sou · GWB3120 · 2008-12-15 00:00:00 — brottet har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett framställning av särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Straffskalan vid ringa brott är böter eller fängelse . Brottet ska här med hänsyn till arten och mängden nar- kotika som avses framställas samt övriga omständigheter vara att anse som ringa. För smuggling enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling döms bl.a. – i samband med införsel till landet av en vara som omfattas av ett särskilt föreskrivet förbud mot eller villkor för införsel – den som uppsåtligen bryter mot förbudet eller villkoret genom att underlåta att anmäla varan till tullbehandling (3 §; smuggling av normalgraden). Straffskalan för detta brott är böter eller fängelse i högst . Om ett smugglingsbrott istället är att anse som grovt (5 §), döms för grov smuggling till fängelse, lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning, om gärningen med hänsyn till omständigheterna kring införseln, utför- seln eller förfogandet varit av särskilt farlig art eller om gärningen annars inneburit en allvarlig kränkning av ett betydande samhälls- intresse. Om ett smugglingsbrott anses som ringa (4 §) är påfölj- den penningböter. Av det ovan anförda framgår att påföljden för olovlig befattning med narkotikaprekursorer av normalgraden är något strängare än påföljden för smugglingsbrott av normalgraden (fängelse i högst jämfört med böter eller fängelse i högst ). Vid ringa brott är skillnaderna i påföljder något större (böter eller fängelse jämfört med penningböter). Beträffande grov olovlig befattning med narkotikaprekursorer och grov smuggling är dock påföljderna desamma (fängelse lägst och högst ). Om efedrin istället skulle vara en narkotikaförklarad substans skulle fängelse i högst gälla för narkotikabrott och narkotika- smuggling av normalgraden, medan fängelse i lägst och högst skulle komma i fråga vid grovt narkotikabrott och grov nar- kotikasmuggling. För ringa narkotikabrott och ringa narkotika- smuggling skulle böter eller fängelse komma i fråga. Det nu sagda innebär sammanfattningsvis att en reglering av efedrin som narkotika istället för som narkotikaprekursor skulle innebära att man skulle åstadkomma en skärpning i fråga om Särskilt om narkotikaprekursorn efedrin påföljder både för brott av normalgraden samt grovt och ringa brott. Enligt utredningens mening skulle en sådan straffskärpning vara välkommen, dels för att markera att det handlar om en sub- stans som det är viktigt att bekämpa – inte minst mot bakgrund av att den kan användas för att tillverka den avsevärt starkare drogen metamfetamin – dels för att intresset för att bekämpa denna drog skulle bli större. Det är ett välkänt faktum att polis- och åklagarvä- sendet inte har obegränsade ekonomiska resurser och att det av detta skäl ständigt sker prioriteringar inom dessa verksamheter, varvid prioriteringarna ofta styrs av de straffsatser som gäller för olika brott. Eftersom efedrin är en reglerad narkotikaprekursor kan den dock, som nämnts i avsnitt 18.3, inte narkotikaförklaras av en enskild medlemsstat inom den Europeiska unionen. Det är alltså inte möjligt för att ensamt reglera efedrin som narkotika. Frågan huruvida efedrin fortsättningsvis ska vara en prekursor har dock väckts av Europeiska kommissionen. Om efedrin inte kommer att vara en reglerad prekursor skulle efedrin alltså kunna komma att regleras som narkotika i . Utifrån den situation som gäller krävs andra vägar för att åtminstone i vissa fall kunna komma åt den illegala hanteringen av efedrin. Som nämnts är väl medveten om att inte har obegränsade resurser till sitt förfo- gande och utredningen har förståelse för att detta leder till att myndigheten försöker använda resurserna på ett så effektivt sätt som möjligt. Detta gör dock att det blir extra viktigt att Åklagar- myndigheten i sin brottsbekämpande verksamhet utnyttjar de möj- ligheter som det svenska rättsystemet medger. Enligt utredningens mening bör åklagarna vid större beslag av efedrin överväga att i första hand åtala för förberedelse till grovt narkotikabrott och i andra hand för grov olovlig befattning med narkotikaprekursorer. I tredje hand kan brott mot lagen (1996:1152) om handel med läke- medel m.m. komma ifråga6. På motsvarande sätt bör åklagarna överväga om det kan anses möjligt med en skärpt rubricering vid grovt smugglingsbrott. Enligt utredningens mening ligger det 6 Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bl.a. bryter mot förbudet att bedriva partihandel utan tillstånd eller innehar läkemedel i uppenbart syfte att olovligen sälja dem, döms till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte är belagd med straff enligt (11 § första stycket). I ringa fall skall inte dömas till ansvar (andra stycket samma lagrum). Om en uppsåtlig gärning som avses i första stycket har begåtts yrkesmässigt, avsett betydande mängd eller värde eller annars varit av särskilt farlig art, döms till fängelse i högst (tredje stycket nämnda lagrum). Särskilt om narkotikaprekursorn efedrin nämligen nära till hands att tro att efedrin vid stora beslag är avsett för metamfetamin-tillverkning. Åklagarna bör därför i första hand försöka leda detta i bevis. Det ankommer sedan på domstolarna att pröva om de finner att åklagaren kunnat styrka påstått brott. Skulle domstolarna anse att så är fallet skulle de tilltalade kunna dömas till strängare påföljder. Detta utvecklas närmare nedan. Enligt 23 kap. 2 § första stycket gäller att den som, med uppsåt att utföra eller främja brott, 1.tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförande av ett brott, eller 2.skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sam- manställer eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott, ska i de fall det särskilt anges dömas för förberedelse till brottet, om han inte gjort sig skyldig till fullbordat brott eller försök. Förberedelse till bl.a. grovt narkotikabrott är kriminaliserat (4 § första stycket narkotikastrafflagen). Förberedelsebrott kan alltså komma i fråga. Straff för bl.a. förberedelse ska enligt 23 kap. 2 § tredje stycket bestämmas under den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än fängelse får bestämmas endast om fängelse eller däröver kan följa på det fullbordade brottet. Mot bakgrund av det ovan anförda konstaterar utredningen att det kan finnas förut- sättningar att utdöma högre straff om ett brott – istället för grov olovlig befattning med narkotikaprekursorer – rubriceras som för- beredelse till grovt narkotikabrott. 25Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? Enligt direktiven (bilaga 1 nedan) ingår det i Narkotikautredning- ens uppdrag att analysera systemens effektivitet, bl.a. genom att överväga om nuvarande reglering av dopningsmedel i jämförelse med exempelvis narkotika och hälsofarliga varor i tillräcklig utsträckning beaktar dopningspreparatens farlighet. I direktiven anförs bl.a. följande. Frågan om dopning uppmärksammades först inom tävlingsidrotten. visade det sig att bruket av dopningsmedel även hade börjat spridas utanför den organiserade idrotten. Denna utveckling ledde till antagandet av lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dop- ningsmedel, som trädde i kraft . Från att ha varit ett problem endast för idrotten har dopningsproblemet börjat ses i ett folkhälsoperspektiv (prop. 1998/99:3). har medierna uppmärksammat flera våldsbrott där gär- ningsmannen sägs ha varit påverkad av bl.a. anabola steroider. I medi- erna har det riktats kritik mot att lagstiftningen på området inte är tillfredsställande. Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? Utredaren skall analysera systemens effektivitet. Ett område som utredaren särskilt skall beakta är regleringen av dopningsmedel. Utre- daren skall överväga om nuvarande reglering på området i jämförelse med narkotika och hälsofarliga varor i tillräcklig utsträckning beaktar dopningspreparatens farlighet. I grova drag kan en substans farlighet (skadlighet) beskrivas på olika sätt; bl.a. rent kroppsligt, genom att den kan framkalla ett beroende samt socialt. I kapitel 19 har utredningen bl.a. uppehållit sig vid riktlinjer för farlighetsbedömning. I avsnitt 19.1 har redogjorts för dels farlig- hetsbedömning var för sig av narkotika, dopningsmedel och hälso- farliga varor, dels farlighetsbedömning inbördes mellan narkotika och dopningsmedel respektive narkotika och hälsofarliga varor. I kapitel 19 har utredningen bl.a. återgett vad professor samt docenten och överläkaren i sakkunnigutlå- tanden på utredningens uppdrag anfört om dopningsmedel ur bl.a. farlighetssynpunkt. Den i kapitel 19 återgivna texten gäller sådant som rör dopningsmedels farlighet i ett mer generellt perspektiv. I detta kapitel kommer tyngdpunkten att ligga på effekter av miss- bruk av dopningsmedel. har i denna del anfört bl.a. följande1. Det som varit mest påkallande när det gäller användande av AAS är det missbruk som satts i samband med kriminella handlingar och utveck- ling av narkotika beroende. Besinningslösa våldsdåd som utförts i samband med intag av steroider finns det åtskilliga fallrapporter om. På kriminalvårdsanstalter i beskrivs missbruket vara utbrett. Individer berättar att de tar steroider för att bli tillräckligt tuffa och starka innan de ska begå kriminella handlingar. Det har också rappor- terats att inom gängkriminaliteten förekommer AAS som ett aggres- sions höjande medel innan slagsmål och påhopp på individuella offer. Vid sidan om detta finns det studier som visar att steroider känsliggör hjärnan för andra droger. I en studie av heroinister i kunde man 1 Sakkunnigutlåtandet i sin helhet framgår av bilaga 4 nedan. SOU 2008:120 Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? visa att hade ett historiskt förflutet av steroidmissbruk (, 2000). Obalans i hjärnans signalsystem som svarar för aggression och beroende Utförda studier har visat att kronisk behandling av experimentdjur (råttor) med AAS inducerar en obalans i flera av hjärnans signalsystem som har funktionell betydelse för aggressivt beteende (Le Grevés et al., 1997; et al., 2000a; Kindlundh et al., 2003) och utveckling av beroende (och medarbetare, 1997 och 2000a; Kindlundh och medarbetare, 2001, 2003, 2004). T ex AAS skapar en obalans mel- lan endorfinsystem som via dopaminet upprätthåller en balans mellan lust- och olustkänslor. Denna obalans gör hjärnan känsligare för andra droger och ger en biologisk förklaring till varför individer utan tidigare drogmissbruk har blivit beroende av t ex alkohol eller amfetamin sedan de började använda AAS. De AAS-behandlade djuren drack mer alko- hol och var mer aggressiva än kontrolldjuren (et al., 2000b). Dessutom förstärktes amfetamin-inducerad aggressivitet ytterligare i de djur som förbehandlats med AAS (Steensland et al., 2005). I försök som gjorts i samarbete med en forskargrupp i påvisades sam- band mellan AAS och utveckling av opiatberoende (Celiere et al., 2003) och med ökad känslighet för cannabis (Celiere et al., 2006). Även studier på människa har tydligt visat att användning av AAS i många fall leder till beroende av andra droger (se t ex , 1996; Arvery and Pope, 2000, Kanayama et al., 2003; et al., 2006; Sato et al., 2008; , 2008). Resultaten ger tydliga indikationer för att AAS kan vara en inkörs- port till våldsbeteende och ett mer generellt drogmissbruk. AAS i samband med våld och kriminalitet Kriminalitet Flera studier har visat att användning av AAS kunnat förknippats med kriminalitet och inte minst med våldsbrott (t ex , 1994; Middleman & DuRant, 1996; , 2002; & Currier, 2005; Talih et al., 2007). Vid bedömning av farlighetsgraden hos AAS preparaten har under- tecknad främst fokuserat på följande aspekter: -AAS betydelse för det gäller framkallande av allvarliga bieffekter i perifera organ (t ex hjärtinfarkt och stroke) -AAS-inducerat alkohol och narkotikaberoende -Andra psykiska skador som framkallats av AAS Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? Här finns förutom de ovan nämnda könspecifika besvären enligt åtskilliga fallrapporter effekter som leder till hjärtinfarkt och stroke hos individer från 18 till 30-års åldern. Flera dödsfall bland unga idrottsmän och kroppsbyggare finns rapporterade. Det finns vetenskapligt utförda studier som klart bestyrker att AAS känsliggör hjärnan för alkohol och narkotiska preparat (amfetamin och opiater), vilket i många fall leder till ett uttalat drogberoende. AAS-framkallad aggression och impulsivitet samt AAS framkallat våld: Det finns dokumenterade studier som visar att hjärnan påverkas i områden som associeras med aggressionsbeteende och dessutom att individer blir mer aggressiva efter intag av AAS. Dessutom finns det ett stort antal fallbeskrivningar som förknippat AAS-missbruk med brutala våldshandlingar. Den vetenskapliga litteraturen visar entydigt att AAS i högdos (de doser som tas av missbrukare) framkallar aggressivt beteende i experi- mentdjur (t ex and Hendersen, 2003; Hendersen et al., 2006; McGinnis et al., 2002; McGinnis 2004; Pibri et al, 2006) och även i de studier som gjorts på människa har tydligt kunna sammankoppla AAS användande med förhöjd benägenhet till aggression och aggressiva handlingar (et al., 2008; and Pope, 1994; Middleman et al., 1995; Pagonis et al. 2006; Salvadora et al., 1999; Talih et al, 2007). I någon enstaka studier har man sett att testosteron då det ges i doser som överstiger de fysiologiska inte har någon nämnvärd aggressions- höjande effekt (Tricker et al., 1996) men forskarna bakom denna stu- die utesluter inte att resultatet blivit annorlunda vid ännu högre doser. Studier som gjorts av andra pekar alltså åt motsatt håll. AAS ger även hos människa en ökad aggression (t ex et al., 2008; Galli- gani et al., 1996; Salvadora et al., 1999). Evidensen för att AAS fram- kallar aggressivt beteende måste framhållas som mycket starka. Det bör också understrykas att individer (beroende på personlighet) kan svara annorlunda på AAS och det ligger nära till hands att anta att de individer som från börjar har en aggressiv personlighetstyp löper större risk än andra att svara starkt på AAS. Olika råttstammar svarar olika på provokation sedan de fått AAS (Steensland et al., 2005) men det är ändå tydligt att AAS i sig själv ger upphov till en stark aggres- sionshöjande effekt. När det gäller våld och AAS så finns det flera studier som har för- knippat dessa steroider med brutala våldshandlingar, såväl i som utomlands. I den vetenskapliga litteraturen finns det rapporter och studier som beskriver kopplingar mellan våld och AAS (T ex Conacher and Workman, 1989; and Pope, 1994; and , 1993; Kindlundh et al., 1999; och , 2002; Klötz et al., 2007). uttrycker det i sin sammanfattning till en SOU 2008:120 Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? artikel (Use of AAS may constitute an increased risk of developing an antisocial life style with involvement in criminal vio- lence. ) (, 2002). Till detta kommer åtskilliga fall- rapporter om brutala och besinningslösa våldshandlingar, där det inte alltid funnits möjlighet att fastställa förekomst av steroider i kroppen hos gärningsmannen. Dessa har heller inte sammanställts i någon vetenskapligt inriktad artikel. Det kan dock konstateras att antalet kontrollerade studier på AAS-missbrukare som under inflytande av AAS begått våldshandlingar är begränsat. Och till detta finns många förklaringar. En är den som framförts av och medarbetare (et al., 1995), nämligen att det är svårt att utföra epidemiolo- giska studier bland de som skulle vara aktuella eftersom det är frivilligt att ställa upp på intervjuer. En annan svårighet är att ett negativt AAS- prov inte behöver betyda att en våldshandling inte begåtts under inflytande av steroider. AAS kan i likhet med opiater inducera effekter som sitter kvar . Sedan är det lätt att blanda ihop våldshand- lingen med droger som intagits , t ex alkohol eller centralsti- mulerande droger. Det är visat att AAS förstärker aggressionseffekt av såväl alkohol som amfetamin (Steensland et al., 2005). Och så är det personligheten, en individ med sårbara gener när det gäller att utveckla en aggressiv, asocial personlighetstyp kommer sannolikt att svara kraftigare på AAS än andra individer. När det gäller nya uppgifter om att våld inte skulle vara kopplat till AAS enligt en framlagd avhandling så finns det en hel del att kommentera kring denna och detta görs efter referenslistan nedan. Andra psykiatriska bieffekter hos AAS: Förutom ovan nämnda bieffekter som associerar till beroende och aggression finns det studier som bestyrker samband mellan AAS miss- bruk och depression, psykos, sömnstörningar (Di et al., 2005; et al., 2005; Tahli et al., 2007) och suicid (se t.ex. et al., 1999; and , 2005). Det finns alltså flera anledningar till att AAS bör klassas som ett farligt preparat när de används i superfysiologiska doser. Risken för att hamna i aggressionstillstånd som är farliga både för missbrukaren och omgivningen måste ses som uppenbar. Kopplingen till ett liv i miss- bruk av tung narkotika finns och dessutom risken att drabbas av andra typer av psykiska skador. Bieffekterna på perifera organ kan också vara livshotande. Bruket av AAS preparat har ansetts vara en fråga som enbart gällt idrotten men så är det alltså inte. De stora mängder av steroider som smugglas in i har säkerligen andra adressater. Det är viktigt att myndigheterna och domstolarna i ser på AAS missbruket som ett samhällsproblem utanför idrotten och som måste angripas med ny lagstiftning. har ovan anfört att det finns en hel del att kommen- tera när det gäller nya uppgifter enligt en framlagd avhand- ling att våld inte skulle vara kopplat till AAS. Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? i denna del till vad i bilaga 4 anfört om den aktuella avhandlingen, som lagts fram vid av . har i fråga om anabola androgena steroider, våld och annan kriminalitet anfört följande2. AAS som underliggande faktor till våldsbrott har fått stor massmedial uppmärksamhet och uppfattningen att AAS leder till våld förefaller vara utbredd. Flera spektakulära våldsbrott präglade av höggradig brutalitet har kopplats till AAS, både i den vetenskapliga litteraturen och i massmedia. I flera fallrapporter har förövaren inte kunnat för- klara sitt handlande efteråt och våldet har beskrivits som oförklarligt i relationen till den tidigare personligheten. När vi i vår forskargrupp har närstuderat denna typ av fall har vi dock funnit att förövaren vanli- gen har någon medfödd organisk eller tidigt förvärvad psykisk stör- ning, t.ex. personlighetsstörning. Vidare har samtidig påverkan av någon annan substans, vanligen alkohol, ofta förekommit i de fall som vikommit i kontakt med. I vår forskargrupps fyra senaste studier har vi endast funnit en blyg- sam överrepresentation (ökad risk med ungefär en faktor 1,2) för våldsbrott när AAS-användarna har jämförts med selekterade kontrol- ler med hög grad av missbruk och troligen även andra riskfaktorer för våld. Vidare har det konsekvent visat sig att våldsbrott endast tycks begås av vissa av AAS-användarna, även i problempopulationer som blandmissbrukare. Den kraftiga överrepresentation av våldsbrott bland AAS-användare som ses vid jämförelse med välanpassade unga män utan missbruks- problematik reduceras således kraftigt om man jämför med andra missbrukargrupper. Därför framstår själva missbruket i sig, oavsett substans, som en stark markör för våldsrisk. Att narkotikamissbruk verkligen innebär en stor risk för våldsbrott är övertygande visat i flera studier, bl.a. en svensk rikstäckande studie som visade att av alla våldsbrott begås av den relativt sett lilla gruppen narkotikamiss- brukare. Viktigt att känna till är att det även för narkotika handlar om ett samband men inte nödvändigtvis ett starkt orsakssamband. Att ett beteende kan kopplas till en viss substans betyder inte nödvändigtvis att substansen orsakar beteendet. I stället kan det vara så att både det aktuella substansanvändandet och det aktuella beteendet orsakas av en eller flera gemensamma bakgrundsfaktorer. Att AAS fått en särställ- ning som våldsdrog kan kanske till del förklaras av att denna substans- grupp tidigare felaktigt uteslutande förknippades med doping, d.v.s. en företeelse som inte i sig förväntas vara kopplat till våld eller annat missbruk. Med andra ord: AAS-användare som begått våldsbrott kan ha antagits vara hälsosamma atleter utan psykiatrisk problematik eller annat missbruk, alltså måste deras våldsamma beteende bero på AAS. 2 Sakkunnigutlåtandet i sin helhet framgår av bilaga 5 nedan. SOU 2008:120 Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? En annan förklaring kan vara att pågående eller tidigare AAS-bruk har kopplats till särskilt brutala och svårbegripliga våldsbrott som trots att de är sällsynta, och därmed inte ger avtryck i den totala våldsstatisti- ken, fått stor uppmärksamhet p.g.a. deras speciella karaktär. Jag har själv insikt i fem fall som måste betecknas som extremt besinningslösa, där förövaren haft pågående eller tidigare bruk av AAS. Därtill kom- mer tre fall med avrättningsliknande skjutningar där gärningsmännen avbrutit ett AAS-bruk och inte gjort något för att komma undan, vilket skiljer dem från s.k. kriminella uppgörelser. Även dessa gärningsmän (de tre sista) visade avsevärd psykiatrisk problematik samt var alkoholpåverkade. En komplikation till AAS-användande som enligt den vetenskapliga litteraturen förefaller vara bland de vanligaste är ökad aggressivitet. Detta har rapporterats in fallrapporter, intervjuundersökningar med kroppsbyggare och i en experimentell studie på försökspersoner utan tidigare AAS-erfarenhet. Det finns även djurstudier som visar ökad aggressivitet till följd av AAS-administration. Dessutom visade en s.k. dubbelblind kontrollerad studie bland försökspersoner utan tidigare AAS-erfarenhet (metod med högt vetenskapligt bevisvärde) signifi- kant ökad fientlighet vid AAS-påverkan. Detta har även noterats i en rapport över ett enäggstvillingpar där den ena använde AAS. Vi har också noterat en koppling till fientlighet i en av våra senare, ännu ej publicerade, studier. Att AAS medför en ökad risk för aggressivitet och/eller fientlighet kan således knappast ifrågasättas. Kanske är det denna bieffekt som förklarar att våldsbrott tycks vara något vanligare bland AAS-användare än bland övriga missbrukargrupper. Sammantaget talar våra och andras observationer för att AAS för- modligen kan bidra till svårbegripligt och brutalt våld hos enstaka känsliga personer, men att andra riskfaktorer som är gemensamma för kriminalitet och missbruk och risken att börja använda AAS har det största förklaringsvärdet för det utövade våldet, även om det – precis som för hjärtförstoringen – tycks finnas en mindre komponent som förklaras av AAS som en oberoende faktor. Slutsats: AAS tycks fungera som bidragande faktor till våld i något högre utsträckning än andra våldsdroger som amfetamin eller kokain. Belägg för att AAS-missbruk är en stark oberoende förklar- ingsfaktor för våld saknas. Det finns indikationer på att pågående eller tidigare AAS-missbruk kan vara av betydelse för särskilt grova vålds- brott. Forskare inom kriminologi och våldsprevention pekar på att upprin- till en våldshandling är multifaktoriell och beroende av såväl en rad individfaktorer som miljöfaktorer (t.ex. missbruk och omedelbara interpersonella störningar).