sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Det finns också preliminära forskningsresultat som indikerar att en hane i genomsnitt tar 3,9 renar . Grova uppskattningar av lodjurets uttag ur renstammen kan göras, men endast baserat på relativt osäkra uppgifter och antagan- den. Exempelvis har ovanstående uppgifter om predationstakt använts tillsammans med antagandena att sommarpredationen är lika stor som vinterpredationen och att ensamma lodjurshonor tar hälften så mycket som honor med ungar. Om därtill lodjursstam- men består av hanar, honor utan ungar och honor med ungar, dvs. vinterbeståndets sammansättning i studieområdet i , så dödar en stam på 600 lodjur (nuvarande numerär i renskötselområdet) uppskattningsvis 23 000 renar . En lodjursstam på 600 djur motsvarar ca 100 familjegrupper. Om sommarpredationen istället är hälften så stor som vinterpredatio- nen, blir uttaget 17 000 renar. Uppskattningar kan också baseras på lodjurets födobehov (ca kött ), andelen ren i lodjurens föda (70–), mängden tillgängligt kött på en ren (15–) samt andelen av köttet som utnyttjas (70–). Enligt en sådan beräkning skulle en lodjursstam på 600 individer uppskattningsvis döda 10 000– 28 000 renar . Det väldiga intervallet kommer sig av att varje parameter i sig har stor variation, och åskådliggör tydligt beräk- ningens osäkerhet. Bland tamdjur utanför renskötselområdet är det huvudsakligen får som angrips av lodjur. –registrerades 269 angrepp på får. I medeltal angreps två får per tillfälle. I av fallen döda- des ett får, men som mest dödades 14 får vid samma tillfälle. Vuxna får tas i nästan samma utsträckning som lamm. En viss ökning av antalet angrepp har skett då lodjur börjat etablerat sig i mer fårtäta områden i . Enskilda lodjursindivider står ofta för oproportionerligt många angrepp. Exempelvis kan nämnas ett lodjur i östra som stod för en tredjedel av alla angrepp i landet. Lodjur ger sig bara i enstaka fall på nötkreatur, och då främst på kalvar. Antalet lodjursangrepp på kalv varierade mellan 0 och 4 –2006. –2006 skadades totalt 70 hundar av lodjur. De flesta hundar är jakthundar som ställt lodjur under pågående jakt, där lodjuret försvarat sig. Incidenterna har ofta skett då en hund jagat och kommit ikapp lodjuret, eller när en hund intresserat sig för ett lodjursslaget byte. 7.6Samspel mellan lodjur, rådjur och småvilt Söder om renskötselområdet är rådjur det dominerande bytesdju- ret. pågår forskning om lodjurets predationstakt på rådjur i Bergslagen, där tätheten av både lodjur, 0,67 lodjur/ mil2P ,P och rådjur, 370 rådjur/ mil2P ,P är relativt hög. visar att den genomsnittliga predationstakten för alla lodjurkate- gorier, dvs. sammantaget för familjegrupper, hanar och ensamma honor, –1999 var ca 5,1 rådjur/månad, eller 61 rådjur/år. I studeras också lodjurets predationstakt på rådjur, men vid betydligt lägre rådjurstätheter. Här saknas absoluta data på rådjurstätheten och istället används avskjutningsstatistik som ett täthetsindex. Indexet varierar mellan 0,01 och 2,0 skjutna rådjur/km2P .P Preliminära uppgifter pekar på att lodjurets preda- tionstakt inom det intervallet är ungefär 50 rådjur/år för familje- grupper och 31 rådjur/år för ensamma lodjur. Forskarna har också funnit en minskning i predationstakten vid mycket låga rådjurs- tätheter, närmare bestämt 36 rådjur/år för familjegrupper och 18 rådjur/år för ensamma lodjur då det skjuts färre än 0,1 rådjur/km2P .P Från finns också uppgifter som tyder på att lodjurets predationstakt på rådjur minskar då rådjurstätheten går ned. Vid inventeringarna 1996, 1998 och 2000 noterades alla lodjursslagna byten vid spårningarna (Liberg och Glöersen 2000). utgjorde rådjur av samtliga slagna byten inom hela inventeringsområdet. Men vid inventeringen 2000 hade andelen minskat till i norra och norra där rådjursstammen minskat –2000. Lodjurets predationstakt på klövvilt har även studerats i andra länder, bl.a. på rådjur och gems i och på rådjur och kron- hjort i . Predationstakten i dessa studier ligger i nivå med predationstakten i Bergslagen, men något högre jämfört med stu- dien i . ökade rådjurspopulationen kraftigt i . Ökningen berodde förmodligen främst på att rävstammen slagits ut av rävskabb. vintrar, vinterutfodring och få lodjur gynnade sannolikt också rådjuren . ökade lodjuren i södra kustland och i Bergslagen, antagligen som en respons på den ökade tillgången på rådjur och fredning i kombination med återhållsam skyddsjakt. Efter 1980-talets kraftiga ökning har rådjursstammen åter mins- kat i hela landet. Orsaken är inte helt klarlagd, men det har skett som rävstammen återhämtat sig efter skabbepidemin. I stora områden har förmodligen även en större lodjursstam och/ eller hårda vintrar bidragit till nedgången. Lodjurens inverkan på småviltstammarna är dåligt utforskad och förhållandet kompliceras av att lodjuret regelbundet dödar räv. Exempelvis så kan antalet harar öka när lodjur koloniserar nya områden och rävstammen minskar (2004). Lodjursstammen i begränsas av både biologiska och poli- tiska faktorer. Vilken faktor som styr varierar i olika delar av lan- det. Med hänsyn till rennäringens intressen beslutades i en Samman- hållen rovdjurspolitik (prop. 2000/01:57) att lodjursstammen i ren- skötselområdet skulle begränsas till ca 400 individer. Detta är långt under den populationsnivå då lodjursstammen blir begränsad av biologiska orsaker, t.ex. födobrist. Därmed är det politiska beslut och inte biologiska faktorer som avgör lodjursstammens storlek i renskötselområdet. Utanför renskötselområdet förefaller det enligt både forskare och istället vara biologiska faktorer som avgör stammens storlek. Eftersom rådjur är den huvudsakliga födan är det rådjursstammens storlek som ytterst begränsar hur många lodjur som kan försörjas, även om lodjuret också tar andra byten. Forskare inom det Skandinaviska lodjursprojektet har beräknat en teoretiskt maximal biologisk bärkraft för lodjur utanför ren- skötselområdet, baserat på den maximala rådjursstam miljön kan tänkas bära. Inom den nuvarande utbredningen där rådjur är den huvudsakliga födan, dvs. från renskötselområdet och söderut till och Vänerbygderna, resulterade beräkningen i en bär- kraft på knappt 200 familjegrupper. I realiteten är dock den bio- logiska bärkraften för lodjur i denna del av landet sannolikt lägre eftersom rådjursstammen inte befinner sig på maximinivån, och knappast heller kan förväntas göra det framöver. Utredningen delar lodjursprojektets bedömning att det baserat på denna beräkning, med begränsningen av antalet lodjur i renskötselområdet, är tvek- samt om det nationella målet på 300 familjegrupper kan uppnås inom lodjurets befintliga utbredningsområde. Närmast renskötselområdet förefaller rådjursstam och lodjurs- stam ha stabiliserats på nivåer som förmodligen är en bra bit under vad miljön teoretiskt skulle kunna tillåta. Längre söderut däremot minskar både rådjursstam och lodjursstam. kommer skydd av lodjur i denna del av landet förmodligen inte att medföra att stammen ökar. Tvärtom kan en fortsatt minskning förväntas på grund av den sviktande rådjursstammen. Prognosen för lodjurens utbredning, populationsstorlek och livsmiljöer är likväl god i . Nya områden i kan antagligen komma att koloniseras, vilket bör ge möjlighet för lodjursstammen att öka. Det finns inte något hot mot lodjurets livsmiljö, delvis på grund av förmåga att leva i skiftande miljöer. Rådjurstillgången söder om och är hög och skulle enligt beräkningar teoretiskt kunna försörja över 300 famil- jegrupper av lodjur (Liberg & 2006). Den goda bytestill- gången har emellertid inte medfört någon positiv respons hos lodjursstammen , vilket talar för att det finns andra begrän- sande faktorer. Tänkbara begränsningar är rävskabb, brist på skydd, mänskliga störningar, trafik och illegal jakt. Det har dessutom visat sig att lodjur, åtminstone honor, inte gärna passerar de stora slät- terna i Väster- och , vilket naturligtvis också påverkar lodjurets etablering i . Även om lodjurens spridning söderut går trögt så har antalet lodjursföryngringar i södra ökat från en till nio –2007. Baserat på demografiska data för lodjur i Bergslagen har forskare inom det Skandinaviska lodjursprojektet försökt för- utse beståndets utvecklingen de kommande tio åren. Preliminära resultat indikerar att risken för att beståndet i södra ska dö ut är liten, även utan ett tillskott av honor norrifrån. Baserat på analysen är antalet familjegrupper att förvänta i södra svårt att förutsäga, men 10–25 är inte osanno- likt. 8.1Vargens utbredning och antal Vargen, Canis lupus, förekom tidigare i de flesta miljöer över större delen av norra halvklotet. Långvarig mänsklig förföljelse har dock lett till att vargen utrotats i stora delar av sitt tidigare utbrednings- område. I finns uppskattningsvis 50–60 000 vargar. I finns sammanhängande stammar i , , och , samt begränsade och isolerade bestånd i och Mellan- östern. Antalet vargar i är förmodligen omkring 75–85 000. fanns varg i nästan hela , men har vargen varit utrotad i stora delar. förekommer varg främst i östra , bl.a. i , de baltiska staterna, , sydöstra , , , , , och på . I och Portu- gal finns ett isolerat bestånd med drygt 2 000 individer. har ca 500 vargar. Små och isolerade bestånd finns dessutom i Skandi- navien, och . I finns ca 300 vargar med huvudsaklig utbred- ning söder om renskötselområdet längs ryska gränsen. I fanns omkring 20 vargar. nationella mål för vargstammens storlek är tre föryngringar , dvs. ca 30 djur. Sammantaget finns antagligen drygt 30 000 vargar i , varav ca 20 000 i . Den varg som förekommer i , Canis lupus, är samma art som finns i övriga , , och i . I förekommer även prärievarg, Canis latrans, och rödvarg, Canis rufus. Tamhunden härstammar direkt från vargen och betraktas fortfarande som samma art, även om den fått en egen latinsk benämning, Canis lupus familiaris. Den svenska vargstammen ingår i en gemensam svensk-norsk population. Merparten av populationen finns dock i . Utbredningsområdet omfattar främst (figur 8.1). De flesta vargar lever i , , och Gävle- borgs län. /2006 dokumenterades totalt 13 föryng- ringar i inklusive gränstrakterna till . En vargföryng- ring kan sägas motsvarar ungefär tio djur totalt i populationen, då inkluderas samtliga vargar, dvs. även strövande och ensamma indi- vider. /2007 dokumenterades 15 föryngringar i , varav två i gränstrakten med . Figur 8.1 Familjegrupper av varg och revirmarkerande par i och vin- tern 2006/2007 8.2Den skandinaviska populationens historik och utveckling Vargen fredades i och i efter att stammen minskat stadigt . Vid fred- ningen i fanns sannolikt färre än 10 djur kvar. yngring registrerades av och den ursprungliga skandinaviska vargstammen var utdöd. Vintern registrerades en föryngring i norra . Två vargar sköts efter tillstånd från , och resterande djur försvann redan året därpå. Vändpunkten kom istället , då två vargar med östligt ursprung fick en valpkull nära Nyskoga i norra (Wabakken m.fl. 2001). Med undantag av föddes sedan valpar –1993 i detta område. Trots fredning och god tillgång på föda skedde dock ingen egentlig populations- ökning. Dödligheten var lika stor som reproduktionen och antalet vargar i vinterstam översteg inte tio . och hindrades sannolikt stammens tillväxt av svårigheten att finna lämpliga partners. För de unga var- garna fanns endast familjemedlemmar som potentiella partners. Stammen började dock att växa då en ny flock bildades inom renskötselområdet i Gillhov i södra . Lik- som honan och hanen i Nyskoga hade hanen i Gillhov ett östligt ursprung. Tillskottet av den tredje östliga invandrarvargen var sannolikt anledningen till att stammen började växa. bildades det nya vargpar och familjegrupper . /registrerades totalt 16 vargföryngringar i . Av dessa var 13 helt i , 2 i gränsområden mel- lan och och 1 helt i . Vargen kan äta allt från stora klövdjur till mindre däggdjur, fåglar och bär. Bytesvalet bestäms av vad som finns tillgängligt. I utgör de vilda bytesdjuren av vargens föda. Älg är det primära bytet över stora delar av vargens utbred- ningsområde, så även i . Analys av spillning från svenska och norska vargrevir visar att av köttet som vargen äter är älg (2006, Knappworst 2006). Rådjur är det näst viktigaste bytesdjuret. , kronhjort, dovhjort, och vildsvin kan också vara viktiga byten, även om vargens nuvarande utbredning i Skandi- navien i stort sett inte överlappar med dessa arter. Vargens reproduktionspotential är hög jämfört med de andra rov- djursarterna. Livstidsreproduktionen för björn-, järv- eller lodjurs- honor uppgår maximalt till ca 15–20 ungar. En vargtik kan produ- cera 40–60 valpar under en livstid (Mech & Boitani 2003). Detta medför att vargpopulationer potentiellt kan ha en tillväxt på . De andra arternas potentiella tillväxttakt ligger . Valparna föds vanligtvis i . Dräktighets- tiden är . Parningen sker oftast i , även om honan ofta börjar att löpa . Om det finns ett revirmarkerande par februari/mars är det troligt att det föds valpar . Vanligt- vis får av de revirhävdande vargparen valpar. Vargen bli könsmogen under sitt andra levnadsår. kan få valpar fram till ca . Den äldsta kända reproducerande honan i födde sin sista kull då hon var . Kull- storleken är vanligen 3–8, men upp till 11 valpar kan förekomma. I har som mest 8 kullsyskon observerats. Normalt är det bara en hona per flock som föder ungar. Vid rik- lig tillgång på bytesdjur eller då ett tidigare reproducerande djur förlorats från flocken förekommer det att 2–3 honor reproducerar sig. I glesa populationer finns dock sällan mer än en vuxen hona per flock, eftersom ungarna i regel lämnar föräldraflocken innan de blir könsmogna. I och finns inga kända fall där flera valpkullar fötts i samma vargflock under samma säsong. Kullstorleken varierar mellan olika vargpopulationer och är positivt kopplad till födotillgången. I återkoloniserande vargpopu- lationer och i populationer där födotillgången är god är kullstorle- ken när valparna är 6–8 månader i genomsnitt 4,0–4,5. Förhållan- dena i återkoloniserande vargpopulationer och i populationer med god födotillgång stämmer in på . Kullstorleken för förstagångsreproducerade par i har –2005 varit 3,5 valpar. Detta är mindre än –2002 då kullstorleken var 3,9–4,0, men på samma nivå som valpkullarna i . Den dominerande dödsorsaken bland vuxna skandinaviska vargar är jakt, både illegal och legal. Dessutom dödas ett antal vargar av trafik. Vargar kan också dödas av sina bytesdjur och av artfrän- der. Dödsfall genom drunkning och andra olyckshändelser före- kommer likaså. Generellt bland vargar i världen kan sjukdomar utgöra en viktig dödsfaktor under vissa tidsperioder och i vissa områden. För att ta reda på hur stor dödligheten är i en vargpopulation finns två metoder. Den ena bygger på beståndsinventeringar och kännedom om invandring, utvandring och genomsnittlig rekryte- ring i populationen. Förändringar i individantal mellan år kan då användas för att uppskatta dödligheten. Den andra metoden bygger på sändarförsedda individer och är mer exakt, förutsatt att de sändarförsedda individerna är representativa för populationen. Inom det skandinaviska vargforskningsprojektet har 76 vargar försetts med sändare –2006. Baserat på dessa var den genomsnittliga årliga dödligheten . Bland de utvandrande vargarna var den årliga dödligheten så hög som . De flesta vargar befinner sig dock i denna riskfyllda fas under en betydligt än . Revirhävdande djur hade en årlig dödlighet på . Dödligheten bland 8–valpar var . Sannolikt är dödligheten högre de för- sta levnadsmånaderna, men här saknas uppgifter eftersom valpar inte försågs med sändare förrän de var ca . Illegal jakt är en betydande dödsorsak, men omfattningen är självklart svår att fastställa. I de flesta fall när en sändarförsedd varg dödas illegalt förstörs sannolikt sändaren . Ofta noteras bara att kontakten med en varg plötsligt brutits. Inom det skandi- naviska vargforskningsprojektet, Skandulv, används kriterier för när en förlorad radiokontakt ska bedömas som sändarehaveri, san- nolik illegal jakt, möjlig illegal jakt eller annan orsak, t.ex. utvand- ring. Men trots det är givetvis osäkerheten större än om vargkrop- pen hittas. –2006 rapporterades totalt 69 döda ej sändarförsedda vargar i och . Av dessa dog av legal jakt (i huvudsak i ), av trafik och av illegal jakt. Detta står i skarp kontrast till fördelningen bland de 42 sändarförsedda vargar där dödsorsaken är känd. Bland dessa dog sannolikt hälften av ille- gal jakt (tabell 8.1). Sändarförsedda vargar ger troligen en bättre bild av den sanna fördelningen av dödsorsaker, eftersom dödsfall bland omärkta vargar har olika sannolikhet att upptäckas. Bland omärkta djur överrepresenteras dödsorsaker som regelmässigt rap- porteras, dvs. trafikolyckor och legal jakt. underrepre- senteras dödsorsaker där kropparna sällan återfinns, t.ex. vid illegal jakt. Tabell 8.1 Dokumenterade dödsorsaker bland sändarförsedda vargar perioden –2006, respektive bland omärkta vargar 1999–2006 (50–) Sändarförsedda vargar är sannolikt representativa Baserat på beståndsuppskattning och rekrytering i den skandina- viska populationen –2006 har den genomsnittliga årliga dödligheten för samtliga vargar uppskattats till . Detta överensstämmer väl med en årlig dödlighet på för sändarför- sedda vargar där både säker, sannolik och möjlig illegal jakt inklu- derats. Alla legalt skjutna vargar i och rapporteras. Så även de flesta som dödas i trafiken. Utifrån dessa uppgifter och aktuell populationsstorlek kan andelen djur som dör av dessa orsa- ker beräknas. Detta har jämförts med motsvarande bland sändar- försedda djur och samstämmigheten för perioden –2006 är stor. Den genomsnittliga årliga dödligheten orsakad av legal jakt var bland sändarförsedda djur, och i hela populationen. Av de sändarförsedda individerna dog i genomsnitt av trafik . Motsvarande siffra i den totala populationen var . Överensstämmelse mellan uppgifter från sändarförsedda djur och andra metoder talar för att de sändarförsedda vargarna är representativa för hela populationen. Precisionen i beräkningar av dödlighet och omfattning av illegal jakt baserat på sändarförsedda djur är därmed troligen hög. Vargar kan drabbas av många sjukdomar och parasiter. Rabies, par- vovirus och rävskabb är exempel på åkommor som märkbart kan påverkar en vargpopulation. Även dvärgbandmasken är av särskilt intresse eftersom den liksom rabies kan vara farlig för människor. Rabies är en virussjukdom som främst sprids genom bett. De viktigaste smittspridarna är tamhundar och rävar (Kreeger 2003). är fritt från rabies. I har man lyckats tränga undan sjukdomen genom att lägga ut vaccin åt rävar (Woodroffe m.fl. 2004). I en avsevärd andel av de kända fall i världen då vargar angripit människor har det varit frågan om rabies- smittade vargar (Linnell & 2002). Människor som smittas kan som regel behandlas effektivt, men om sjukdomsförloppet hunnit gå för långt innan behandling leder sjukdomen till döden. Parvo, canine parvovirus, är en virussjukdom som upptäcktes bland tamhundar . Sjukdomen orsakar kräkningar och diarré. Smittspridning sker bl.a. via spillning. Det finns exempel på omfattande angrepp av parvovirus, bl.a. i i . Antikroppar mot viruset har konstaterats hos vargar i och i delar av , men har inte påträffats hos skandinaviska vargar. Tamhundar i vaccineras regelmässigt mot parvo. Rävskabb orsakas av ett kvalster, Sarcoptes scabiei, och ger kraf- tig klåda, håravfall och hudförändringar. Förutom rävar angrips även hundar, vargar och lodjur. Vargars känslighet för skabb varie- rar mellan individer och mellan populationer. I finns exem- pel både på vargar som dött av skabb och på vargar där sjukdomen läkt ut. Antikroppar mot skabb har konstaterats hos vargar i flera skandinaviska vargrevir. Dvärgbandmasken, Echinococcus, förekommer i såväl Nord- som Eurasien med två arter som kan infektera vargar. Arterna kallas rävens dvärgbandmask, som har smågnagare som mellanvärd, respektive hundens dvärgbandmask, som har bl.a. får och ren som mellanvärd. Hundens dvärgbandmask är mycket ovanlig bland svenska hundar. Rävens dvärgbandmask förekommer inte här, men kan komma till landet genom att människor smugglar in hundar och katter som inte avmaskats med rätt preparat. Rävens dvärgbandmask kan ge allvarliga och svårbehandlade sjukdomstill- stånd hos människor. Äggen sprids via djurens avföring och ham- nar t.ex. på bär och svamp. Dvärgbandmask har inte påträf- fats hos skandinaviska vargar. I utgör även sjukdomar orsakade av inavel ett potentiellt hot mot vargstammen. De flesta vargar lämnar sitt uppväxtrevir under sitt andra levnadsår. Vissa stannar ytterligare och andra utvandrar redan under sin första vinter. Hanar och honor har ett likartat spridningsmönster. Baserat på sändarförsedda vargar i är den genom- snittliga åldern för utvandring för honor och för hanar. Detta är betydligt lägre jämfört med 2,5–som dokumenterats för utvandrande vargar i återkoloniserande respektive mer mättade vargpopulationer i (Mech & Boitani 2003). I etablerar sig honor i genomsnitt från födelsereviret. Motsvarande för hanar är . Variation mel- lan individer är betydligt större än variationen mellan könen. Forskning i har visat att många vargar utvandrar långt. Spridningsavstånd på 300–fågelvägen från födelse- revir till etablering är inte ovanligt. Långa vandringar utförs oftast av ensamma vargar. kan vandra lika långt som hanar, även om 3/4 av de vargar som doku- menteras utvandra mer än varit hanar. Dokumenterade utvandringsavstånd för varg i varierar från 80–. Genom DNA-analys har man kunnat konstatera att minst 10 vargar från den finsk/ryska populationen vandrat in till den skandi- naviska halvön (figur 8.2). För de flesta innebär det vandringssträckor på mer än . Vargen har förmåga att vandra mycket långt och kan på egna ben ta sig från det finsk/ryska beståndet till . Tack vare GPS-teknik finns många dokumenterade fall av vargar som vandrat långt. vandrade t.ex. en gps-märkt vargtik mer än fågelvägen från sitt födelserevir i finska till området kring på finska . Hela vandringen skedde . En motsvarande vandring gjordes av en varg från Gråfjellsreviret i . Denna varg utvandrade i nordlig riktning och tillryggalade fågel- vägen , motsvarande . En ännu mer extrem utvandring gjordes av en vargtik som föddes i . utvandrade hon norrut. sköts samma varg i nordöstra , från gränsen till . Avståndet från födelse- revir till platsen där vargen avlivades var . har det också bekräf- tats att en varg med finsk/rysk härkomst tagit sig ner till utbred- ningsområdet för de skandinaviska vargarna. Vargen registrerades första gången genom DNA-analys av en vargspill- ning som insamlats i nordöstra . Därefter har samma varg konstaterats på ytterligare tre platser i , senast öster om i . Vargen har därmed vandrat sedan den först registrerades (figur 8.2). Figur 8.2 Kända invandringar av varg från den finsk/ryska populationen till Skandi- navien –2007. Resultaten baseras på DNA-analys av döda vargar eller av insamlad vargspillning. Pilen sammanbinder de lokaler där vargen som vandrat till dokumenterats Vargen är revirhävdande och lever i familjegrupper där föräldrarna står högst i rang. Flockens ledare, dvs. de båda föräldradjuren, kal- las ofta för alfadjur. När ett revir etableras är det oftast en utvand- rande hona som väljer att slå sig ner i ett område i väntan på en hane. Vissa vargar förblir ensamma i ett område utan att bilda par. När ett par bildats markerar båda vargarna revir genom att urinera med lyft ben och genom krafsmarkeringar i mar- ken. Detta signalerar till andra vargar att område är upptaget. Vargflockar kallas ofta för familjegrupper och bildas alltid som ett resultat av en föryngring. Om föräldraparet överlever och får valpar kommer flocken normalt att bestå av föräldra- paret, årsvalpar och syskon från tidigare kullar. med 4–8 vargar.