat eller, om händelsen inträffat till sjöss, i den första hamn till vilken fartyget eller befälhavaren där- efter anländer (18 kap. 9 § sjölagen). I vissa fall kan sjöförklaring hållas på annan ort. Behörig domstol är den sjörättsdomstol som är närmast den hamn eller ort där sjöförklaringen ska hållas (18 kap. 10 § sjölagen). Handläggningen av ärenden om sjöförklaring En sjöförklaring inför domstol handläggs enligt ärendelagen (18 kap. 10 § andra stycket sjölagen). Det finns också särskilda handlägg- ningsregler i sjölagen. En anmälan om sjöförklaring ska i första hand göras av fartygets befälhavare (18 kap. 11 § sjölagen). Anmälan ska vara skriftlig med uppgift på bl.a. hela besättningen och på de personer, bland besätt- ningen eller i övrigt, som antas kunna lämna upplysning om händel- sen. När anmälan har gjorts ska rätten sätta ut sammanträde för sjö- förklaring (18 kap. 12 § sjölagen). Sammanträdet ska äga rum . Om det är ändamålsenligt ska sammanträdet hållas ombord på fartyget. Vid sammanträdet ska rätten bestå av en lag- faren domare som ordförande och två personer med kunskap om och erfarenhet av sjöfart (18 kap. 10 § tredje stycket sjölagen). Till sammanträdet ska rätten kalla fartygets befälhavare och de övriga per- soner som ska höras. En medlem av besättningen kan kallas genom befälhavaren. Befälhavaren ska föreläggas att till sammanträdet med- föra fartygets dagböcker och kladdar till dem, om de finns i behåll. Befälhavaren eller någon annan kan också föreläggas att vid sam- manträdet visa även andra handlingar eller föremål som antas kunna tjäna till upplysning om händelsen Föreläggandet får meddelas vid vite. Om det kan ske ska sakägarna genom särskilda meddelanden underrättas om tid och plats för sammanträdet samt var och när an- mälningen om sjöförklaring med tillhörande handlingar finns till- gänglig. ska alltid underrättas om tid och plats för sammanträdet. Före sammanträdet ska de särskilda ledamöterna ta del av anmäl- ningshandlingarna. Om det finns tid för det ska de för ordföranden före sammanträdet skriftligen ange de frågor som bör utredas från nautisk, teknisk eller någon annan synpunkt. Vid sjöförklaringens början ska bl.a. fartygets dagböcker och kladdar till dem jämföras med varandra (18 kap. 14 § sjölagen). Där- efter ska annat skriftligt utredningsmaterial läggs fram och syn före- tas när det är lämpligt. Under sjöförklaringen ska befälhavaren och övriga personer som har kallats höras under ed (18 kap. 15 § sjö- lagen). Ingen av dem får närvara vid förhör med någon annan utan att det finns särskilda skäl för det. Förhöret ska hållas av rätten. Med rättens tillstånd kan förhöret hållas av företrädare för eller av en sakägare. Det som förekommer under en sjöförklaring ska protokollföras av rätten. Protokollet kan därefter användas av berörda intressenter, t.ex. försäkringsgivare och . Avslutningsvis bör nämnas att ärendelagen gäller i tillämpliga delar vid handläggning av sjöförklaring hos svensk utlandsmyndighet. En utlandsmyndighet får inte ta upp ed eller utfärda vitesföreläggande. Utredningens bedömning: Allmän domstol bör även i fortsätt- ningen handlägga ärenden om upprättande av begränsningsfond. Bestämmelserna i sjölagen om begränsning av redares samlade skade- ståndsansvar bygger internationella konvention om be- gränsning av sjörättsligt skadeståndsansvar och ändrings- protokoll. Vid en genomgång av dessa konventioner har utredningen inte funnit något hinder mot att handläggningen av ärenden om upprättande av begränsningsfond flyttas från tingsrätt till förvalt- ningsmyndighet. Frågan är då om det är lämpligt med en sådan över- flyttning. Bakgrunden till att ett ärende om upprättande av begränsnings- fond aktualiseras i domstol är i princip alltid att det finns en tvist mellan en redare och en borgenär om fordran på skadestånd med anledning av driften av ett fartyg (jfr 9 kap. 7 § sjölagen med bl.a. 15 kap. 1 § RB). Det i sig talar för att handläggningen inte bör flyttas till förvaltningsmyndighet. bör beaktas att anledningen till att ärendet hamnar hos tingsrätten är att redare vill undvika att få sin egendom belagd med kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd. Rättens prövning i ärendet är begränsad till att konstatera förekomsten av vissa fakta (t.ex. om det har framställts begäran om kvarstad) samt att fastställa fondens storlek. I ärendet prövas inte frågor om redares ansvar för skada och huruvida förutsättningarna för ansvarsbegräns- ning är uppfyllda. Dessa frågor prövas som tidigare nämnts i begräns- ningsmål. Vid handläggningen av ärendet torde det dessutom sällan finnas behov av muntlig förhandling. Ärendet är alltså av den karak- tären att det i och för sig inte är nödvändigt att det handläggs av domstol i första instans. Det kan emellertid konstateras att det finns ett nära samband mellan de två förfaranden som utgörs av ett ärende om upprättande av begränsningsfond och ett begränsningsmål. Ärendet och målet kan sägas utgöra två delar av ett sammanhängande förfarande, vars syfte är att lösa tvister om redares skadeståndsansvar. Att flytta hand- läggningen av ärendet till en förvaltningsmyndighet framstår mot denna bakgrund som mindre lyckat. Handläggningen totalt sett ris- kerar att bli mindre effektiv och inte gagna individen. Den enskilde skulle t.ex. under en pågående tvist vara tvungen att ha kontakt med två myndigheter om i praktiken samma sak. Det skulle dessutom tillkomma administrativt merarbete för domstolarna, eftersom viss kommunikation i form av informationsutbyte mellan domstolen och handläggande myndighet torde bli nödvändig. Det kan också ifråga- sättas om inte bedömningen av om en erbjuden säkerhet kan godtas är en typisk uppgift för domstol. Utredningens anser vid en samlad bedömning att allmän domstol även i fortsättningen bör handlägga ärenden om upprättande av be- gränsningsfond. Utredningens bedömning: Sjörättsdomstol bör även i fortsätt- ningen handlägga ärenden om sjöförklaring. Sjöförklaring innebär att sjöolycka och dess orsaker utreds. Utred- ningen, som görs av rätten, sker genom förhör med bl.a. fartygets befälhavare och besättning samt genom granskning av vissa hand- lingar. Det som sker under en sjöförklaring antecknas i protokoll. Den utredning som antecknats i protokollet kan i sin tur användas som bevisning vid eventuell framtida rättegång om t.ex. skadestånds- skyldighet eller straffansvar. Ytterst kan sjöförklaring således sägas vara en slags bevisupptagning. Vid handläggningen av ärende om sjöförklaring ingår som fram- gått varken tvistlösning eller straffrättskipning. Förfarandet innebär emellertid att de personer som ska höras ska lämna sina uppgifter under ed. syftar till att hos den som ska höras inskärpa sannings- ansvaret då avläggande av ed kan utgöra grund för menedsansvar (se 15 kap. 1 § ). Traditionellt anses det i att ed endast kan avläggas inför domstol.4 Det saknas därmed förutsätt- ningar att flytta handläggningen av sjöförklaringar till förvaltnings- myndighet. Härtill kommer att sjöförklaringens karaktär av bevis- upptagning även ur andra aspekter innebär att ärendet lämpar sig bäst för att handläggas i domstol (jfr avsnitt 21.3.1). Ärenden om sjöförklaring bör alltså även i fortsättningen hand- läggas av sjörättsdomstol. 4 Se bl.a. prop. 1999/2000:61 Internationell rättslig hjälp i brottmål 21 Ärenden om bevisupptagning I regleras frågor om bevisning i kapitel 35–41. I enlighet med balkens grundläggande principer är huvudregeln att bevisning ska tas upp vid en huvudförhandling (jfr av- snitt 3.2.1.3). En part, ett vittne eller någon annan som ska höras i bevissyfte ska alltså lämna sin berättelse direkt och inför den eller dem som ska döma i målet. Motsvarande ordning gäller för skriftlig bevisning. Reglerna om att bevisning ska tas upp vid huvudförhandlingen är emellertid inte utan undantag. Det finns bestämmelser om att det i vissa fall är möjligt att ta upp bevisning vid ett annat tillfälle än vid huvudförhandlingen. I ärendelagen regleras frågor om bevisning i 23–25 §§. Av lagen följer att muntlig bevisning ska tas upp vid sammanträde och att skriftlig bevisning ska tas upp genom att beviset ges in till dom- stolen. I övrigt hänvisas i huvudsak till bestäm- melser om bevisning. För en utförligare redogörelse för bevisupp- tagning i samband med handläggning av mål och ärenden vid allmän domstol hänvisas till prop. 2004/05:131 En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol. Av det anförda framgår att bevis ska tas upp i det mål eller det ärende i vilket rätten ska pröva en fråga som beviset avser att styrka. Det finns emellertid situationer där rätten ska ta upp bevisning utan att pröva själva sakfrågan, s.k. fristående bevisupptagning. En fristående bevisupptagning vid tingsrätt handläggs i vissa fall enligt och i vissa fall enligt ärendelagen. Exempel på fristående bevisupptagningar som handläggs enligt rättegångs- balken är bevisupptagning till framtida säkerhet (41 kap. 3 § RB), bevisupptagning i samband med skiljeförfarande (26 § lagen [1999:116] om skiljeförfarande) och bevisupptagning i samband med myndighets handläggning av disciplinärende (28 § lagen [1994:1811] om disciplinansvar inom totalförsvaret m.m.; om disciplinärende se avsnitt 5.4). Bevisupptagning åt utländsk domstol handläggs också enligt . Bestämmelser om sådan bevisupptagning finns bl.a. i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol, Europeiska unionens råds förordning (EG) nr 1206/2001 av om samarbete mellan medlems- staternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (bevisupptagningsförordningen) och lagen (2003:493) om EG:s förordning om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. De två först- nämnda lagarna bygger till stora delar på ett flertal internationella överenskommelser som reglerar frågor om internationell bevisupp- tagning. En sådan överenskommelse är t.ex. Haagkonven- tion om bevisupptagning i utlandet i mål eller ärenden av civil eller kommersiell natur. Exempel på fristående bevisupptagning som handläggs enligt ärendelagen är upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i ut- landet (se lagen [1946:918]om upptagande av ed för rättighets tillvaratagande i utlandet). Detsamma gäller för sjöförklaringar (se 18 kap. sjölagen [1994:1009]). Avseende sjöförklaringar hänvisas till kapitel 20. Det finns alltså ett flertal situationer där rätten ska hålla en fri- stående bevisupptagning. Det saknas skäl att närmare redogöra för dessa fall. Utredningens bedömning: Ärenden om bevisupptagning bör även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. En fristående bevisupptagning handläggs vid tingsrätt i vissa fall enligt och i vissa fall enligt ärendelagen. Oavsett vilken processordning som tillämpas i det enskilda fallet handlar dock en bevisupptagning aldrig om att lösa en tvist mellan två mot- Det blir heller aldrig fråga om att bedöma om någon är skyldig till brott. En bevisupptagning handlar enbart om att ta upp bevis som ska protokollföras. Tingsrättens verksamhet med bevisupptagning får anses vara rättsvård och inte rättskipning (se avsnitt 2.4 och inledningen till kommentar till rätte- gångsbalken, RB:2 ff.). Det talar för att målen och ärendena i och för sig borde kunna handläggas av förvaltningsmyndighet. Det finns emellertid hinder mot att flytta handläggningen från domstol. När det gäller bevisupptagning åt utländsk domstol bygger som redan nämnts den svenska regleringen på ett flertal internationella konventioner och Europeiska unionens råds bevisupptagnings- förordning. Dessa konventioner och bevisupptagningsförordningen utgår från att bevisupptagning ska ske vid domstol. Det är således inte möjligt att flytta handläggningen av mål och ärenden om bevis- upptagning åt utländsk domstol till förvaltningsmyndighet. När det sedan gäller bevisupptagningar i allmänhet kan utred- ningen konstatera att de vanligtvis handlar om att ta upp muntlig bevisning. Det innebär att rätten vid handläggningen i många fall ska hålla förhör under ed eller sanningsförsäkran. Som utredningen anfört i tidigare avsnitt kan ed endast avläggas inför domstol (se avsnitt 20.4.2).