sou · GVB352 · 2008-01-01 00:00:00 — I fall då det är en enskild som har sökt bistånd, bör uppgifter till grund för nämndens ställningstagande primärt inhämtas från denne. Om det är någon annan än den hjälpbehövande som påkallat bi- stånd, blir det oftast den hjälpbehövande eller dennes legala ställ- företrädare som kontaktas först med erbjudande om stöd eller hjälp. Vid avvisande besked kan någon ytterligare åtgärd som regel inte vidtas. förutsättningar att tala med barn När det gäller utredningar angående behovet av att ingripa till en underårigs skydd eller stöd måste nämnden kunna utreda ärendet oberoende av föräldrarnas samtycke. Detta gäller även i sådana fall när vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, ännu inte är aktuell. I enlighet härmed finns i vissa fall möjligheter för myndigheter inom och hälso- och sjukvården att utväxla information, oavsett om samtycke lämnats (14 kap. 2 § sjätte stycket sekretesslagen). Vid en utred- ning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd (en s.k. barnavårdsutredning) får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, enligt 11 kap. 2 § SoL också konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs (t.ex. med barnets familj, skola, daghem och fritidshem). Sådana kontakter får alltså tas utan vårdnadshavarnas samtycke. Härvid kan socialnämn- den också vid behov lämna ut annars sekretessbelagda uppgifter, om det är nödvändigt för att verksamheten skall kunna fullgöras (se 1 kap. 5 § sekretesslagen). Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet och skall inte göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet. skall bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast . Finns det särskilda skäl får socialnämnden besluta att förlänga utredningen . Den som berörs av en sådan utredning skall underrättas om att en ut- redning inleds. – Föräldrarnas (vårdnadshavarnas) inflytande över hur utredningen skall bedrivas påverkas t.ex. av om de själva gjort en ansökan eller om deras lämplighet som föräldrar är ifrågasatt (se , Nya sociallagarna, 19 uppl., 2006, s. 187). Av allmänna råd om handläggning och doku- mentation av ärenden som rör barn och unga (SOSFS 2006:12) framgår bl.a. att uppgifter till utredningen bör hämtas in på ett strukturerat sätt och utifrån kunskap och beprövad erfarenhet. Så- vitt gäller kontakten med ett barn som berörs av en utredning anges att handläggaren bör träffa barnet såväl enskilt som till- sammans med vårdnadshavaren för att, genom samtal eller observa- tioner, bilda sig en uppfattning om barnets situation. Om en ut- redning gäller flera barn i samma familj, bör barnen ges möjlighet att komma till tals var för sig så att de kan framföra sina uppfatt- ningar oberoende av varandra. I situationer då samtal med barnet inom ramen för en utredning anses vara av vikt för att barnets inställning skall kunna efterhöras förutsättningar att tala med barn uppstår ofta inte något problem så länge vårdnadshavaren sam- tycker till att samtal hålls. Möjligheten för socialnämnd att tala med ett barn i samband med en barnavårdsutredning enligt 11 kap. 2 § SoL är emellertid ytterst beroende av barnets egen inställning till samtal, förutsatt att barnet i stort sett förstår vad saken gäller och kan ta ställning till frågan. Barnets medgivande är då både en nöd- vändig och tillräcklig förutsättning. Detta betyder i sin tur att vårdnadshavarens samtycke till samtalen inte behöver inhämtas och att samtalen t.o.m. kan äga rum mot vårdnadshavarens vilja (SOU 2000:77 s. 167 ff., se även Ds 2002:13 s. 97, jfr i JT 2002–03 s. 343). Även JO har i ett beslut anfört att det finns mycket som talar för att kan tala med äldre barn utan vårdnadshavarens medgivande (JO:s beslut i dnr 1059-2003 och 4857-2003). Mer problematisk är situationen som uppstår om barnet inte har uppnått tillräcklig mognad för att lämna ett eget giltigt samtycke och barnets vårdnadshavare vägrar samtycke, trots att ett sådant samtal kanske framstår som sakligt befogat. Bestämmelsen i 11 kap. 2 § SoL kan nämligen inte anses innebära någon annan inskränk- ning i vårdnadshavarens bestämmanderätt när det gäller barnet än att socialnämnden får vända sig till utomstående för att inhämta uppgifter. har genom regleringen i LVU, som kan sägas komplettera regelverket för stöd och hjälp i frivilliga former i SoL, givits en möjlighet att gå in vid sidan av föräldrarna eller i föräld- rarnas ställe i vissa situationer. Ett beslut om vård med stöd av LVU innebär att föräldrarnas/vårdnadshavarnas bestämmanderätt begränsas. I JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 89 (beslut ) diskuterades huruvida det var möjligt att omhänderta ett barn enligt denna lagstiftning när syftet med ingripandet i första hand är att göra det möjligt att låta polis höra ett barn utan vårdnadshavarens samtycke. I beslutet uttalade JO bl.a. följande: Reglerna i LVU gör det möjligt att tvångsomhänderta unga personer i syfte att skydda dem för risker som antingen har sin grund i miss- förhållanden i hemmet eller i barnets eget beteende. Ett beslut om om- händertagande innebär bl.a. att socialnämnden, i den mån det behövs för att genomföra vården, bestämmer om barnets personliga förhållan- den (11 § fjärde stycket LVU). Det anses att denna regel ger social- nämnden rätt också att inställa ett omhändertaget barn till förhör och läkarundersökning i en brottsutredning. / / Den för rättsstaten ut- märkande ändamålsprincipen innebär att ett tvångsingripande mot en enskild får vidtas endast i det syfte som har föranlett den reglering förutsättningar att tala med barn som läggs till grund för ingripandet. Det får exempelvis inte före- komma att man beslutar att omhänderta ett barn med stöd av LVU en- bart i syfte att underlätta en brottsutredning. // Man kan således sammanfattningsvis konstatera att det i dagens läge i vissa fall inte är möjligt att få till stånd en medverkan från ett barns sida i en utredning avseende ett brott riktat mot barnet självt annat än om det är omhän- dertaget enligt LVU, men att lagliga förutsättningar för ett omhänder- tagande i dessa situationer inte alltid är för handen. finns lagstiftning som ger domstol möjlighet att förordna en särskild företrädare för ett barn i situationer då det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda fängelse har begåtts mot barnet. En förutsättning för ett sådant förordnande är att en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet eller att det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt. Den särskilde företrädaren skall, i stället för barnets vårdnads- havare, som ställföreträdare ta till vara barnets rätt under förunder- sökningen och i efterföljande rättegång (1 och 3 §§ lagen [1999:997] om särskild företrädare för barn). Företrädaren skall ta ställning till om och hur barnet skall komma till polisförhör och läkarunder- sökning i brottsutredande syfte. I uppdraget ligger bl.a. att samråda och samarbeta med socialnämnden. Företrädarens agerande skall helt styras av vad som kan anses vara barnets bästa. Utgångspunkten är dock enligt förarbetena att det ligger i barnets intresse att utred- ningsåtgärder kommer till stånd (prop. 1998/99:133 s. 43). Liksom när det gäller brottsutredande verksamhet kan det i en barnavårdsutredning finnas motstående intressen mellan vårdnads- havare och den underårige, vilket kan vara en avgörande faktor för vårdnadshavarens negativa inställning till att samtal mellan nämnd och barn äger rum. Slutsatsen är ändå att socialtjänstlagen inte ger stöd för socialnämnden att, mot vårdnadshavarens vilja, ha ett samtal med en underårig, om denne inte har nått en sådan mognad att det är tillräckligt med hans eller hennes samtycke (se det nämnda beslutet från , dnr 1059-2003 och 4857-2003). I det ovan refererade beslutet från JO anförs att det sagda inte innebär att socialnämnden helt saknar möjligheter att få till stånd ett samtal med barnet mot vårdnadshavarens vilja. Nämnden får nämligen i enlighet med LVU besluta om ett omhänder- tagande i avvaktan på rättslig prövning, bl.a. i fall då den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras om rättens beslut om vård förutsättningar att tala med barn avvaktas (t.ex. då föräldrarna eller den unge inte vill medverka vid utredning om den unges behov av vård). En ytterligare förutsätt- ning för ett sådant beslut är dock att det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av lagen (6 § LVU). Med hänsyn härtill kan socialnämnd inte få till stånd ett beslut om att tvångs- omhänderta barnet, om ändamålet med ett sådant beslut enbart är att socialnämnd skall ges möjlighet att tala med barnet. 5.3Vissa möjligheter att samtala med barnet utan vårdnadshavarens samtycke Även om bestämmelserna i socialtjänstlagen således karakteriseras av begränsningar när det gäller socialnämnds möjligheter att tala med ett barn mot vårdnadshavarens vilja finns – åtminstone i teorin – vissa andra möjligheter att få till stånd sådana samtal. Regleringen i LVU har berörts i föregående avsnitt. I det ovan berörda beslutet anförde Justitieombuds- mannen att det inte kan uteslutas att det kan uppstå en sådan akut situation som närmast är att betrakta som en nödsituation i vilken det kan anses försvarligt att hålla ett samtal med den unge utan vårdnadshavarens samtycke. I 11 kap. FB finns regler om god man och förvaltare. I 11 kap. 2 § tredje stycket berörs vissa situationer då stridiga intressen före- ligger mellan en underårig och dennes vårdnadshavare m.fl. I sådana angelägenheter skall överförmyndaren förordna god man för den underårige. God man skall också förordnas, om det är vårdnadshavarens make eller sambo som har en intressekonflikt med den underårige. Överförmyndaren skall meddela ett sådant förordnande, om det begärs av vårdnadshavaren, förmyndaren, den gode mannen eller förvaltaren eller den som denne i sådan egenskap företräder. Om det är lämpligt skall överförmyndaren även ingripa i andra fall än då någon av de nämnda personkategorierna ansöker. Detta kan bli aktuellt om t.ex. socialnämnden uppmärksammar överför- myndaren på en situation i vilken den underårige kan behöva någon som agerar på hans eller hennes vägnar. torde med stöd av 11 kap. 2 § SoL och 1 kap. 5 § sekretesslagen kunna med- dela överförmyndaren vad som kan vara av betydelse för överför- myndarens ställningstagande (se även 5 kap. 3 § socialtjänstförord- förutsättningar att tala med barn Någon självständig rätt att ansöka om att god man skall förordnas har socialnämnden dock inte. Den angivna bestämmelsen utesluter inte till sin lydelse att en god man utses för den situation som är aktuell, nämligen ställ- ningstaganden till medverkan i en utredning. Åtminstone i teorin skulle därför en god man kunna förordnas som ställföreträdare för barnet och å hans eller hennes vägnar lämna samtycke till att social- nämnden i utredningssyfte talar med barnet, trots att vårdnadshav- aren tidigare gett till känna en negativ inställning till att samtal äger rum (jfr SOU 2000:77 s. 168). Det får då förutsättas att socialnämn- den anser att den underårige verkligen bör höras för att nämnden skall kunna leva upp till sin utredningsskyldighet. För att god man skall kunna förordnas krävs emellertid att det kan konstateras att barnet har ett intresse som strider mot vård- nadshavarens (eller dennes makes eller sambos) intresse. Det faktum att en ställföreträdare för barnets räkning har avböjt socialnämn- dens förfrågningar om samtal med barnet kan givetvis ha sin grund i annat än att vårdnadshavaren har ett intresse som strider mot den underåriges. (se avsnitt 5.4) framhöll att möjligheten att förordna god man för att ett samtycke till samtal med ett barn skall erhållas inte används i praktiken. Vidare framhöll utredningen att en ökad användning av den möjligheten inte skulle vara ett tillräck- ligt eller lämpligt sätt att komma till rätta med problemen (SOU 2000:77 s. 169). En annan möjlighet som synes stå öppen för att möjliggöra sam- tal mellan nämnden och barnet är att en företrädare för barnet enligt lagen (1996:1620) om offentligt biträde träder in. När det kan bli aktuellt med ett ingripande enligt LVU skall nämligen ett offentligt biträde förordnas för den unge (och dennes vårdnads- havare). har skyldighet att anmäla behovet av biträde även om någon ansökan inte har gjorts. Ett sådant biträdes insatser kan generellt sett vara av stor betydelse på utrednings- stadiet, bl.a. genom att denne kan bidra till att ett tillförlitligt och fullständigt beslutsunderlag tas fram i LVU-ärendet. Ett offentligt biträde kan alltså utses innan nämnden har fattat något beslut om att ansöka om vård enligt LVU eller om att omhänderta den unge. I ärenden hos socialnämnden är det länsrätten som förordnar biträde. Finns motstridiga intressen mellan den underårige och dennes vårdnadshavare skall gemensamt biträde inte förordnas för dem; sådana motstridiga intressen anses i förutsättningar att tala med barn regel föreligga när beslut om omhändertagande eller ansökan om vård grundas på att föräldrarna har brustit i omsorg om den under- årige (39 § LVU, s. 321). Om ett biträde har utsetts för någon som är , utan att vara biträde för vårdnadshavaren, är biträdet utan sär- skilt förordnade den unges ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet avser (36 § andra stycket LVU). Barnet får härigenom en självständig ställning gentemot vårdnadshavaren i målet eller ärendet. Det offentliga biträdet skall i sin roll som ställ- företrädare ta till vara barnets intresse. Det faktum att det offent- liga biträdet också fungerar som ställföreträdare innebär att bi- trädet kan lämna samtycke till att socialnämndens utredare får tala med barnet (se uttalande av i beslut i dnr 1059-2003 och 4857-2003, jfr Ds 2002:13 s. 162 f.). Den tidigare nämnda inställning var att besluts- kompetenta barn själva kan ta ställning till om de vill tala med socialnämnd, dvs. oberoende av vårdnadshavarens samtycke. Ut- redningen ansåg trots det att det behövdes en uttrycklig bestäm- melse – dels för att komma till rätta med den osäkerhet som råder hos socialnämnderna, dels för att en uttrycklig bestämmelse skulle utgöra ett stöd för socialnämnder som vill samtala med barnet i barnavårdsutredningar trots motstånd från vårdnadshavaren, dels för att en bestämmelse skulle utgöra ett stöd för barnet. Det konstaterades att en lagbestämmelse i ämnet skulle innebära en inskränkning i vårdnadshavarens bestämmanderätt över de mindre barnen, men att denna inte var sådan att det borde hindra en reform vars enda syfte var att skydda och stödja barnet (2000:77 s. 168 f.). Utredningens förslag blev att en bestämmelse om socialnämnds befogenheter vid utredningar borde föras in i den då gällande 50 a § socialtjänstlagen (1980:620), som motsvarar 11 kap. 2 § i nu gällande lag. Bestämmelsen, som beskrevs som en sista utväg för situationer då vårdnadshavaren nekade nämnden samtal med barnet, skulle ha följande lydelse: Om det inte är olämpligt får socialnämnden sam- tala med den underårige även om vårdnadshavaren motsätter sig det. Nämnden har rätt att tala med den underårige utan att vårdnads- förutsättningar att tala med barn havaren är närvarande. – Tanken var att bestämmelsen inte skulle kunna åberopas för det fall barnet motsatte sig att samtal ägde rum. Vidare var intentionen att socialnämnden före samtalet skulle göra en noggrann bedömning av vad det kunde innebära för barnet att man talade med det i strid med vårdnadshavarens vilja och att för- och nackdelar skulle vägas mot varandra. Utredningen betonade att det kunde vara olämpligt att tala med ett barn på sådana premisser i de fall då barnet var särskilt känsligt eller pressades av vårdnads- havaren. Lämplighetsbedömningen skulle behöva göras från fall till fall (SOU 2000:77 s. 167 ff. och 218 f.) förslag har inte lett till lagstiftning. 5.5Särskilt om socialnämndens möjligheter att tala med barnet vid vårdnadsutredningar m.m. roll aktualiseras även i vårdnadsutredningar (se 6 kap. 19 § FB). Rätten har en skyldighet att se till att frågor om vårdnad, bo- ende och umgänge blir tillbörligt utredda. Innan den avgör ett mål eller ärende om vårdnad, boende eller umgänge skall socialnämnden ges tillfälle att lämna upplysningar. tillgång till upp- lysningar som kan vara av betydelse för frågans bedömning är nämnden skyldig att lämna rätten sådana upplysningar. behöver rätten ha tillgång till ytterligare uppgifter för att avgöra en tvist. Om det behövs kompletterande utredning får rätten uppdra åt socialnämnden att utse någon att verkställa den. Nämn- den får därigenom ett huvudmannaskap för utredningens verk- ställande, vilket medför ett ansvar för att uppgiften tilldelas en tjänsteman och att utredningen kommer till stånd. Det är dock ut- redaren – inte nämnden – som redovisar utredningsmaterialet till domstolen. – Rätten har visserligen en möjlighet att uppdra åt något annat organ att verkställa utredning, men detta bör bli aktuellt endast i undantagsfall. Ett utlåtande kan t.ex. begäras direkt hos en barn- och ungdomspsykiatrisk klinik. Rätten får fastställa riktlinjer för utredningen och bestämma inom vilken utredningen skall vara slutförd. Möjligheter finns att förlänga tiden, men rätten skall se till att utredningen bedrivs skyndsamt. Om det inte är olämpligt, skall den som verkställer utredningen försöka klarlägga barnets inställning och redovisa den för rätten förutsättningar att tala med barn samt lämna förslag till beslut. Av allmänna råd om socialnämndens handläggning av dessa frågor (SOSFS 2003:14) framgår följande rörande kontakter med barnet: Utredaren bör alltid träffa barnet både enskilt och tillsammans med respektive förälder. Syftet bör vara att –lära känna barnet, –bedöma barnets utveckling och mognad, –bedöma hur barnet mår, och –bedöma samspelet med och anknytningen till föräldrarna. Utredaren bör ge barnet tillfälle att berätta eller på annat sätt åskåd- liggöra hur det ser på sin situation. Om utredningen avser flera barn, bör utredaren ge vart och ett möjlighet att komma till tals i enskilda samtal så att de kan uttrycka sina tankar och sin inställning oberoende av varandra. Utredaren bör anpassa samtalens innehåll och längd till barnets ålder och mognad. I utredningsrapporten bör utredaren i förekommande fall redovisa anledningen till att han eller hon inte har haft någon kontakt med det barn som berörs. I de fall då utredaren gjort bedömningen att det inte har varit lämpligt att klarlägga barnets inställning skall detta, liksom skälen härtill, anges. Den som verkställer en vårdnadsutredning får ta del av upplys- ningar från en annan socialnämnd (se 6 kap. 19 § femte stycket FB och 14 kap. 1 § sekretesslagen). Av 6 kap. 19 § sjätte stycket FB framgår att barnet får höras in- för rätten, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras. Bestämmelsen härom är tänkt att tillämpas med stor återhållsamhet. Domstolen får från fall till fall ta ställning till om barnet skall höras, men det förutsätts att barnet går med på att framträda. Ofta torde det som barnet uppgett under mer avspända förhållanden, t.ex. inför vårdnadsutredaren, ge en tillräckligt god bild av barnets inställning. Domstolen kan då lämpligen inskränka sig till att höra utredaren om de närmare omständigheterna när uppgifterna lämnades (s. 6:96). Interimistiska förordnanden i mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge behandlas i 6 kap. 20 § FB. Om ett sådant beslut aktualiseras kan rätten inför sitt beslut inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan (s.k. snabbupplysningar). Innan social- nämnden lämnar upplysningar till domstolen skall den höra för- äldrarna och barnet, om det är lämpligt. – Ett samtal med för- förutsättningar att tala med barn äldrarna bör hållas i de allra flesta fall. Utredaren bör utifrån samtalet med dem bedöma om det är lämpligt att även höra barnet. Anledning att inte höra barnet kan finnas t.ex. om barnet är särskilt känsligt, om hans eller hennes inställning redan är känd genom annan utredning eller om ett beslut måste fattas så snabbt att det inte finns utrymme för att samtala med barnet under godtagbara former och med den försiktighet som krävs. Någon bestämd ålder för när ett barn bör tillfrågas har inte ansetts möjlig att ange. I stället får utredaren, med beaktande av barnets ålder och mognad, i varje enskilt fall avgöra om barnet skall höras. Om bedömningen görs att det inte är lämpligt att höra föräldrarna eller barnet, bör orsaken till detta redovisas för domstolen (prop. 2005/06:99 s. 93). 5.6.1Socialtjänstens möjligheter till samtal bör förbättras Av den redogörelsen framgår att socialnämndens möjlig- heter att utan vårdnadshavares samtycke tala med ett barn i utred- ningar rörande ingripanden till barnets skydd eller stöd (s.k. barna- vårdsutredningar) är begränsade. Detta kan i vissa fall medföra att socialnämnden inte får ett tillräckligt underlag för att kunna ta ställning till om nämnden behöver ingripa samt vilket behov som finns av insatser för barnet (och barnets familj). Följden kan då bli att en nödvändig insats för barnet aldrig kommer till stånd. lyfte visserligen, som tidigare nämnts, fram möjligheten att förordna god man enligt 11 kap. 2 § tredje stycket FB för barnet i situationer då barnet och vårdnadshavaren har mot- stridiga intressen. Liksom konstaterar jag emeller- tid att möjligheten att förordna god man för barnet inte är en praktiskt användbar metod för att få till stånd samtal. Den främsta anledningen till detta är att det inte alltid står klart att barnet och den vårdnadshavare som motsätter sig samtalet (alternativt vård- nadshavarens make eller sambo) faktiskt har motstridiga intressen. Inte sällan kan det förhålla sig på så sätt att det är först efter ett samtal med barnet som sådana intressekonflikter kommer . Ett annat skäl är att ett sådant förfarande skulle kunna dra ut . När väl överförmyndaren har förordnat en god man, måste den gode mannen före ett eventuellt samtal med barnet ges tillfälle förutsättningar att tala med barn att bilda sig en uppfattning i frågan, något som kan kräva kontakter med vårdnadshavarna. Om socialnämnden är förhindrad att genomföra ett samtal som framstår som en avgörande komponent i utredningshänseende, finns alltså en uppenbar risk för att kommunerna ibland inte kan ta sitt ansvar för att de barn som vistas i kommunen får det stöd och skydd samt den hjälp som de behöver. I likhet med vad remiss- instanserna anförde i relation till förslag anser jag att detta inte är acceptabelt. De samtal och kontakter som förekommit under utrednings- arbetet tyder på att socialnämnderna ställs inför de aktuella utred- ningssvårigheterna tämligen ofta när det gäller barnavårdsutred- ningar. Min inställning är mot den nu angivna bakgrunden att det finns ett behov av en reglering som skapar förutsättningar för social- tjänsten att genomföra samtal med barnet. I första hand bör en reg- lering gälla vid utredningar av om nämnden behöver ingripa till barnets skydd eller stöd, trots att vårdnadshavaren (vårdnadshav- arna) inte samtyckt eller t.o.m. motsätter sig att samtal äger rum. Men även i andra utredningssituationer kan det finnas skäl att ge socialnämnderna stöd för att genomföra en sådan utredningsåtgärd. En nödvändig effekt av detta ställningstagande är att vårdnads- havarnas bestämmanderätt över icke beslutskompetenta barn i vissa situationer kringskärs. En ledstjärna för utövandet av nämndens rätt måste dock vara att ett sådant samtal bedöms vara förenligt med barnets bästa.