sou · GVB350 · 2008-01-01 00:00:00 — Med ett estetiskt per- spektiv avses en mångfald av olika konst- och kulturformer, uttryck, stilar och genrer medan man med ett antropologiskt per- spektiv avser en mångfald av idéer, åsikter och perspektiv. har det dock blivit allt vanligare att man med kulturell mångfald avser etnisk mångfald och en mångfald av kulturer utifrån ett antropologiskt synsätt. Begreppet har även i de flesta västländer inklusive under starkt förknippats med etnicitet, och då i synnerhet med begrepp som invandrare, nya svenskar med mera och de traditionella kulturella former som dessa har fört med sig till från sina respektive födelse- länder (Ronström 2004). Även i officiella dokument, som i till exempel Integrationspolitiska kommitténs slutbetänkande , framtiden och mångfalden (SOU 1996:55), talas om kulturell mångfald i termer av etnicitet och kultur. , framtiden och mångfalden – från invandrarpolitik till integrationspolitik utgår regeringen ifrån att etnisk och kulturell mångfald är begrepp som innefattar språklig och religiös mångfald, att etniskt och kulturellt är begrepp vars innebörd överlappar varandra samt att de ofta, men inte alltid, kan användas som synonymer (prop. 1997/98:16, kap.5). Ursprungligen bygger begreppet på en liberal tanketradition avseende att en mångfald av idéer, åsikter, perspektiv och stilar ska finnas företrädda i samhället, vilka enligt ett liberalt synsätt främjar individers möjligheter och valfrihet (Pripp, Plisch & Printz 2004). Det talas också om kulturell mångfald som parallella förhållningssätt. Med detta avses exempelvis att estetiska uttrycks- former kan ses som frikopplade från utövares ursprung, att utövare kan representera olika grupper och traditioner om de så önskar, samt att man bör tolka och behandla kulturella uttryck som bland- former (kreolisering, hybrider) skapade i en unik samtida lokal kontext, ofta utifrån globala influenser. I detta betänkande syftar begreppet kulturell mångfald på att olika erfarenheter, utgångspunkter, förhållningssätt, perspektiv, berättelser och åsikter finns företrädda i samhället , att dessa bland annat beror av människors olika bakgrunder, kön, sexuella läggningar, geografiska positioner, funktionalitet, etcetera, och att de, i möjligaste mån, bör beaktas och ges möjlighet att påverka och få genomslagskraft i samtliga delar av den offentligt finansierade kultur- och utbildningssektorns olika verksamheter. Begreppet mångkultur är ett begrepp som har fått utstå en hel del kritik, inte minst i samband med diskussionerna inför, under och efter Mångkulturåret. Begreppet är problematiskt på flera sätt, kanske särskilt när det används för att särskilja och göra jämförelser mellan olika avgränsbara och åtskiljbara kulturer. Enligt Pripp, Plisch & Printz (2004) fokuserar mångkulturbegreppet på olika gruppers kulturer, vilket därmed också riskerar att göra enskilda individer till kulturbärare. Ett sådant synsätt, som bygger på ett traditionellt antropologiskt kulturbegrepp där individer ses som bärare av avgränsbara kulturer, riskerar att bli homogeni- serande och istället för likheter snarare betona skillnader mellan olika kulturer. Mångkultur har även i vardagligt tal allt oftare kommit att förknippas med många grupper med var sin kultur som lever sida vid sida i ett samhälle (, 2000, sidan 35). Verkligheten ser snarare ut så att grupper ofta överlappar varandra som många människor rör sig både inom, mellan och över nationella och subnationella gränser och lever i trans- nationella och diasporiska gemenskaper som svårligen låter sig kategoriseras eller kulturaliseras. Ett annat problem är att begreppet mångkultur främst används för att tala om olika minoritetsgrupper i samhället och mer sällan för att inkludera majoritetsbefolkningen. Det mångkulturella samhället har kommit att bli synonymt med immigranter och immigrantättlingar, det vill säga i första hand med människor med ursprung utanför västvärlden som i dagligt tal kategoriseras som invandrare. Forskaren (1994) är ett namn som ofta återkommit i diskussionen under . Han talar om behovet av lika erkännande av de olika identiteter som vi människor har. Han menar att utvecklingen av det moderna identitetsbegreppet betonar den unika identiteten hos en enskild individ eller grupp och deras olikhet gentemot alla andra som ideologin fördömer all form av diskriminering och ett andra klassens med- borgarskap. Han menar dock att denna tanke till övervägande del har förblivit ett ideal som har ignorerats, skylts över eller inför- livats med en dominerande majoritetsidentitet och kan jämföras med en politik som betonar ett identiskt paket av fri- och rättig- heter som överallt ska vara detsamma. En sådan politik före- språkar, enligt , icke-diskriminering som är helt blind för hur medborgarna skiljer sig från varandra, medan en politik som på allvar tar hänsyn till människors identiteter och positioner omdefi- nierar icke-diskrimineringen så att de skillnader som finns bildar grund för en särbehandling (1994, sidorna 47ff). Denna dubbla strategi, att på en gång se människor som individer och inte vilja låsa fast människor vid en fast identitet och uppmärksamma att vissa grupper diskrimineras kan på ett sätt sägas vara grunden för hur samordnaren har velat arbeta . 1.9.4Interkultur och interkulturell dialog Begreppen interkultur och interkulturell har förts fram som alternativa synsätt till begreppet mångkultur. Med inter- kultur och interkulturell avses möten mellan individer med olika kulturell bakgrund, snarare än mellan olika kulturer. Begreppet tar därmed intryck av den kritik som framförts mot begreppet mångkultur på så sätt att den tydligt pekar på problemet med att se kulturer som avgränsbara från varandra. Begreppen interkultur och interkulturell har använts regleringsbrev. har till exempel som ett av sina övergripande mål att internationellt och interkulturellt utbyte och samarbete skall öka och integreras i Statens kulturråds verksamhet (Statens kulturråds regleringsbrev ). Europeiska kommissionen har beslutat att utse till det Europeiska året för interkulturell dialog. Syftet med året är att främja en interkulturell dialog som en process i vilken olika identiteter och trosuppfattningar samverkar. En samordnare med ansvar att koordinera arbetet har utsetts i varje medlemsstat. Många av de aktörer som samordnaren träffat under Mång- är tydliga anhängare av begreppet interkultur, snarare än mångkultur. För många aktörer, liksom för samord- naren, fångar interkultur på ett bättre sätt upp det möte mellan människor som man tycker att Mångkulturåret handlade om, och bär inte med sig de problematiska aspekter av begreppet mång- kultur som nämnts ovan. Det finns en rad olika incitament och drivkrafter bakom arbetet med mångfaldsfrågor. Ett är rättviseperspektivet som innebär att människor ur alla samhällskategorier bör ges lika möjligheter att utveckla och uttrycka sina kunskaper, färdigheter och erfarenheter, oavsett vilken social eller kulturell bakgrund de har. Ett annat perspektiv är nyttoaspekten som betonar hur mångfald är till nytta för och skapar ökad effektivitet. Förespråkarna för detta perspektiv menar att anställda med olika bakgrunder genom sina sociala och kulturella erfarenheter kan tillföra en organisation ökade kunskaper (däribland språkkunskaper) och ökad ekonomisk lönsamhet som kan innebära särskilda fördelar gentemot organisationer som inte tillvaratar samhällets mångfald. En tredje aspekt är den så kallade perspektiv- eller horisont- aspekten (2000). Företrädarna för detta perspektiv menar att det bland människor som tillhör samma marginaliserade befolk- ningskategori finns en mångfald av olika åsikter och motstridiga intressen. Det som förenar dessa personer är det perspektiv som utgår ifrån ett gemensamt sätt att se på den sociala verkligheten utifrån deras positioner i samhället. Perspektivet ligger nära det förhållningssätt som bygger på att olika befolkningskategorier bör finnas representerade i viktiga samhälleliga organisationer och institutioner, däribland inom kultursektorn. Samordnaren har mött alla dessa motiveringar till varför man valt att arbeta för ökad etnisk och kulturell mångfald på en kulturinstitution. Ofta finns flera olika motiveringar hos samma man valt att arbeta för en ökad mångfald. ekonomiska vårproposition (prop 2006/07:100) förstärktes kulturbudgeten med som särskilt var avsedda att främja och stärka den kulturella mångfalden inom kultursektorn. Också behovet av en ökad internationalisering fram- hölls av kulturminister , som poängterade att medlen skulle användas bland annat i byggandet av nationella och internationella nätverk. kommer också en ny kommitté att påbörja sitt arbete med att se över hela den svenska kulturpolitiken för att uppdatera den till dagens samhälle. Också i förberedelserna för detta arbete har regeringen tydligt visat att mångfalden inom kultursektorn är högt prioriterad. Vid Mångkulturårets avslutnings- seminarium betonade statsrådet att kravet på ett större mått av mångfald är en av de viktigaste delarna som den nya utredningen har att ta hänsyn till. En illusion av förändring Om mångfalds- och integrationsdiskursens framväxt har alltid varit ett invandringsland och samhället har alltid präglats av mångfald avseende livsstilar. Den ganska utbredda före- ställningen att invandringen är ett modernt fenomen och att varit ett homogent land är alltså felaktig. Två fenomen är däremot moderna – för det första har en omfat- tande invandring kommit att förändra samhällets sammansättning, för det andra har medvetenheten ökat om att invandringens effekter behöver hanteras genom politiken. Två frå- geställningar har, i varierande grad, varit i fokus för politiken : 1)Hur skapar vi ett jämlikt och rättvist samhälle för alla invånare oavsett födelseland, hår- eller hudfärg? 2)Hur skapar vi sammanhållning och delaktighet i ett samhälle präglat av mångfald? Svaren på frågorna har varierat genom tiderna, men en historisk återblick på hur mångfalds- och integrationsfrågan har hanterats politiskt visar att ett vi-och-de-tänkande alltid varit levande, även om retoriken har klätts i nya ord med jämna mellanrum. I statliga utredningar och motioner syns tydligt hur politiken alltid har haft som intention att hantera situationen för de andra. Det har alltid funnits föreställningar om den normala svenska medborgaren som de avvikande ska efterlikna ekonomiskt, socialt eller levnadsmässigt för att inte vara de, segregerade eller utanför. De ska bli vi De första officiella beskrivningarna av som ett invandrar- land och mångfaldssamhälle dök upp i offentliga dokument . I motioner började riksdagsmännen beröra frågor som rörde invandringen och de invandrades situation (SOU 1996:55, sidan 26). Det dröjde däremot ytterligare ett årtionde innan det formulerades en samlad politik för att hantera ett mångfalds- samhälle. dominerades invandringen av arbets- kraftsinvandrare som skulle tillgodose efterfrågan i den expan- derande svenska industrin. Ungefär byggdes den svenska välfärdsmodellen ut, för att tillgodose invånarnas sociala behov. Syftet med utbyggnaden av den generella välfärdspolitiken var att utjämna olikheter i ekonomiska och sociala villkor. Under välfärdssamhällets expandering genomfördes inga sär- skilda åtgärder för de invandrade, men dessa uppfattades som annorlunda. När det gällde rättigheterna var utländska medborgare med rätt att bosätta sig i landet i princip jämställda med de svenska medborgarna. Samma sak gällde skyldigheterna, det ställdes samma krav på svenska som utländska medborgare. Det enda undantaget var plikten att göra militärtjänstgöring. Med vissa undantag var politiken och åtgärderna med andra ord desamma för alla som bodde och verkade i . Samma skyldigheter och rättigheter innebar däremot inte att det inte gjordes någon skillnad mellan de som hade invandrat och de infödda. De som hade invandrat sågs som främmande, och som temporära, element i det svenska samhället. Svenskar var de som ansågs dela en nationell kultur och de som hade invand- rat förväntades överta svenska värderingar och sedvänjor. De skulle anpassa sig till den rådande föreställningen om svenskhet och därmed assimileras in i det svenska samhället. Idén om assimi- lation innebär att de som uppfattas som avvikande från förväntas göra avkall på sin särart genom att överta majoritets- samhällets värderingar, seder och vanor. Det kan vara värt att bära i minnet att förväntningarna om att de invandrade skulle assimileras hade sin utgångspunkt i goda inten- tioner eftersom syftet var att förbättra de invandrades sociala status genom att göra dem mer jämlika majoritetsbefolkningen. Dessvärre är det så att även om intentionerna med assimilation är goda leder assimileringssträvandena i regel till att personligheten hos de som förväntas assimileras direkt eller indirekt nedvärderas. De personer som ställs inför krav på assimilering hanterar tro- ligtvis detta genom i huvudsak tre strategier. Den första strategin kan tänkas vara att tona ner sin föreställda annorlundahet. Denna process kan vara både påtvingad och frivillig. För vissa individer är det dock omöjligt att välja assimilering, eftersom deras utseende skiljer ut dem från majoriteten. En andra strategi kan vara att mot- sätta sig assimilering genom att skapa distinkta subgrupper till- sammans med andra individer som upplevs/uppfattas/anses avvika från . Dessa subgrupper skapar och upprätthåller en egen gruppidentitet. Denna gruppidentitet kan användas för att på poli- tisk väg förhandla till sig en begränsad autonomi, exempelvis i reli- giösa, språkliga eller lokalpolitiska frågor. Det tredje huvudalterna- tivet kan vara separation, vilket innebär att man skapar, mer eller mindre, självförsörjande enklaver med andra gelikar. De behöver inte bli som vi handlade samhällsdebatten mer och mer om att det behövdes särskilda sociala åtgärder från statens sida för de som uppfattades som annorlunda – det vill säga de invandrade eller andra språkliga och kulturella minoriteter (SOU 1996:55, sidan 27). Erfarenheterna visade att den generella politiken var otillräcklig för att skapa jämlika levnadsvillkor mellan de som hade invandrat och de infödda. började ett antal sär- åtgärder riktade mot invandrade växa fram. Svenska för invandrare (sfi), som startades , var den första statliga åtgärden riktad till invandrade. Kort därefter följde inrättandet av de första invandrar- byråerna samt verksamheter som till exempel syftade till att ge skriftlig information om på olika språk eller tolkservice. En särskild politik för invandrade och språkliga, religiösa och kultu- rella minoriteter började ta form. De skulle inte längre bli som vi, de skulle fortsätta vara de. Den dåvarande regeringen tillsatte en särskild invandrarutred- ning som fick till uppgift att kartlägga invandrade och minoriteters situation samt föreslå åtgärder för att skapa jämlikhet i samhället. I slutbetänkande Invandrarna och minoriteterna (SOU 1974:69) formulerades de riktlinjer som senare kom att ligga till grund för regeringens proposition Riktlinjer för invandrar- och minoritetspolitiken (Prop. Den särskilda invandrar- och minoritetspolitiken kläddes i tre honnörsord: Jämlikhet, frihet och samverkan. Jämlikhetsmålet tog sikte på att ge dem som invandrat till reella förutsättningar för att kunna bevara och utveckla sitt språk och sina traditioner. Valfrihetsmålet innebar att de språkliga minoriteterna, det vill säga alla grupper i med ett annat språk än svenska som modersmål i landet skulle ges möj- lighet att själva välja i vilken utsträckning de ville behålla och utveckla sin ursprungliga språkliga och kulturella identitet. Sam- verkansmålet handlade om ömsesidig tolerans mellan de olika invandrargrupperna och den infödda befolkningen. Invandrar- och minoritetspolitiken föddes som ett nytt politikområde för att hantera det annorlunda som inte uppfattades som det normala. Det bör dock uppmärksammas att utgick från att invandrargrupper skulle ses som minoritetsgrupper i : Eftersom de grupper som kan betraktas som etablerade minoriteter (t.ex. judar och ester) ursprungligen är invandrargrupper behandlar IU i detta betänkande invandrar- och minoritetsfrågor som delar av ett och samma problemområde. (SOU 1974:69 sidorna 93–94) I och med skapandet av invandrarpolitiken övergav assimilationstanken till förmån för ett kulturrelativistiskt och mångkulturalistiskt synsätt. För att kompensera för den generella politikens tillkortakommanden skulle särskilda åtgärder riktas till utrikes födda och deras barn. utveckling till att bli ett mångkulturellt land skulle främjas genom att kulturella och språk- liga grupper aktivt skulle stödjas för att kunna bevara sina språkliga och kulturella yttringar. Staten föreslogs därmed få ett tydligt ansvar för fortlevnaden av de som uppfattades som distinkta kultu- rella grupper. De skulle stärkas i sitt annorlundaskap. I slutbetänkande förespråkades två olika typer av åtgärder för skapandet av det mångkulturella samhället. För det första skulle åtgärder riktas till personer som invandrat och behövde hjälp med att anpassa sig till det nya samhället. För det andra skulle staten vidta åtgärder för att möjliggöra för olika invandrargrupper och deras barn att kunna bevara sina ursprungliga språk och kulturella tradi- tioner i . Här handlade det alltså om ett permanent stöd som skulle riktas till människor med invandrarbakgrund i deras egen- skap av att vara språkliga, kulturella och etniska minoriteter. Genom särskilt ekonomiskt stöd till den frivilliga sektorn och sär- skilda språkliga åtgärder (möjlighet att läsa hemspråk) skulle staten aktivt främja fortlevanden av olika språk och kulturer som ansågs ha sitt ursprung i invandringsländerna. I båda fallen var det de invandrade och deras barn som utgjorde invandrarpolitikens mål- grupp. gjorde åter kritiska röster sig hörda i den offentliga samhällsdebatten. Den här gången handlade det om det så kallade valfrihetsmålet. Kritikerna lyfte fram att det fanns gränser för den kulturella valfriheten, att det fanns grundläggande värderingar i det svenska samhället som inte var förhandlingsbara. De får inte vara de på vår bekostnad. En ny utredning tillsattes med uppdrag att genomföra en översyn av principerna för både invandrings- och invandrarpoli- tiken. En av utredningens slutsatser i betänkandet var att val- frihetsmålet inte bör tolkas som att invandrade skulle ha möjlighet att bevara sina livsmönster och sin kultur oförändrade i , eftersom detta inte bedömdes som realistiskt. Istället var målsätt- ningen att tillförsäkra dem som invandrat möjlighet att behålla och utveckla andra modersmål än svenska och att med utgångspunkt i det egna kulturarvet bedriva kulturella aktiviteter på dessa språk. Gränserna för valfriheten och utrymmet för det kulturrelativistiska synsättet kom att bli snävare än vad som varit fallet tidigare. I slut- betänkandet skrevs till exempel följande om valfrihetens gränser: De etniska minoriteternas rättigheter är inskrivna i regerings- formen. Valfrihetsmålet får dock inte tolkas som ett godtagande av sådana värderingar som starkt avviker från den grundsyn som kommer till uttryck i vår lagstiftning rörande t.ex. jämställdhet mellan kvinnor och män eller barns rättigheter. (SOU 1984:58 sidan 367) Vi och de ska bli ett nytt vi handlade samhällsdebatten om huru- vida det skulle vara generella eller selektiva åtgärder. Kritiken handlade om att invandrarpolitiken i all välvilja hade bidragit till att peka ut invandrare som en grupp, med vissa särskilda karaktäris- tika. skuldbelades gruppen genom att en stor del av invandrarpolitiken handlade om vad som ofta betraktades som spe- cifika invandrarproblem. På detta sätt upprätthölls en diskrimine- rande världsbild präglad av ett vi-och-de-tänkande. Samhället hade segregerats genom uppdelningen i svenskar och invand- rare. En parlamentarisk kommitté tillsattes med uppdraget att göra en översyn av hela den svenska invandrarpolitiken och lämna förslag på genomgripande förändringar. I kommitténs betänkande SOU 1996:55 och regeringens efterföljande proposition 1997/98:16 kritiserades den tidigare politiken för att ha bidragit till att förknippa invandrarskapet med annorlundaskap. integrationspolitiken skulle därför säråtgärder för invandrade und- vikas, till förmån för en i huvudsak generell politik. Vikten av att inte skapa säråtgärder riktade enbart till invandrade personer har senast markerats av utredaren i hans slutbetän- kande SOU 2006:79 Integrationens svarta bok. Men dessvärre är flera av de förslag och rekommendationer Kamali lämnar i sitt slut- betänkande också säråtgärder som pekar ut en del av befolkningen som annorlunda. Den nya retoriken 1996 var att det var den generella politiken som skulle genomgå en förändring. Samhället skulle integreras med den samtida befolkningen. Två utgångspunkter ansågs motivera kursändringen. För det första har det svenska samhället som en följd av invandringen genomgått omfattande förändringar . Den etniska, kulturella och religiösa mångfalden är en bestående del av samhället, och den har skapat nya förut- sättningar och behov. För att på ett effektivt sätt kunna möta de behov som finns hos befolkningen måste även den generella politi- ken förändras. För det andra skulle integrationspolitiken vila på insikten om att människor som själva invandrat eller är barn till invandrade föräldrar inte utgör en homogen grupp, utan är indivi- der med olika bakgrunder och en mängd individuella egenskaper. En av grundbultarna i svensk integrationspolitik, som infördes i och med antagandet av den ovan nämnda propositionen 1997/98:16, är att den svenska befolkningen inte ska delas upp i svenskar – invandrare eftersom detta riskerar att öka segregationen och sprickorna i samhället. Säråtgärder baserade på invandrarskap ska inte förekomma eftersom den offentliga retoriken är att invandrade personer inte utgör en homogen grupp. Det görs också skillnad på minoriteter och personer med utländsk bakgrund. Minoritetspolitiken skapades för att hantera särskilda insat- ser, rättigheter och skyldigheter för de fem särskilda nationella minoriteterna: samer, tornedalingar, sverigefinnar, romer och judar (Faktablad Ju 06:24). Tillämpningen av integrationspolitiken visar dock att politiken till stora delar har bestått just av säråtgärder. sorteras människor in i facken svensk eller invandrare. Själva begreppet integration används, till skillnad från vad som var intentionen, som ett adjektiv för att beskriva huruvida invandrade personer har upp- nått ett visst tillstånd. Invandrade förväntas bli integrerade, vilket är det samma som assimilerade till en norm som uppfattas som den svenska. Begreppet segregation används för att beskriva situationen när invandrade personer inte bor eller socialiserar med personer som uppfattas som svenskar. Även under integrationspolitiken har problemen handlat om att den delen av befolkningen som definie- ras som invandrare inte är som den delen av befolkningen som definieras som svenskar. I propositionen bakom förslaget om integrationspolitiken före- slogs att flera termer skulle bytas ut, användandet av termen invandrare i lagstiftningen skulle ses över och begreppet mång- kultur bytas ut mot mångfald. Begreppet mångkultur ansågs ha bli- vit alltför belastat (Prop. 1997/98:16 sidan 1) och begreppet mångfald föreslogs istället då det ansågs vara ett mer generellt begrepp än mångkultur. I propositionen konstateras följande: Till följd av att begreppet mångkultur laddats med så många och olika innebörder har regeringen alltmer övergått till att istället tala om sam- hällets mångfald. Den mångfald som är relevant för bedömningar och förslag i denna proposition berör inte bara etnisk mångfald utan också kulturell, religiös och språklig. 1997/98:16 sidan 19)