sou · GVB385 · 2008-01-01 00:00:00 — Nämnas kan att avstyrkte införandet av en sådan grundlagsregel. De ifrågasatte om inte den föreslagna grundlagsregeln bara skenbart skulle öka kon- ventionens genomslag i svensk rätt. Utan en sådan bestämmelse skulle en normkollision röra sig om en konflikt mellan två svenska En grundlagsbestämmelse skulle, menade domstolens ledamöter, däremot kunna leda till att eventuella konflikter med konventionen sågs som lagprövningsfrågor, vilket till följd av uppenbarhetsrekvisitet kunde medföra att konventionen fick en mera begränsad betydelse i sådana situationer. 1993/94:117 föreslogs att skulle inkorporeras på det sätt Fri- och rättighetskommittén hade för- ordat. Regeringen instämde även i kommitténs förslag till en ny bestämmelse i 2 kap. 23 § regeringsformen. Med anledning av den tveksamhet som hade uttrycks under remissförfarandet mot att införa en särskild grundlagsregel (se ovan om Högsta domstolens remissvar) anförde regeringen att konventionens tillämpning i givetvis inte borde begränsas till enbart en lagprövningsfråga. Inkorporeringen av konventionen skulle ske genom vanlig lag. Den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. 23 § regeringsformen ändrade inte på det förhållandet. Konven- tionen gavs således genom det föreslagna stadgandet inte grundlags status. Inte heller tillskapades någon ny nivå i normhierarkin, mellan vanlig lag och grundlag. Det innebar att i fall av verklig eller skenbar konflikt mellan konventionen och annan lag – och där motstridigheten inte var av den uppenbara karaktär som förutsattes i lagprövningsregeln – måste konflikten lösas genom lagtolkning eller med hjälp av rättstillämpningsmetoder. Regeringen gick därefter in på frågan om vilka tolknings- och tillämpningsmetoder en domstol eller förvaltningsmyndighet kunde överväga om den, efter en inkorporering av konventionen, ställdes inför ett påstående om att en svensk lagregel stod i strid med en konventionsbestämmelse. Till att börja med skulle rätts- tillämparen genom en analys av de två lagrummen – således den svenska lagregeln respektive konventionsbestämmelsen – förvissa sig om att en motstridighet verkligen förelåg. Om motstridigheten framstod som tveksam hade rättstillämparen, enligt principen om s.k. fördragskonform tolkning, att överväga frågan om den svenska lagregeln tolkningsvis kunde ges ett innehåll som svarade mot kon- ventionens krav. I många fall, menade regeringen, skulle en sådan analys visa att det fanns utrymme för att tolka den svenska lag- regeln så att den var förenlig med konventionsbestämmelsen. Visade det sig däremot att den svenska lagregeln måste uppfattas som så entydig att något tolkningsutrymme inte gavs, förelåg en s.k. verklig lagkonflikt, och rättstillämparen måste välja vilket av de två hierarkiskt sidoordnade lagrummen han skulle lägga till grund för sitt avgörande. Denne hade därvid främst ett par allmänt erkända principer att utgå från. Regeringen nämnde i det samman- hanget särskilt principerna om lex posterior (yngre lag fick gå före äldre lag), lex specialis (en specialregel gick före en allmänt hållen bestämmelse) och, enligt vad som hade anförts i remissvaret från , att borde på grund av sin speciella karaktär ges en särskild vikt i fall av konflikt med inhemska lagbestämmelser. Avslutningsvis i den här delen anförde regeringen att en rätts- tillämpare, om denne inte genom sina tidigare överväganden hade kommit fram till att konventionsbestämmelsen borde tillämpas, med tillämpning av lagprövningsregeln kunde pröva den svenska lagregeln mot den föreslagna grundlagsregeln i 2 kap. 23 § regerings- formen. Därvid gällde att han kunde sätta lagregeln åt sidan om den uppenbart stred mot grundlagens förbud mot konventionsstridig lag- stiftning. I framhöll att det är en uppgift för lagstiftaren att bedöma vilka förändringar av den inhemska rätten som kan vara påkallade på grund av konventionsåtagandena. Utskottet vände sig mot det sista ledet av regeringens uttalande om tolkningsprinciper, vilket avvek från Fri- och rättighetskommitténs motivtext. Detta led uppfattades så att regeringen hade anslutit sig till ett uttalande av beträffande fri- och rättig- hetskonventioners särskilda vikt vid lagkonflikter. Utskottet hän- visade i stället till de andra tolkningsprinciper som angetts. 1993/94:KU24 s. 17 f.) I fråga om inflytande på svensk rätt finns anledning att här kort återvända till frågan om rättsprövning. Införandet av rättsprövningslag föranleddes av att hade fällts av för brott mot artikel 6.1 i konven- tionen. Dessa avgöranden avsåg att det hade saknats möjlighet till domstolsprövning av vissa förvaltningsbeslut rörande civila rättig- heter och skyldigheter. Rättsprövningslagen hade till syfte att fånga upp de fall för vilka en rätt till ordinär domstolsprövning sak- nades och som annars endast kunde prövas genom resning. Lagen innebar att vissa förvaltningsbeslut av regeringen (alltså inte beslut om föreskrifter) kunde prövas av Regeringsrätten. Det- samma gällde inledningsvis vissa sådana beslut av förvaltnings- myndigheter men senare överfördes prövningen till kammarrätt i första instans. En förutsättning var att besluten innebar myndig- hetsutövning och att de avsåg sådana förhållanden som avses i 8 kap. 2 och 3 §§ regeringsformen. Rättsprövningen innebar att domstolen kunde upphäva men däremot inte ändra ett beslut. I syfte att modernisera rättsprövningen har det nu införts en ny rättsprövningslag: lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Reformen innebär att det endast är regeringsbeslut som kan rättsprövas. Tilllämpningsområdet för rättsprövningen kopplas till begreppet civila rättigheter och skyldigheter – i den mening som avses i artikel 6.1 i – i stället för till 8 kap. 2 och 3 §§. kvarstår den begränsningen att domstolen endast kan upphäva, men inte ändra, regeringens beslut. När det gäller de beslut från förvaltningsmyndigheter som omfattades av rättsprövningslag ska dessa numera i stället överklagas på vanligt sätt i allmän förvaltningsdomstol och därmed kunna bli föremål för en fullständig överprövning. Till skillnad från har domstolarna nu således även möjlighet att ändra ett sådant beslut. Detta åstadkoms genom att det i förvaltningslagen (1986:223) anges att beslut som har fattats av andra myndigheter än regeringen och som innefattar en prövning av den enskildes civila rättigheter och skyldigheter i den mening som avses Europa- konventionen kan överklagas, även om det i en annan föreskrift finns ett överklagandeförbud, se den nya lydelsen av 3 och 22 a §§ förvaltningslagen. Det kan anmärkas att lagprövning indirekt kan förekomma i samband med rättsprövning om frågan om ett beslut strider mot någon rättsregel t.ex. gäller huruvida en lag, som beslutet grundar sig på, strider mot grundlag. Lagprövning och EG-rättens företräde Inför det svenska EU-medlemskapet diskuterades frågan om och hur EG-rättens ställning till nationell rätt borde komma till uttryck i regeringsformen. Inom ramen för den diskussionen avhandlades även frågeställningen om det konstitutionella stödet för svenska domstolar att vid en konflikt låta EG-rätten ha företräde framför en svensk nationell rättsregel. inför EG uttryckte tveksamhet om lag- prövningsbestämmelsen i 11 kap. 14 § regeringsformen var möjlig att tillämpa för att ge EG-rätten företräde (SOU 1993:14). Frågan var dels om uppenbarhetskravet var förenligt med principen om EG-rättens företräde, dels om EG-rätten kunde anses vara en sådan annan överordnad författning som avsågs i 11 kap. 14 §. Enligt utredningen stod det klart att regeringsformen borde ändras så att domstolar och rättstillämpande myndigheter gavs befogenhet att fullt ut respektera företrädesprincipen. Det skulle kunna ske genom ändringar i eller tillägg till lagprövningsregeln. Utredning ansåg dock att tillräckligt utrymme för principen om EG-rättens företräde gavs genom en av utredningen föreslagen allmän bestäm- melse i 1 kap. regeringsformen om medlemskapet och dess följder (i debatten myntades om denna beteckningen plattläggningspara- grafen). Någon ytterligare grundlagsändring behövde inte ske till följd av företrädesprincipen. Utredningen föreslog således ingen ändring av 11 kap. 14 §. I departementspromemorian Våra grundlagar och EU (Ds 1993:36) presenterades olika alternativ till utredningens förslag, bland annat i lagprövningsfrågan. För att klara EG-rättens krav skulle det, enligt promemorian, behöva framgå av 11 kap. 14 § att uppenbarhetskravet endast gällde vid helt internrättsliga norm- kollisioner, däremot inte vid en konflikt med EG-rätten. I ett av departementets alternativa förslag skrevs därför in att uppenbar- hetskravet inte skulle avse EG-rättsliga regler. 1993/94:114 gjordes bedömningen att det inte fanns anledning att införa den av utredningen förordade allmänna bestämmelsen i 1 kap. regeringsformen om medlemskapet. Ett sådant stadgande riskerade att begränsa handlingsfrihet under det framtida samarbetet. Regeringen föreslog inte heller något tillägg i 11 kap. 14 § regeringsformen rörande uppenbarhets- rekvisitet. Regeringen påpekade här – bland annat med anledning av att saken hade påtalats av flera remissinstanser – att något hierar- kiskt förhållande inte rådde mellan svensk lag och EG-rättsakter. Från svensk synpunkt hämtade EG-rätten sin rättsverkan ute- slutande ur det förhållandet att hade avstått viss norm- givningsmakt genom att i lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen överlåta den till EG. Vid ett medlemskap hade således svenska domstolar och myn- digheter enligt det förhärskande EG-rättsliga synsättet att vid lag- konflikt sätta en svensk regel som strider mot EG-rätten åt sidan eftersom den regeln hade beslutats av instans som – inte längre – var behörig normgivare. Det stod således klart, även utan ett tillägg till 11 kap. 14 §, att EG-rätten kunde ges det företräde i förhållande till nationell rätt som den ansågs ha. Någon ändring av 11 kap. 14 § föreslogs därför inte. I det här sammanhanget finns anledning att nämna att EG-dom- stolen har utvecklat egna skyddsbestämmelser på området för fri- och rättigheter. Domstolens praxis innebär, i stora drag, att den på en rad områden betraktar och medlems- staternas gemensamma konstitutionella traditioner som allmänna principer inom EG-rätten (ett synsätt som kommer till uttryck i artikel F.2 i det s.k. ).TPF3FPT praxis på området är en del av EG:s rättsord- ning. Liksom övriga delar av EG-rätten har dessa avgöranden före- träde framför nationell rätt, även t.ex. framför grundlagsbestäm- melser om skydd för fri- och rättigheter. Svenska domstolar och myndigheter har således en skyldighet att låta denna praxis få genomslag när de tillämpar EG-rätten, t.ex. vid bedömningen av om en nationell svensk föreskrift står i strid med en EG-rättslig bestämmelse. Det innebär att – i den mån fri- och rättigheter är tillämpliga inom EG-rätten – svenska myndigheter ska ge bestämmelserna företräde framför svenska nationella föreskrifter utan att motstridigheten är uppenbar. Avslutningsvis bör nämnas att det i anlagts det synsättet att överlåtelsen av normgivningsmakt till EU inte omfattar grund- läggande konstitutionella principer här i landet (se bet. 1993/94:KU21 s. 28 f., jfr prop. 2001/02:72 s. 32 f. och första meningen i 10 kap. 5 § första stycket regeringsformen). 3.3Normprövning i senare domstolspraxis 3.3.1Allmänt om tillämpningen av 11 kap. 14 § regeringsformen De rättsfallsöversikter som har gjorts av domstolarnas norm- prövning före och efter införandet av 11 kap. 14 § regeringsformen får sägas visa att den direkta betydelsen av normprövningsinstitutet har varit relativt marginell, om man ser till antalet fall där före- skrifter underkänts med stöd av paragrafen. 1970-talets motiv- uttalanden av innebörden att lagprövningen inte skulle vara ett normalt inslag i rättssystemet utan endast ett skydd för med- borgarna i exceptionella situationer återspeglas i praxis. Det torde inte råda någon tvekan om att den återhållsamhet som 3TP PT Noteras kan att det i förslaget till ett konstituerande fördrag för EU stadgas att EU som organisation ska söka anslutning till , se artikel I–7. grundlagstiftarens har avsett, och som framgår av uppenbarhets- kravet i bestämmelsen, har haft inverkan. Noterbart är också att normprövning tycks ha varit oftast förekommande i frågor rörande föreskrifter beslutade av förvaltningsmyndigheter eller kommuner, således områden där kravet på uppenbarhet inte gäller. Det är dock inte uteslutet att andra faktorer har haft betydelse, t.ex. lagpröv- ningsinstitutets preventiva verkan och den förhandsgranskning som utförs av Lagrådet. Någon sådan kartläggning av saken har dock inte gjorts. Det är tydligt att en effekt av europa- rättens inverkan på det svenska rättssystemet är att norm- prövningsfrågorna ökar i betydelse. Det gäller särskilt efter till- trädet till EU och inkorporeringen av . Norm- prövning i vidsträckt mening har härigenom blivit ett mer vanligt inslag i domstolarnas verksamhet. och förekom avgöranden från de högsta dömande instanserna rörande normprövning av materiella och formella frågor liksom prövning i kompetensfrågor. I relativt få fall resulterade prövningen i att en föreskift sattes åt sidan med stöd av grundlagsparagrafen.TPF4FPT Här kan bland annat nämnas Regeringsrättens avgörande i RÅ 1982 1:74 genom vilket domstolen konstaterade att en ändring av kommunalskattelagen stred mot förbud om retroaktiv skattelag i 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen. I två mål fann Regeringsrätten skäl att åsidosätta regeringsförordningar som ansågs strida mot lag, se RÅ 1993:10 (ang. avgifter vid s.k. bered- skapslagring vid olja och kol) samt RÅ 1993:79 (fastställande av vissa statliga avgifter). Ett av de rättsfall från som förtjänar att noteras, även om det inte innebar att lag sattes åsido, är NJA 1989 s. 131. kom där i ett brottmål fram till att ett regeringsbeslut enligt utlänningslagen om s.k. kommunarrest inte medförde ett frihetsberövande i den mening som avses i 2 kap. 9 § regeringsformen och att den däri angivna rätten till domstols- prövning därmed inte hade överträtts. Frågan prövades efter en 4TP PT För en omfattande genomgång av praxis på området se , Svensk statsrätt, 2006, s. 198 f. Se även t.ex. , Normprövning i nyare rättspraxis i Förvaltningsrättslig tidskrift, 1988, s. 121 f. Vidare kan nämnas undersökningar av , Regeringsformen: positiv rätt eller redskap för rättshaverister? och , Rättighetsskyddet i praktiken – skydd på papperet eller verkligt genomslag?, båda införda i och (red. ), Konstitutionell demokrati, 2004, s. 42 f. resp. 172 f. En studie av avgöranden på skatteområdet finns i , Författningsprövning i skatterätten, 2006. analog tillämpning av regeringsformens bestämmelser och med beaktande av förpliktelser enligt . Rättsfallet avsåg främst förenligheten av regeringens beslut med regeringsformen. I målet tycks dock även frågan om grundlags- enligheten av den aktuella regleringen i utlänningslagen som sådan ha aktualiserats. I en skiljaktig mening framhöll ett justitieråd att regleringen i utlänningslagen här ligger nära gränsen för vad som med grundlagens synsätt kan anses godtagbart.TPF5FPT Från det senaste årtiondet finns anledning att t.ex. beröra avgörandet i NJA 1996 s. 370 som rörde en förordning som innebar att rätten till reglering av fisket i älv överläts till Finsk- svenska gränsälvskommissionen. Förordningen ansågs av ha tillkommit i strid med bestämmelsen i 10 kap. 5 § regeringsformen om överlåtelse av beslutanderätt. Det ansågs att stadgad ordning för överlåtelse hade blivit i väsentligt hänseende åsidosatt och att felet framstod som uppenbart. Med tillämpning av 11 kap. 14 § kunde därför en föreskrift som gränsälvskommis- sionen hade meddelat med stöd av överlåtelsen inte tillämpas i målet. Ett omtalat hovrättsavgörande är en dom från Hovrätten för (RH 1997:47) genom vilken dom- stolen på materiella grunder förklarade att lagen (1947:164) om förbud mot politiska uniformer utgjorde en otillåten begränsning av yttrandefriheten (jfr 2 kap. 12 § andra stycket regeringsformen). Den åtalade frikändes eftersom lagen förklarades vara grundlags- stridig enligt 11 kap. 14 § regeringsformen. Lagen kom senare att upphävas (SFS 2002:333). Av särskilt intresse i det här sammanhanget är de rättsfall där den närmare innebörden av lagprövningsrätten berörs. I rättsfallen RÅ 1980 2:69 och NJA 1981 s. 1 aktualiseras genom innehållet i skiljaktiga meningar från enskilda ledamöter olika tänkbara tolk- ningar av uppenbarhetskravet i konkreta tilllämpningssituationer. De skiljaktiga meningarna ger uttryck för olika ståndpunkter i frågan om den metod som domaren ska använda vid tillämpningen av uppenbarhetskravet. I praxis utveck- lades inte den här frågeställningen närmare av domstolarna. 5TP PT Domstolens slutsatser i kommunarrestfrågan bekräftades senare i NJA 1990 s. 636. 3.3.2Grundlagskonform tillämpning vid partiell grundlagsstridighet Ett viktigt inslag i domstolspraxis är vissa avgö- randen från som rör föreskrifters s.k. partiella oförenlighet med grundlagen. har här varit, något förenklat, hur domstolen ska förfara när en del av en bestämmelse är grundlagsstridig eller om dess tillämpning till viss del skulle få konsekvenser som är oförenliga med grundlagen. I NJA 2000 s. 132 rörde målet tillämpningen av en övergångsbestäm- melse till en ändring i skattebetalningslagen (1997:483). Ändringen föreskrev att nya regler om s.k. ställföreträdaransvar skulle tillämpas även på skatter som hade förfallit före lagändringens ikraftträdande. fann att en tillämpning av de nya reglerna i enskilda fall kunde strida mot retroaktivitetsförbudet i 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen. Detta fick dock inte tas till intäkt för att bestämmelserna aldrig skulle kunna tillämpas med retroaktiv verkan. I den aktuella situationen innebar retroaktivitetsförbudet emellertid att de nya reglerna om betalningsskyldighet under vissa förutsättningar inte kunde tillämpas i förhållande till ställföre- trädaren i målet. Det gällde de skatter och avgifter som hade för- fallit före lagändringen i den mån en sådan tillämpning skulle leda till ett för honom mera oförmånligt resultat än som skulle ha blivit fallet om tidigare gällande lagbestämmelser hade tillämpats. tillade att den begränsning av lagprövningsrätten som hade kommit till uttryck i 11 kap. 14 § andra meningen regerings- formen inte hindrar att [..] i övergångsbestämmelserna åsidosätts i denna utsträckning. Avgörandet kom att få betydelse i senare mål rörande tillämp- ning av i lag meddelade straffsanktioner vid överträdelser av myndighetsföreskrifter, s.k. blankettstraffstadganden. När ett sådant stadgande innehåller fängelse i straffskalan blir frågan konstitutionellt komplicerad. Det har ansetts oklart i vilken utsträckning 8 kap. 7 § andra stycket regeringsformen ger möjlig- het att sanktionera inte bara regeringsföreskrifter utan också myn- dighetsföreskrifter med fängelse. Principen är nämligen att straff- bestämmelser som kan innebära frihetsberövanden ska beslutas genom lag (se 2 kap. 8 § och 12 § andra stycket). I rättsfallet NJA 2005 s. 33 prövades frågan om brottsofferfond- avgift – vilken endast kan tas ut om den tilltalade döms för ett brott där fängelse ingår i straffskalan – kunde ådömas för brott mot 38 § första stycket 5 skogsvårdslagen (1979:429) och Skogstyrel- sens föreskrifter till 14 § skogsvårdsförordningen. I bestämmelsen i skogsvårdslagen ingick fängelse i straffskalan. Efter en genomgång av de berörda bestämmelserna i regerings- formens 2 och 8 kap. konstaterade att det inte bara var föreskrifter om verkställighet av straff som utgjorde bestämmelser om begränsning av den grundlagsskyddade rörelse- friheten, utan straffbestämmelsen i sig (här i skogsvårdslagen) är en föreskift om sådan begränsning. Också beskrivningen av den straff- belagda gärningen (här i föreskrifter) ingick i prin- cip i det som skulle lagregleras. ansåg att regeringsformen inte tillåter att förvaltningsmyndigheter och kom- muner fyller ut blankettstadganden med fängelse i straffskalan på ett sådant sätt att den gärning som därigenom straffbeläggs anges, helt eller i det väsentliga, i deras föreskrifter. Frågan var emellertid vilken effekt detta konstaterande hade i det aktuella målet. Det framstod, enligt , inte utan vidare givet att lagprövningsbestämmelsen skulle tillämpas. Bestämmelsen i skogsvårdslagen var inte helt oförenlig med 8 kap. 7 § andra stycket regeringsformen, eftersom fängelse får ingå i straffskalan för blankettstadganden vilkas innehåll fylls ut av regeringen. Inte heller var bestämmelsen i skogsvårdslagen grund- lagsstridig om den fylls ut av myndighetsföreskrifter så länge sank- tionen stannar vid ett bötesstraff. framhöll att bestämmelsen var endast partiellt oförenlig med grundlagen. redogjorde därefter för reglerna om lag- prövning i 11 kap. 14 § regeringsformen och noterade att dessa tog sikte på två situationer. I fråga om partiell icke-tillämpning av en delvis grundlagstridig lagbestämmelse ansåg att detta kunde ses som en parallell till en grundlagskonform tolkning av en lagbestämmelse som delvis står i strid med en grundlagsregel. Det noterades att motsvarande betraktelsesätt fanns när det gällde förenligheten av svenska lagbestämmelser med Europakonven- tionen (jfr bet. 1993/94:KU24 s. 17) och EG-rätten. ställde frågan om en i målet avsedd grund- lagskonform tillämpning av en föreskrift utgjorde ett fall av lag- prövning enligt 11 kap. 14 § regeringsformen. Det konstaterades att en situation av detta slag hade förelegat i rättfallet NJA 2000 s. 132 (se ovan). Av avgörandet i det målet kunde, menade domstolen i förevarande mål, utläsas att i det rättsfallet uttalade sig för en grundlagskonform tillämpning av en lagregel som ansågs vara partiellt grundlagsstridig, nämligen när den i det konkreta fallet där den skulle tillämpas inte var förenlig med retro- aktivitetsförbudet. Den avslutande hänvisningen i NJA 2000 s. 132 till 11 kap. 14 § regeringsformen borde förstås så att det var fråga om något annat än en lagprövning enligt den paragrafen. Denna paragraf reglerar, enligt i NJA 2005 s. 33, alltså inte exklusivt hur rättstillämparen ska förfara vid konflikter mellan normer på olika nivåer. fann rättsfall mot den här bak- grunden att det inte kunde anses förenligt med regeringsformen att tillämpa 38 § skogsvårdslagen på ett sådant sätt att fängelse ådöms för ett åsidosättande av en av meddelad föreskrift. I det föreliggande fallet kunde därför fängelse inte anses ingå i straff- skalan och den tilltalade därmed inte åläggas att utge avgift till brottsofferfonden. I senare avgöranden har i princip bekräftat detta rättsläge i fråga om blankettstraffstadganden, se NJA 2006 s. 293 I och II. Det har i den juridiska doktrinen riktats kritik mot för att den rättsfall faktiskt har utfört lag- prövning utan att vilja erkänna detta.TPF6FPT I en artikel av expert- gruppens ordförande, som deltog avgörande, framhöll denne att det naturligtvis kunde sägas att i NJA 2005 s. 33 ägnade sig åt en form av lagprövning genom att låta grundlagsregleringen i viss mån sätta reglerna på lägre nivå ur spel.TPF7FPT Han anförde vidare följande. Poängen med både rättsfall och är enligt min mening att det inte var fråga om den lagprövningssituation som regleras i 11 kap. 14 § RF utan om en annan (oreglerad) situation. Åtminstone för min egen del har jag svårt att förstå HD:s formulering i NJA 2000 s. 132 – att den begränsning av lagprövningsrätten som har kommit till uttryck i 11 kap. 14 § andra meningen regeringsformen hindrar inte att den aktuella övergångsbestämmelsen åsidosätts i denna utsträck- ning – på annat sätt än att HD inte tilllämpade den grundlags- bestämmelsen (med dess uppenbarhetsrekvisit) utan ansåg att retro- aktivitetsförbudet skulle slå igenom genom en partiell icke-tillämpning av en delvis grundlagsstridig bestämmelse. Hade det varit fråga om att