sou · GWB3117 · 2008-12-17 00:00:00 — I bestämmelsen anges vidare att det förbjudna området är begränsat till undersökning av annans hälsotillstånd, behandling av annan för sjukdom eller därmed jämförligt tillstånd genom vidtagande eller föreskrivande av åtgärd i förebyggande, botande eller lindrande syfte. Detta förbud gäller dock inte gene- rellt utan är, såvitt gäller patienter , begränsat till de sjukdomar och metoder som finns uppräknade i 2 §. Undersökning eller behandling av barn får däremot över huvud taget inte förekomma, vilket framgår av 3 §. Kapitel 4 innehåller inga straffbestämmelser för överträdelse av ovan nämnda bestämmelser, sådana finns i 8 kap. 6 § LYHS. 23Se 2 kap. 20 § RF. 24Begränsningar vad gäller tandvården finns i 8 kap. 4 § LYHS. Vidare finns särskilda begränsningar på läkemedelsområdet vad gäller bl.a. tillverkning och försäljning av vissa varor. 25Lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. 5 – Disciplinpåföljd och återkallelse av legitimation m.m. Kapitel 5 innehåller bestämmelser om disciplinpåföljd, prövotid, återkallelse av legitimation, återkallelse av annan behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården samt begränsning av behö- righet att föreskriva narkotiska och alkoholhaltiga läkemedel samt teknisk sprit (1 §). Bestämmelserna i kapitlet, vars övergripande syfte är att värna patientsäkerheten, överensstämmer till stora delar med den reglering som tidigare återfanns i DL.26 Möjligheten att föreskriva prövotid samt möjligheten till interimistiskt återkallande av legitimation infördes dock först när LYHS trädde i kraft.27 3–5 §§ innehåller bestämmelser om disciplinpåföljd, dvs. varning och erinran. Dessa avser att motverka att vissa handlingar vidtas eller underlåts av hälso- och sjukvårdspersonalen. Bestämmelserna syftar också till att patienterna ska tillförsäkras en opartisk pröv- ning när de anser sig ha fått felaktig vård eller behandling samt att personalen ska tillförsäkras rättssäkerhet i förfarandet.28 Någon klar avgränsning i lagstiftningen av när disciplinansvar kan komma ifråga finns inte. Av förarbetsuttalanden följer att disciplinansvar är avsett att aktualiseras endast om det är fråga om icke bagatellartade förseelser som har med personalens medicinska verksamhet att göra.29 följer indirekt av 6 kap. 19 § och 7 kap. 20 § LYHS att disciplinansvar inte ska aktualiseras om händelsen är så pass allvarlig att den kan föranleda straffrättsligt ansvar. Av nämnda bestämmelser följer nämligen att respektive () ska göra anmälan till åtal om den mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas är skäligen miss- tänkt för att yrkesutövningen ha begått ett brott för vilket fängelse är föreskrivit. Av 3 § följer att varning eller erinran får åläggas den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen och som uppsåtligen eller av oakt- samhet inte har fullgjort sådana skyldigheter som följer av 2 kap. 1, 2, 2 a, 4, 6, 8 eller 9 §§ LYHS eller av någon annan föreskrift som är 1993/94:149 samt prop. 1997/98:109. 27Se betänkandet Förbättrad tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal (SOU 1995:147). 1993/94:149, s. 47. 1993/94:149, s. 49 f. av direkt betydelse för säkerheten i vården. Om det begångna felet är ringa eller om det framstår som ursäktligt får disciplinpåföljd underlåtas. Annan yrkesutövning, som inte är av betydelse för pati- entsäkerheten, kan inte bli föremål för disciplinära åtgärder (2 §). Av 4 § framgår att disciplinärt förfarande inte får inledas eller fortsätta om berörd personal har anmälts till åtal för samma gär- ning. Däremot kan disciplinärt förfarande inledas eller återupptas efter en straffrättslig prövning om gärningen av någon annan orsak än bristande bevisning inte har ansetts vara något brott (4 § andra st.). Disciplinpåföljd kan bara åläggas den som efter förseelsen har underrättats om anmälan och aldrig senare än efter det inträffade (5 §). Prövotid är som nämnts tidigare en förhållandevis ny sanktion i det hälso- och sjukvårdsrättsliga regelverket (5 kap. 6 §). Den tillkom för att skapa en sanktionsform avsedd för fall där en varning inte är tillräcklig men där å andra sidan en återkallelse av legitimation framstår som en alltför ingripande åtgärd. Syftet med prövotid är att om möjligt förebygga en framtida återkallelse av legitimation.30 Prövotid kan bara föreskrivas för legitimerad hälso- och sjuk- vårdspersonal och för . Sanktionsformen kan komma i fråga dels när yrkesutövaren har visat sig oskicklig vid utövningen av sitt yrke eller på annat sätt visat sig vara olämplig att utöva yrket, dels om yrkesutövaren på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte befaras kunna utöva sitt yrke tillfredsställande. Reglerna om prövotid behandlas mer utförligt i avsnitt 8.7 och i avsnitt 13.5 refereras en utvärdering av prövotidsinstitutet. 30 Se betänkandet Förbättrad tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal (SOU 1995:147), s. 106. Återkallelse av legitimation m.m. Den kraftigaste sanktionen som kan vidtas mot en legitimerad yrkesutövare är återkallelse av dennes legitimation. Den centrala bestämmelsen om återkallelse av legitimation finns i 5 kap. 7 § LYHS. Av denna bestämmelse framgår de olika grunderna för åter- kallelse. I 5 kap. 8–9 §§ anges att, och under vilka förutsättningar, legitimation kan återkallas interimistiskt. Förutom ovan redovisade sanktion finns även skyddsåtgärder av något mindre ingripande karaktär; dels kan annan behörighet än legitimation återkallas, dels kan läkare eller tandläkare få sin behö- righet att förskriva narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel eller teknisk sprit begränsad eller helt indragen (5 kap. 10–11 §§). Av 5 kap. 13 § framgår att om en legitimation har återkallats eller om förskrivningsrätten har dragits in eller begränsats så ska ny legitimation respektive behörighet meddelas efter ansökan när för- hållandena medger det. 6 – tillsyn m.m. Av 6 kap. 1 § framgår att har tillsyn dels över hälso- och sjukvårdspersonalen, dels över all hälso- och sjukvårdsverk- samhet med undantag för den som bedrivs inom försvarsmakten. Vad som är att betrakta som hälso- och sjukvårdsverksamhet fram- går av 1 kap. 2 § LYHS samt 1 § HSL. Tillsynsansvaret utsträcks i 6 kap. 2 § LYHS till att omfatta även viss annan verksamhet som inte definitionsmässigt är att betrakta som hälso- och sjukvård. I 3 § anges att tillsynen främst ska syfta till att förebygga skador och eliminera risker samt att genom sin tillsyn ska stödja och granska verksamheten och hälso- och sjukvårds- personalens åtgärder. Nästföljande bestämmelse, 3 a §, som inför- des , anger att även ska utöva tillsyn över säkerheten vid sjukvårdsinrättningar där det bedrivs bl.a. psykiat- risk tvångsvård. Bestämmelsen innebär att inom berörd verksamhet även ska granska andra aspekter på säkerhet än de som traditionellt har varit föremål för tillsynens intresse, exem- pelvis skydd mot fritagningsförsök.31 tillsynsverksamhet redovisas mer utförligt i avsnitt 9. 2005/06:63. 6 kap. 4 § innehåller de bestämmelser om vårdgivares anmälnings- skyldighet till som brukar benämnas lex . Enligt bestämmelserna åligger det vårdgivare samt den som bedri- ver sådan verksamhet som avses i 6 kap. 2 § att anmäla till om en patient i samband med hälso- och sjukvård har drabbats av eller riskerat att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Paragrafens nuvarande utformning i LYHS motsvarar i sak tidi- gare reglering i 5 § TL. Rapporteringsskyldigheten omfattar numera, såvitt gäller sådan verksamhet som avses i 6 kap. 3 a §, även risker för allvarlig skada samt allvarliga skador/sjukdom som orsa- kats av brister i säkerheten.32 6 kap. 5–8 §§ innehåller bestämmelser om tystnadsplikt i till- synsverksamheten samt bestämmelser om skyldighet för den som avser att bedriva hälso- och sjukvård att anmäla detta till Social- styrelsen. Av 6 kap. 20–22 §§ följer bl.a. att ska föra register över verksamheter som anmälts enligt ovan nämnda bestämmelser samt över sådana sjukvårdsinrättningar och enheter som omnämns i 6 kap. 3 a §. 6 kap. 9–19 §§ innehåller detaljerade bestämmelser om vilka befo- genheter och skyldigheter som har i sin tillsyns- verksamhet samt vilka åtgärder som myndigheten kan vidta mot vårdgivare m.fl., och mot hälso- och sjukvårdspersonal.33 Grundläggande är att all verksamhet och all personal som omfattas av tillsyn på begäran är skyldiga att lämna de upplysningar och det material som rör verksamheten som Soci- alstyrelsen behöver för sin tillsyn. Efterkommer berörd personal eller verksamhet inte en sådan begäran kan föreläggande med vite meddelas (9 §). har vidare rätt att inspektera såväl verksamhet som yrkesutövning samt att tillfälligt omhänderta handlingar m.m. Den vars verksamhet eller yrkesutövning inspek- teras är skyldig att bistå myndigheten. 32Lex kommenteras mer utförligt nedan i avsnitt 8.6. 1995/96:176 vilken innehåller en detaljerad genomgång av befogenheter, skyldigheter och sanktionsmöjligheter i tillsynsverksamheten. att begära assistans av polisen för att kunna genomföra en inspek- tion (10–11 §§). Enligt 12 § ska vidta åtgärder för att vinna rät- telse om myndigheten får kännedom om att någon har brutit mot en bestämmelse som gäller verksamhet som står under myn- dighetens tillsyn. Behövs det ska anmälan till åtal göras (jfr 6 kap. 19 §). Nästföljande bestämmelser (13–17 §§) gäller juridiska personer inklusive sådana verksamheter som omnämns i 6 kap. 3 a §. Social- styrelsen har med stöd av dessa bestämmelser förhållandevis långt- gående möjligheter att vidta åtgärder för att säkerställa säkerheten för patienter och, vad gäller verksamhet enligt 6 kap. 3 a §, säker- heten för andra. Av 13 § framgår att om finner att en vårdgivare eller enhet som avses i 6 kap. 3 § inte uppfyller kraven på god vård och säkerhet och dessa brister är av betydelse för pati- entsäkerheten eller säkerheten för andra så får myndigheten före- lägga vårdgivaren att avhjälpa missförhållandena. Föreläggandet får kombineras med vite (14 §). kan som yttersta pati- entsäkerhetsåtgärd förbjuda verksamhet (15–17 §§). Om anser att det finns skäl att vidta åtgärder mot hälso- och sjukvårdspersonal ska detta anmälas hos eller, om den mot vilken disciplinpåföljd kan övervägas är skäligen misstänkt för att ha begått ett brott för vilket fängelse är föreskri- vet, till åtal (18–19 §§). 7 kap. innehåller de bestämmelser som styr verksamheten i . Bestämmelserna och verksamhet redovisas nedan i avsnitt 10. 8 – Ansvarsbestämmelser, överklagande m.m. 8 kap. innehåller bestämmelser om ansvar, vitesföreläggande, över- klagande och bemyndigande att meddela föreskrifter. De första sex paragraferna (1–6 §§) innehåller de straffrättsliga sanktioner, som kan aktualiseras vid bl.a. obehörigt utövande av läkar- och tand- läkaryrket och obehörigt användande av skyddad yrkestitel. Den som har fällts till ansvar enligt bestämmelserna i 6 § kan även för- bjudas att eller för alltid utöva sådan verksamhet som regleras i 4 kap. LYHS. Ett sådant förbud, som utfärdas av Social- styrelsen, kan förenas med vite (8 §). Paragraferna 9–16 §§ innehåller regler om bl.a. överklagande av och beslut och om partsställning. I 17 § anges slutligen inom vilka områden regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela föreskrifter. 8.6Närmare om anmälningsskyldighet enligt lex Det har funnits en skyldighet för vårdgivare att rap- portera vissa allvarliga händelser som inträffat i verksamheten. Anmälningsskyldigheten tillkom efter att fyra patienter som hade sökt vård för relativt lindriga åkommor avled till följd av läkeme- delsförgiftning efter en läkemedelsförväxling. Förgiftningarna inträf- fade på . I den ursprungliga kungörelsen föreskrevs att styresman eller ansvarig läkare ofördröjligen skulle anmäla till medicinalstyrelsen och polismyndigheten om någon vid behandling på sjukvårdsin- rättning tillfogats skada eller sjukdom av allvarlig beskaffenhet. Anmälningsskyldigheten gällde om det inte var uppenbart att vårdslöshet eller försummelse ej förelegat. Huvudsyftet bakom kungörelsen var således att myndigheterna skulle ges bättre möjlig- heter att, vid inträffad allvarlig skada, utreda orsakssambanden för att kunna utkräva ansvar. En bestämmelse med i princip samma inriktning och syfte fanns kvar fram till , även om dess placering i författningarna har varierat. HSL föregicks av ett flerårigt utredningsarbete av Hälso- och sjukvårdsutredningen (HSU). HSU behandlade i sitt betänkande bland många frågor också frågan om anmälningsskyldighetens syfte och utformning. HSU ifrågasatte bl.a. om syftet med en anmäl- ningsskyldighet av sjukdom eller skada i samband med behandling ska vara att se till att disciplinär påföljd drabbar den som visas ha gjort sig skyldig till någon försumlighet. Syftet med anmälnings- skyldigheten borde i stället, enligt HSU:s mening främst vara att förebygga skada och därigenom förbättra sjukvårdens kvalitet.34 34 Se SOU 1979:78, s. 358 f. Detta kommenteras i förarbetena till HSL av föredragande statsråd på följande sätt.35 Till tillsyns- och kontrollfunktioner anknyter även den anmälningsskyldighet vid skada och sjukdom som HSU föreslår skall ersätta dagens . Såsom utredningen fram- håller är det nödvändigt att behålla en anmälningsskyldighet till social- styrelsen om skador och sjukdomar som inträffat i vården och som inte ligger inom ramen för vad som kunnat förutses eller utgör en normal risk. Huvudsyftet med en sådan bestämmelse bör vara att få till stånd en objektiv utredning om anledningen till det inträffade – t.ex. tekniskt fel på apparatur, den mänskliga faktorn eller vårdslöshet eller försummelse från någon bland personalen. är det av stor betydelse för såväl personalen som patienten eller hans anhöriga att från sakkunnig instans få klarhet i varför skadan eller sjukdomen upp- stått. Viktigast är dock att anmälan kan leda till att utfärdar föreskrifter eller på annat sätt ingriper för att förebygga att liknande händelser inträffar . Anmälningsskyldigheten bör begränsas till allvarliga skador och sjukdomar. Detta överensstämmer med vad som redan gäller och torde även ha varit avsett av HSU. Lik- som utredningen anser jag att all hälso- och sjukvårdspersonal bör vara skyldig att anmäla sina iakttagelser om inträffade skador och sjukdo- mar. Anmälningsskyldigheten bör alltså inte begränsas till skador som inträffat vid sjukhus. Inte heller bör enbart skador som uppkommit till följd av vårdslöshet eller försummelse anmälas. De nya lex Maria-bestämmelserna (förordningen [1982:772] om skyl- dighet för landstingskommuner att anmäla till vissa skador och sjukdomar som inträffat i hälso- och sjukvården) trädde i kraft som HSL. Skillnaderna i förhållande till de tidigare bestämmelserna bestod framför allt i att anmälningsskyldigheten utvidgades till att omfatta även risk för allvarlig skada eller sjukdom och bestämmelserna fick ett uttalat preventivt syfte. Som en konse- kvens därav slopades även den dubbla anmälningsskyldigheten, dvs. anmälan skulle i fortsättningen endast göras till , som genom tillsynslag ålagts skyldighet att i förekom- mande fall göra anmälan till åtal. En annan förändring i den nya förordningen var att landstingskommunerna fick det formella ansvaret för att anmälan gjordes. med att den nya förord- ningen trädde i kraft utfärdade föreskrifter och all- männa råd, SOSFS 1982:79, om landstingskommunernas anmälnings- skyldighet. I ingressen till författningen beskrevs ändrade inriktning på följande sätt: 35 Se prop. 1981/82:97, s. 88. Avgörande för om anmälningsskyldighet förelåg var tidigare om vårdslöshet eller försummelse från sjukvårdspersonalens sida kunde uteslutas eller inte. Detta saknar numera betydelse och berörs över huvud taget inte i den nya förordningen. I stället har patientsäkerheten satts i förgrunden oberoende av om denna hotats av personalens vårdslöshet eller försummelse, av tekniska eller andra brister i sjuk- vårdsmateriel eller av andra risker eller inträffade händelser. Det för- hållandet att vårdslöshet eller försummelse uppenbarligen ej förelegat medför alltså inte längre att anmälan kan underlåtas. ålades kommunerna (ÄDEL-reformen) ett hälso- och sjukvårdsansvar. Förordningen om anmälningsskyldighet ändra- des därvid så att även kommunerna kom att omfattas av denna. Social- styrelsen utfärdade i anslutning härtill nya föreskrifter och allmänna råd, SOSFS 1991:34, varigenom anmälningsskyldighet även ålades legitimerade yrkesutövare i annan verksamhet. Härigenom infördes en i princip generell rapporteringsskyldighet inom hälso- och sjukvården oavsett om verksamheten bedrevs av landsting, kommun eller i privat regi. I föreskrifter och allmänna råd, som bl.a. inne- höll ett antal exempel på vad som skulle rapporteras, angavs följande beträffande syftet med anmälningsskyldigheten: Huvudsyftet med bestämmelserna om anmälningsskyldighet är att utifrån framkomna erfarenheter av tillbud och skador i hälso- och sjukvården vidta förebyggande åtgärder och därmed höja patientsäker- heten och vårdens kvalitet. Från att tidigare ha reglerats i förordningsform blev vårdgivarnas anmälningsskyldighet lagreglerad. Bestämmelsen togs in i TL. Anmälningsskyldigheten och Social- styrelsens tillsyn utvidgades till att omfatta viss laboratorie- verksamhet. ålades, genom en ändring i lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården, samtlig sådan personal en motsvarande rapporteringsskyldighet till vårdgivaren. Efter revidering av utfär- dades, med hänvisning till den nya lagbestämmelsen och med gil- tighet fr.o.m. , nya föreskrifter och allmänna råd, SOSFS 1996:23. I denna författning infördes krav på system för rapportering av avvikelser vid verksamhet inom hälso- och sjuk- vården. Kraven riktades dels mot vårdgivarna, vilka ska ha rutiner för avvikelsehantering och har skyldighet att följa upp den lokala avvikelsehanteringen, dels mot personalen, som ska rapportera avvikelser av betydelse ur patientsäkerhetssynpunkt till den som hos vårdgivaren svarar för den lokala avvikelsehanteringen. Vidare lämnades i författningen bl.a. ytterligare exempel och preciseringar beträffande vad som ska anmälas enligt lex : Anmälningsskyldigheten till gäller allvarliga skador och sjukdomar och risker härför som inte ligger inom ramen för vad som kunnat förutses eller utgör en normal risk i samband med vård, behandling eller undersökning. har reviderat sina föreskrifter och allmänna råd om anmälningsskyldighet enligt lex vid två till- fällen. Den nuvarande, i vilken det införts en rapporteringsskyldig- het för självmord som inträffat i samband med vård eller efter vårdkontakt, har nummer 2005:28 i myndighetens författningssamling (SOSFS). Reglerna om prövotid återfinns i 5 kap. 6 § LYHS. I bestämmelsens första stycke anges att prövotid kan föreskrivas för den som fått legitimation att utöva yrke inom hälso- och sjukvården om denne har varit oskicklig vid utövningen av sitt yrke eller på annat sätt visat sig olämplig för yrket och varning inte framstår som en tillräckligt ingripande åtgärd eller inte kan komma i fråga enligt 2 eller 4 §. Prövotid kan således föreskrivas för förfaranden som inte avser den egentliga patientvården och förfaranden som lett till åtal, om förfarandet i fråga har inneburit att den legitime- rade visat sig olämplig att utöva yrket. Av andra stycket följer att prövotid även kan förskrivas en legi- timerad yrkesutövare som på grund av sjukdom eller någon lik- nande omständighet befaras inte komma att kunna utöva sitt yrke tillfredsställande. Av 5 kap. 7 §, som innehåller bestämmelser om när legitimation ska återkallas, framgår (punkten 4) att har en yrkesutövare ålagts prövotid enligt 6 § första stycket och på nytt varit oskicklig vid utövningen av sitt yrke eller på annat sätt visat sig olämplig att utöva yrket ska återkallelse av legitimation ske. Regeln är dock för- sedd med en ventil eftersom det av andra stycket samma lagrum framgår att återkallelse får underlåtas om det finns särskilda skäl, varvid föreskrift om prövotid kan meddelas ytterligare en gång. Av förarbetena framgår att denna ventil är avsedd att ge en möjlighet att göra en skälighetsbedömning och ta hänsyn till bristande samband mellan förseelserna, tidsaspekter m.m. Hänvis- ningen till särskilda skäl ger också möjlighet att bedöma om den legitimerade visar vilja att genom egna åtgärder komma tillrätta med sina brister och, om så bedöms vara fallet, överväga om fog finns för att underlåta återkallelse av legitimation. Exempel som ges i förarbetena är att en legitimerad avstår från yrkesutövning av visst slag, vidareutbildar sig eller arbetar under någon kompetent per- sons överinseende. Det anges att det är den enskilde yrkesutövaren själv som ska vara beredd att vidta de praktiska arrangemang som krävs för att genomföra åtgärderna. Ett beslut om prövotid gäller om inte annat har angetts i beslutet (8 kap. 13 § LYHS). Av samma bestämmelse framgår även att har verkställigheten av ett beslut om prövotid upphävts till följd av beslut av domstol efter överklagande, men föreskrivs därefter ändå prövotid ska endast den tid under vilken prövotiden pågått räknas in i prövotiden. har utarbetat interna riktlinjer samt ett policy- dokument för handläggningen av prövotidsärenden. Av dokumen- tet framgår att prövotiden börjar löpa från fattat beslut oavsett om ärendet överklagas eller inte. Det anges vidare att ansvarig handläggare bör kontakta yrkesutövaren efter beslut samt att prövotiden bör följas upp med tillsynsåt- gärder med ett tidsintervall på . I policyn beto- nas också att det ankommer på yrkesutövaren att själv presentera en plan för prövotiden. Nuvarande regelverk innehåller inte några bestämmelser om hur prövotiden ska fullgöras eller några möjligheter för att förelägga den som föreskrivits prövotid att vidta vissa konkreta åtgärder, exempelvis att genomgå behandling för missbruk eller att fortbilda sig om prövotiden grundar sig på oskicklighet. Det är i stället yrkesutövaren själv, i förekommande fall tillsammans med sin arbetsgivare, som ska bedöma vilka konkreta åtgärder som behöver vidtagas. Denna ordning innebär enligt förarbetena att behovet av särskilda kontrollåtgärder från myndigheternas sida begränsas som den enskilde får ett eget förstärkt intresse av att se till att han eller hon åtgärdar de brister som föranlett prö- votiden. I förarbetena anges att bör ägna särskild uppmärksamhet åt dem som har föreskrift om prövotid och att ett föreläggande om prövotid bör följas upp med tillsynsåtgärder från styrelsens sida. föreslog i sitt remissyttrande över utredningsförslaget om prövotid att myndigheten borde få möjlig- het att förelägga om vilka konkreta åtgärder som bör vidtas, men regeringen avfärdade detta förslag med hänvisning till att Social- styrelsen inte hade något utvecklat system som garanterade vidare- utbildning eller möjliggjorde övervakning av en yrkesutövare som meddelats prövotid.36 Regeringen var mot den bakgrunden inte beredd att föreslå ytterligare regler om prövotid. Gällande ordning är att det ankommer på yrkesutövaren själv att presentera en plan för prövotiden. Denna diskuteras med , men Social- styrelsen har som redan nämnts inte några legala möjligheter att ställa krav på planen. till har sammanlagt 162 yrkesutövare föreskrivits prövotid. Av dessa var 49 läkare, 103 sjuksköterskor eller barnmorskor och 6 tandläkare. Resterande 4 tillhörde någon annan legitimationsgrupp.37 Grunden för prövotid har i de flesta fall () varit sjukdom, missbruk eller stöld av läkemedel. Patientskadelagen (1996:799) föreskriver en skyldighet för alla vårdgivare att teckna en patientförsäkring som under vissa förut- sättningar ger ekonomisk ersättning till patienter som drabbats av en vårdskada. Denna försäkring administreras i huvudsak genom LÖF. Grundläggande för att vårdskadan ska vara ersättningsgill är att den skulle ha varit möjlig att undvika. Det innebär att patienten 1997/98:109, s. 120.