sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — betalade målsäganden hälften av det av- krävda beloppet till den tilltalade. Den tilltalade dömdes av under- instanserna för anstiftan till rån. fann att gärningen var att bedöma som utpressning. Vare sig den ekonomiska skadan eller det tvång som utövats ansågs kunna medföra att brottet skulle anses som grovt. Brottets straffvärde ansågs emellertid vara så högt att den av underinstanserna utdömda påföljden, fängelse , skulle fastställas.TPF6FPT I NJA 2003 s. 295 hade den tilltalade tryckt en skarpladdad pistol mot pannan på målsäganden som han uttalade att denne skulle betala till honom inom . Kort därefter av- fyrade han vapnet tätt intill målsägandens huvud. Underinstanserna dömde den tilltalade för försök till utpressning, grovt brott, och grovt vapenbrott till fängelse och . Inför gjorde Riksåklagaren gällande att utpressningsbrottet var jämförbart med ett försök till grovt rån och att fängelsestraffets längd därför borde närma sig minimistraffet för detta brott. anförde i sin dom att utpressningsbrottet hade ett högt straffvärde, men att lagstiftaren genom de straffskalor som föreskrivs för olika brott har gjort en allmän bedömning av brottens straff- värde och att rånbrotten därvid har ansetts ha ett betydligt högre straffvärde än utpressningsbrotten. På grund härav söktes inte någon ledning i straffskalan för grovt rån. fastställde hovrättens domslut. I hovrättsavgörandet RH 2004:70 prövades ett åtal för bl.a. för- sök till utpressning. Den tilltalade dömdes för att tillsammans med ytterligare en person ha sökt upp målsäganden i dennes bostad och försökt förmå honom att betala . Den tilltalade var iklädd en jacka med texten Bandidos och hans medföljare en jacka med texten X-team. En tid senare sökte de båda personerna åter måls- äganden i bostaden, dock utan att få tala med honom. Ytterligare senare återkom den tilltalade ensam. hotade han att döda eller skada målsäganden om inte denne betalade . Den tilltalade dömdes för försök till utpressning och viss annan brottslighet till fängelse . I domen uttalar sig hovrätten inte närmare om straffmätningen. gav regeringen i uppdrag att kartlägga domstolarnas straffmätning och påföljdsval i mål om miss- handel, grov misshandel, olaga hot, grovt olaga hot, rån och grovt rån. 6TP PT Riksåklagaren hade inte överklagat hovrättens dom, varför det saknades möjlighet för att skärpa straffet. utökades uppdraget till att omfatta även grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Under arbetet med rapporten granskade tingsrättsdomar och hovrättsdomar , där personer dömts för något av de i uppdraget angivna brotten. redovisade sitt uppdrag i rap- porten Domstolarnas påföljdspraxis vid vissa våldsbrott. I rappor- ten drar slutsatsen att straffskalorna för de granskade brotten utnyttjas i begränsad omfattning. En helt överväg- ande andel av de utdömda fängelsestraffen i de domar som granskats låg i den nedersta fjärdedelen av straffskalan. I samtliga fall, utom för rån, var andelen brott i den lägsta fjärdedelen större än . konstaterar också att försvårande och förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 2 och 3 §§ BrB sällan anges i domskälen. I den mån försvårande omständigheter åberopas får dessa främst betydelse vid rubriceringen av ett brott som grovt. Vidare anförs att fängelsestraffen generellt sett blir längre i de fall där försvårande omständigheter enligt 29 kap. 2 § BrB uttryck- ligen anges i domskälen. I övrigt konstateras bl.a. att återfall i brott synes ha betydelse vid påföljdsvalet och vid förverkande av villkorligt medgiven frihet, men att återfall torde ha begränsad be- tydelse vid straffmätningen. En sammanfattning av rapporten finns i bilaga 5. Brå ansvarar för den officiella kriminalstatistiken i . utges publikationen Kriminalstatistik, som bl.a. innehåller uppgifter om personer lagförda för brott. Lagföringsstatistiken redovisar an- talet personer som har befunnits skyldiga till brott under det aktu- ella året, antingen genom fällande dom i tingsrättTPF7FPT eller genom att åklagaren utfärdat strafföreläggande eller meddelat åtalsunderlåtelse. Av lagföringsstatistiken framgår särskilt hur många av lag- föringarna som utgjorts av fällande domar. Att anmärka är att det i statistiken inte görs någon skillnad mellan fullbordade brott och försök eller förberedelse till brott. Dessutom avser uppgifterna huvudbrottet, vilket innebär att det om en person döms för flera brott endast är det brott med strängast straffskala som redovisas i 7TP PT Det bör noteras att statistiken alltså inte tar någon hänsyn till om domen har ändrats i högre instans. statistiken som den redovisade påföljden kan avse flera brott. I detta avsnitt redogör vi för fördelningen av påföljder och läng- den på utdömda fängelsestraff när det gäller misshandel, grov miss- handel, grov fridskränkning, grov kvinnofridskränkning, olaga hot, rån, grovt rån och utpressning. Uppgifterna avser de personer som lagförts för respektive brott som huvudbrott genom fällande dom i tingsrätt . 5.4.1Misshandel och grov misshandel Enligt lagföringsstatistiken dömdes 7 738 personer för misshandel och 872 personer för grov misshandel som huvudbrott 2007. För misshandel av normalgraden var den vanligaste påföljden villkorlig dom. Fängelsestraff utdömdes endast i av fallen. Genomsnittstraffet var fängelse . Tre fjärdedelar av dem som dömdes till fängelse fick fängelsestraff som var kortare än , dömdes till fängelse mellan sex måna- der och , och ett fåtal dömdes till fängelse . Två tredjedelar av dem som dömdes för grov misshandel dömdes till fängelse. Den näst vanligaste påföljden var skyddstillsyn som ofta kombinerades med fängelse, kontraktsvård eller samhällstjänst. Det bör dock anmärkas att av dem som dömdes för grov misshandel dömdes till sluten ungdomsvård, ungdomsvård eller ungdomstjänst, påföljder som är särskilt avsedda för unga lag- överträdare. Bland dem som dömdes till fängelse var genomsnitts- straffet fängelse . dömdes till minimistraffet, fängelse , eller kortare. I av fallen uppgick fängelsestraffets längd till högst . Endast 14 av 590 personer, eller , ådömdes fängelsestraff som översteg . 5.4.2Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning Enligt lagföringsstatistiken dömdes 101 personer för grov frids- kränkning och 306 personer för grov kvinnofridskränkning som huvudbrott 2007. För båda dessa brott var fängelse den klart dominerande påföljden, följt av skyddstillsyn som i de allra flesta fall förenades med föreskrift om samhällstjänst. Bland dem som dömdes till fängelse var genomsnittsstraffet för grov fridskränkning och för grov kvinnofridskränkning. Spännvidden vid straffmätningen var något större än för grov misshandel. Omkring en tredjedel av dem som dömdes till fängelse för grov fridskränkning och knappt en fjärde- del av dem som dömdes till fängelse för grov kvinnofridskränkning fick visserligen straff som motsvarade eller understeg minimistraffet i straffskalan, fängelse , men för av dem som dömdes till fängelse för grov fridskränkning och av dem som dömdes för grov kvinnofridskränkning utdömdes fängelse- straff som översteg . Endast ett fåtal personer dömdes dock till fängelse , samtliga dessa för grov kvinnofridskränkning. Enligt lagföringsstatistiken dömdes 1 204 personer för olaga hot som huvudbrott 2007. I statistiken görs inte någon skillnad mellan olaga hot av normalgraden och olaga hot, grovt brott. Den vanligaste påföljden för olaga hot var böter. av dem som dömdes för olaga hot som huvudbrott ådömdes fängelsestraff. För över hälften av dessa understeg straffet minimistraffet för olaga hot, grovt brott, . Inte någon dömdes till fängelsestraff överstigande . 5.4.4Rån och grovt rån Enligt lagföringsstatistiken dömdes 787 personer för rån och 62 per- soner för grovt rån som huvudbrott 2007. För både rån och grovt rån var fängelse den vanligaste påföljden. Att beakta är dock att nästan en tredjedel av dem som dömdes för rån av normalgraden dömdes till påföljder som är särskilt avsedda för unga lagöverträdare. För grovt rån var det endast en handfull personer som fick någon annan påföljd än fängelse, och alla dessa dömdes till påföljder som är särskilt avsedda för unga lagöverträdare. Bland dem som dömdes till fängelse var genomsnittsstraffet 19 månader för rån och 55 månader för grovt rån. För rån av normal- graden var spridningen över straffskalan förhållandevis stor, även om det var mycket få personer som dömdes till längre fängelsestraff än . I knappt hälften av fallen bestämdes fängelsestraffets längd till mellan ett och , knappt tjugo procent dömdes till fängelse mellan två och och fem personer dömdes till fängelse . Såvitt avser grovt rån är det svårare att läsa ut vilka fängelse- straff som dömts ut, då statistiken slutar vid mer än 48 månader, vilket utgör minimistraffet för brottet. I av fallen understeg straffet minimistraffet, medan det i resterande fall döm- des ut fängelse . Enligt kriminalstatistiken dömdes 76 personer för utpressning som huvudbrott 2007. I statistiken görs inte någon skillnad mellan ut- pressning av normalgraden och utpressning, grovt brott. 48 per- soner, eller knappt två tredjedelar av dem som dömdes för utpress- ning, dömdes till fängelse. Böter förekom i högst begränsad ut- sträckning. Bland dem som dömdes till fängelse var genomsnittsstraffet . Spridningen upp till fängelse var relativt stor. Omkring en fjärdedel dömdes till fängelse , en tredjedel till fängelse mellan och samt till fängelse mellan ett och . Däremot förekom det endast två fall där längre fängelsestraff än dömdes ut. Det är dock svårt att dra några slutsatser av detta, eftersom statistiken inte skiljer mellan grova brott och brott av normalgraden och det därför inte går att utläsa hur många fall som bedömts som grova. Misshandel och grov misshandel För misshandel av normalgraden döms i mycket hög utsträckning till icke frihetsberövande påföljder. Det är inte möjligt att ur statistiken läsa ut vilket straffvärde de brott som inte har lett till fängelsestraff har ansetts motsvara, men det kan antas att straff- värdet i vart fall inte översteg fängelse. Medellängden på de fängelsestraff som dömdes ut var enligt såväl lagföringsstatistiken som påföljdsinventeringen ungefär . Genomsnitts- straffet ligger alltså en bit upp i straffskalan. Visserligen är de flesta fängelsestraff som döms ut för misshandel av normalgraden relativt korta, upp , men i drygt en femtedel av fallen döms till fängelse eller mer. Spännvidden vid straffmät- ningen synes vara förhållandevis stor upp till fängelse . Såväl den statistik som publicerats i som lagföringsstatistiken från Brå utvisar att utdömda fängelsestraff för grov misshandel som regel ligger mycket lågt i straffskalan. Enligt ligger av domarna för grov misshandel i den nedersta fjärdedelen av straffskalan, dvs. Genomsnittsstraffet för dem som dömdes för enstaka fall av fullbordad grov misshandel var knappt 16 månader. Av lagföringsstatistiken framgår att endast 14 av de 590 personer som dömdes till fängelse med grov misshandel som huvudbrott fick ett fängelsestraff som översteg . Den bild som förmedlas genom påföljds- inventering och lagföringsstatistiken synes stå i god överensstäm- melse med Högsta domstolens och hovrätternas praxis. De refererade rättsfallen utvisar att det krävs en hög grad av försvårande omstän- digheter för att en grov misshandel ska anses ha ett straffvärde som motsvarar fängelse i tre–, och detta även om måls- äganden åsamkas förhållandevis allvarliga skador. En strängare be- dömning förutsätter i princip att gärningen även innefattar vållande till annans död. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning Både och lagföringsstatistiken ut- visar en något större spännvidd vid straffmätningen för grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning än för grov misshandel. Genomsnittsstraffen ligger en bit upp i straffskalan, uppemot fängelse, och det är inte särskilt ovanligt att fängelsestraff mellan ett och döms ut. Antalet personer som döms till fängelse är emellertid mycket litet och förekom endast för grov kvinnofridskränkning. Att anmärka är dock att be- tydligt färre personer dömdes för grov fridskränkning än för grov kvinnofridskränkning. har i rättsfallet NJA 2004 s. 437 slagit fast att straffvärdet bör vara högre när brottet riktar sig mot barn än när det riktar sig mot en vuxen person. Det är osäkert om detta slagit igenom i underrätternas praxis, då genomsnittsstraffen för de båda brotten ligger relativt nära varandra. För olaga hot av normalgraden är den dominerande påföljden böter. När fängelse väljs som påföljd uppgår fängelsestraffets längd i regel till någon eller ett fåtal månader. Av framgår att endast ett mycket litet antal olaga hot bedöms som grova. På grund härav, och då lagföringsstatistiken inte skiljer grova brott från brott av normal- graden, är det svårt att dra någon säker slutsats angående straff- nivåerna för grovt olaga hot. Rån och grovt rån Frågan om när ett rån ska bedömas som grovt har prövats i ett antal avgöranden från och hovrätterna. Av avgörandena följer att kraven för att bedöma ett rån som grovt är relativt högt satta. kan konstateras att straffmätningen för rån som inte är grova spänner över en större del av straffskalan än många andra våldsbrott. I flera av de refererade rättsfallen har rån av normalgraden lett till fängelsestraff som legat vid eller i när- heten av minimistraffet för grovt rån, . Lagföringsstatistiken utvisar att ungefär en femtedel av fängelsestraffen är längre än , och att det även förekommer fall där påföljden bestäms till fängelse . När det däremot gäller grovt rån är spännvidden vid straffmät- ningen inte lika stor. I flertalet av de refererade avgörandena har de utdömda fängelsestraffen legat vid eller strax över minimistraffet. Denna praxis bekräftas av , enligt vilken genomsnittsstraffet var för samtliga full- bordade grova rån och drygt 44 månader för enstaka fall av full- bordat grovt rån. För enstaka fall var alltså genomsnittsstraffet lägre än minimistraffet i straffskalan. Enligt lagföringsstatistiken var genomsnittsstraffet för grovt rån, inklusive försök och förberedelse till detta brott, 55 månader. Straffnivåerna för utpressning är inte helt lätta att läsa ut. Åklagar- myndighetens påföljdsinventering omfattade inte utpressningsbrott och lagföringsstatistiken gör inte någon åtskillnad mellan brott av normalgraden och grova brott. Genomsnittsstraffet för dem som dömdes till fängelse för utpressning var , vilket är en bit över minimistraffet för det grova brottet. Av lag- föringsstatistiken följer dock att endast två av de 48 personer som dömdes till fängelse för utpressning fick ett längre straff än , vilket tyder på att det huvudsakligen är straffskalans nedersta del som används även om brottet bedöms som grovt. 6Straffmätning i några andra europeiska länder Enligt utredningens direktiv ska vi, om möjligt, som jämförelse in- hämta kunskap om för uppdraget relevanta förhållanden i några jämförbara länder. Som vi har konstaterat i delbetänkandet Straff- skalan för mord (SOU 2007:90) är studier av reaktioner på brott i olika länder förenade med svårigheter, dels eftersom det inte är helt enkelt att få tillgång till ett rättvisande underlag, dels eftersom det finns risk för missuppfattningar och feltolkningar av det underlag som faktiskt samlas in. Det kan inte heller bortses ifrån att olika länders rättssystem skiljer sig från varandra och att de begrepp som används kan definieras olika i de olika rättssystemen. Med hänsyn härtill, och med beaktande av den begränsade tid som har stått till vårt förfogande, har vi valt att i första hand studera strafflagstiftning och förarbeten i , och . Innehållet i dessa länders lagstiftning och förarbeten redovisas i avsnitt 6.2. Därutöver har vi mer översiktligt tagit del av strafflag- stiftningen i , och , vilken vi redo- gör för i avsnitt 6.3. För att få ett bättre underlag för en inter- nationell jämförelse har vi skickat ut förfrågningar om straffnivån för allvarliga våldsbrott till justitiedepartementen i , , , , och . En sammanställning av svaren på förfrågningarna redovisas i avsnitt 6.4. Slutligen gör vi i avsnitt 6.5 en sammanfattande jämförelse och analys av straff- nivåerna i de olika länderna. Straffmätning i några andra europeiska länder 6.2Strafflagstiftningen i de nordiska länderna Enligt den finska strafflagen (19.12.1889/39) är de allmänna påföljd- erna ordningsbot, böter, villkorligt fängelse, samhällstjänst och ovill- korligt fängelse. Utöver de allmänna påföljderna finns ungdoms- straff, som är ett särskilt straff för brott som någon begår före det att han eller hon fyller . Det finns också särskilda påföljder för tjänstemän (varning och avsättning) samt vissa disciplinstraff för krigsmän. Fängelse kan utdömas eller på livstid. Fängelse döms ut i minst och högst . Om det bestäms gemensamt straff för flera brott kan det tidsbestämda fängelse- straffet uppgå till högst . Villkorligt fängelse innebär att verkställigheten av straffet skjuts upp under en prövotid som uppgår till minst ett och högst . Om den dömde återfaller i brott och om åtal väcks för det nya brottet efter prövotidens utgång, kan domstolen bestämma att det villkorliga fängelsestraffet helt eller delvis ska verkställas. Domstolen bestämmer därvid ett gemensamt ovillkorligt fängelsestraff för båda brotten. Domstolen kan också besluta att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas delvis, varvid resterande del kvarstår som villkorligt fängelsestraff med samma prövotid som . Om det inte fattas något beslut om att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas förfaller straffet vid prövotidens utgång. Den som avtjänar ett ovillkorligt fängelsestraff ska friges villkorligt när han eller hon har avtjänat två tredjedelar av straffet, dock minst . Om den dömde var när han eller hon begick brottet sker villkorlig frigivning efter halva strafftiden, dock minst . Den som inte har avtjänat fängelsestraff i fängelse som föregått det aktuella brottet ska friges villkorligt när hälften av straffet, eller en tredjedel av straffet för ett brott som han eller hon begått , har avtjänats. Om det finns en uppenbar fara för att den dömde efter frigivningen Straffmätning i några andra europeiska länder kommer att göra sig skyldig till ett brott som grovt kränker någon annans liv, hälsa eller frihet får den villkorliga frigivningen skjutas upp. Den domstol som dömer ut straffet kan på åklagarens yrkande besluta att den dömde ska friges först när han eller hon har avtjänat hela straffet. Ett sådant beslut förutsätter dock att gärningsmannen döms till fängelse , , för vissa i lagen särskilt angivna brott (bl.a. mord, dråp, grov misshandel, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av barn och grovt rån), att gärningsmannen har dömts för sådan brottslighet och att gärningsmannen anses vara synnerligen farlig för någon annans liv, hälsa eller frihet. Vid beslut om att den dömde ska avtjäna hela straffet sker villkorlig frigivning efter fem sjättedelar av strafftiden, dock , under förutsättning att den dömde inte längre anses synnerligen farlig för någon annans liv, hälsa eller frihet. Liksom i svensk lagstiftning kan villkorligt medgiven frihet för- verkas om den dömde begår brott som följer. Prövotiden motsvarar det reststraff som återstår för frigivningen, dock högst . Om den dömde återfaller i brott inom prövotiden ska domstolen enligt huvudregeln bestämma ett gemensamt fängelsestraff som omfattar både reststraffet och straffet för det nya brottet. Bestämmelser om straffmätning finns i 6 kap. strafflagen. genomgick kapitlet vissa förändringar som syftade till att föra samman bestämmelserna om påföljdssystemet och påföljdsanvändningen till en följdriktig enhet. Reformen hade däremot inte som mål att revidera den allmänna straffnivån eller att påverka det inbördes förhållandet mellan de straff som döms ut för de olika brotten.TPF1FPT Huvudprincipen vid straffmätningen framgår av 6 kap. 2 §, där det föreskrivs att straffet ska bestämmas enligt den straffskala som gäller för brottet. Straffskalan får överskridas om gärningsmannen döms till gemensamt straff för flera brott (7 kap. 2 §). Det straff som mäts ut vid flerfaldig brottslighet får dock inte vara längre än den sammanlagda tiden för de ådömda brottens maximistraff och det strängaste maximistraffet får inte överskridas med mer än 1TP PT Lag /515, se RP 44/2002 rd s. 8 och 11. Straffmätning i några andra europeiska länder 1.ett år om det strängaste maximistraffet är fängelse och , om det strängaste maximistraffet är fängelse och men och om det strängaste maximistraffet är fängelse . Under vissa omständigheter ska rätten enligt 6 kap. 8 § tillämpa en lindrigare straffskala än den som har föreskrivits för brottet. Detta är fallet om 1.gärningsmannen har begått brottet innan han eller hon har fyllt , 2.brottet har stannat vid försök, 3.gärningsmannen döms för medhjälp till brottet eller annars har medverkat till brottet klart mindre än övriga gärningsmän, 4.brottet har begåtts under omständigheter som nära påminner om omständigheter som leder till ansvarsfrihet, eller 5.det på grund av de allmänna strafflindringsgrunder och skälighets- grunder som anges i 6 och 7 §§ (se nedan) eller på andra exception- ella grunder finns särskilda skäl. Om någon av ovanstående omständigheter föreligger får gärnings- mannen dömas till högst tre fjärdedelar av maximistraffet för brottet och lägst till minimisstraffet för den påföljd som föreskrivs för brottet. Om livstidsstraff kan följa på brottet blir minimistraffet fängelse och maximistraffet fängelse . Bestämmel- serna om lindrigare straffskala tillämpas även om gärningsmannen har begått brottet som nedsatt tillräknelig. Nedsatt tillräknelighet påverkar emellertid inte maximistraffet. Vid bestämmande av straffet (inom föreskriven straffskala eller den lindrigare straffskalan) ska rätten enligt 6 kap. 3 § beakta samtliga grunder som enligt lag inverkar på storleken och arten av straffet samt enhetligheten i straffpraxis. Bestämmelsen gäller både vid påföljdsvalet och straffmätningen.TPF2FPT De allmänna principerna för straffmätning regleras i 6 kap. 4 §, som föreskriver att straffet ska mätas ut så att det står i ett rättvist förhållande till hur skadligt och farligt brottet är, motiven för gärn- ingen samt gärningsmannens av brottet framgående skuld i övrigt. Be- dömningen av brottets skadlighet och farlighet ska enligt förarbetena relateras till brottsbeskrivningen. Skadan och faran anknyter inte 2TP PT A. prop. Straffmätning i några andra europeiska länder bara till de följder som det enskilda brottet faktiskt har fört med sig, utan också till den skada och den fara som gärningen vid en förhandsbedömning kunde förväntas leda till. Endast de följder av brottet som täcks av gärningsmannens skuld får dock beaktas. Be- aktande av motiven för gärningen infördes i strafflagen 2003. Enligt förarbetena ska motiven för gärningen i första hand beaktas i förmildrande riktning, så att brott som har begåtts av oegoistiska skäl i syfte att komma andra samhällsmedlemmar till nytta be- straffas lindrigare. Samma sak gäller för brott som har begåtts av medlidande, medkänsla eller en vilja att hjälpa andra. Bedömningen av gärningsmannens skuld riktar sig inte mot dennes personlighet eller leverne utöver vad som framgått av det konkreta brottet. Av betydelse för skulden är bl.a. vilket uppsåt eller vilken oaktsamhet gärningsmannen har uppvisat vid utförandet av brottet. Andra om- ständigheter som påverkar skuldbedömningen är hur fast besluten gärningsmannen har varit att begå brottet och i vilken utsträckning brottet ger uttryck för gärningsmannens allvarliga föresats att bryta mot lagen. Brott som har begåtts efter moget övervägande ska be- straffas hårdare än brott som begåtts vid stundens ingivelse.TPF3FPT De allmänna principerna i 6 kap. 3 och 4 §§ kompletteras med bestämmelser om straffskärpning och strafflindring i 6 kap. 5–7 §§.