sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — Enligt 7 § första stycket får kreditupplysningar om fysiska per- soner som inte är näringsidkare inte innehålla uppgifter om andra betalningsförsummelser än sådana som 1.slagits fast genom en domstols eller en annan myndighets avgörande eller åtgärd eller 2.har lett till inledande av skuldsanering enligt skuldsanerings- lagen eller till betalningsinställelse, konkursansökan eller ackord. I 7 § andra stycket sägs att kreditupplysningar som avses i första stycket inte heller får innehålla uppgifter om kreditmissbruk, utom när krediten har lämnats av ett företag som står under Finans- inspektionens tillsyn och kredittagaren i avsevärd utsträckning överskridit gällande kreditgräns eller på något annat sätt allvarligt missbrukat krediten. Om det finns särskilda skäl, får Datainspektionen enligt tredje stycket besluta att ett företag skall undantas helt eller delvis från bestämmelserna i första och andra styckena. Enligt 8 § första stycket kreditupplysningslagen skall en uppgift om en fysisk person gallras när det är nödvändigt att bevara uppgiften med hänsyn till behandlingen. I fråga om fysiska personer som inte är näringsidkare skall uppgifter gallras senast efter den dag då den omständighet inträffade eller det för- hållande upphörde som avgiften avser (andra stycket). I tredje stycket sägs att en uppgift som inhämtats från exe- kutionsväsendet i dess verksamhet med indrivning och utsökning skall gallras när den inte omfattas av undantaget från sekretess i 9 kap. 19 § första stycket andra meningen SekrL. Bestämmelsen innebär att när en skuld har betalats eller målet av någon annan anledning är pågående hos , i vilken situation sekretess gäller för uppgiften om betalnings- förpliktelsen, måste uppgiften gallras hos kreditupplysnings- företaget. Krav på legitimt behov av kreditupplysning Kreditupplysningar om fysiska personer som inte är näringsidkare får enligt 9 § kreditupplysningslagen inte lämnas ut, om det finns anledning att anta att upplysningen kommer att användas av någon annan än den som på grund av ett ingånget eller ifrågasatt kredit- avtal eller av någon liknande anledning har behov av upplysningen. Bestämmelsen gäller inte offentliggörande av en kreditupplysning på ett sådant sätt som avses i tryckfrihetsförordningen eller ytt- randefrihetsgrundlagen. Information till den registrerade I 10 § kreditupplysningslagen finns föreskrifter om registerbesked som gäller i stället för motsvarande bestämmelser i 26 § PuL. Bestämmelserna innebär att var och en har rätt att mot skälig avgift hos den som bedriver kreditupplysningsverksamhet få skriftligt besked om huruvida det i verksamheten behandlas uppgifter om honom. Fysiska personer har rätt att en gång per kalenderår få ett besked gratis. Besked skall lämnas om vilka uppgifter som behand- las, varifrån uppgifterna har hämtats (gäller bara fysiska personer), ändamålen med behandlingen samt till vilka mottagare eller kate- gorier av mottagare som uppgifterna lämnats ut. Bestämmelserna tillämpas inte i den utsträckning det skulle strida mot bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen eller ytt- randefrihetsgrundlagen (10 § andra stycket). I 11 § ges föreskrifter om s.k. kreditupplysningskopia. Därvid anges att när en kreditupplysning om en fysisk person lämnas ut, skall den som avses med upplysningen och kostnadsfritt tillställas ett skriftligt meddelande om a)vem som bedriver kreditupplysningsverksamheten, b)ändamålen med behandlingen, c)de uppgifter, omdömen och råd som upplysningen innehåller om honom, d)möjligheten att få rättelse av de uppgifter som rör honom, och e)vem som har begärt upplysningen. Vad som sagts gäller dock inte för kreditupplysning som läm- nats genom offentliggörande på ett sådant sätt som avses i tryck- frihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen (11 § tredje stycket) I 12 § kreditupplysningslagen finns bestämmelser om rättelse som gäller i stället för bestämmelserna i 28 § PuL. Finns det anledning att misstänka att en uppgift som behandlas i kreditupplysnings- verksamhet eller som har lämnats i en kreditupplysning är oriktig eller missvisande, eller att den annars har behandlats i strid med kreditupplysningslagen, skall enligt 12 § första stycket den som bedriver verksamheten utan dröjsmål vidta skäliga åtgärder för att utreda förhållandet. Visar det sig att uppgiften är oriktig eller missvisande, eller att den annars har behandlats i strid med lagen, skall den rättas, komp- letteras eller uteslutas ur registret (12 § andra stycket). Har en oriktig eller missvisande uppgift tagits in i en kreditupplysning skall rättelse eller komplettering så snart det kan ske tillställas var och en som har fått del av uppgiften. Har upplysning lämnats i en periodisk skrift eller genom offentliggöranden enligt yttrande- frihetsgrundlagen skall rättelse eller komplettering göras så snart det kan ske i ett följande nummer av skriften eller i motsvarande form av offentliggörande enligt yttrandefrihetsgrundlagen. Enligt 14 § kreditupplysningslagen får den som är eller har varit verksam i kreditupplysningsverksamhet inte obehörigen röja eller utnyttja vad han till följd därav fått veta om enskildas personliga förhållanden eller om yrkes- eller affärshemligheter. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver kreditupp- lysningsverksamhet utan att ha rätt till det eller bryter mot bestämmelserna i 6–9 §§ om vilka uppgifter som får lämnas ut genom kreditupplysning döms enligt 19 § kreditupplysningslagen till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som bryter mot 13 § första stycket eller andra stycket andra meningen (om överlåtelse och upplåtelse av register) eller 16 § tredje stycket (att Datainspektionen skall få del av kreditupplysningar som offentliggjorts genom grundlagsskyddat medium). Till samma straff döms också den som bryter mot villkor som Datainspek- tionen meddelat eller lämnar osann uppgift i ett registerbesked, i en kreditupplysningskopia eller vid Datainspektionens tillsyn. I 21 § finns föreskrifter om att den som bedriver kreditupplys- ningsverksamhet skall ersätta skada som till följd av verksamheten tillfogas någon genom otillbörligt intrång i hans personliga integritet eller genom att oriktig uppgift lämnas om honom. Skadeståndsskyldighet föreligger dock inte om den skadevållande kan visa att han har iakttagit tillbörlig omsorg och varsamhet. Inte endast ekonomisk skada omfattas av skadeståndsskyldigheten utan även lidande och andra omständigheter av annan är rent ekonomisk betydelse. Ersättning kan alltså utgå också för ideell skada (jfr prop. 1973:155 s. 122). Enligt 4 § inkassolagen (1974:182) skall inkassoverksamhet bedri- vas med iakttagelse av god inkassosed. Därvid skall iakttas att gäldenär ej vållas onödig skada eller olägenhet eller utsätts för otill- börlig påtryckning eller annan otillbörlig inkassoåtgärd. I 5 § ges föreskrifter om hur ett inkassokrav skall utformas. Ett krav mot en gäldenär skall framställas skriftligt. Kravet skall inne- hålla tydlig uppgift om borgenärens namn och om det förhållande som fordringen grundar sig på. Vad som fordras i form av kapital, ränta och ersättning för kostnader skall anges var för sig. I samband med krav skall anges viss skälig tid inom vilken gäldenären har att betala frivilligt eller anmäla om han har någon invändning mot kravet. Som huvudregel gäller enligt 6 § att rättslig åtgärd inte får vidtas innan gäldenären tillställts ett krav som avses i 5 § och den angivna tiden har löpt ut. I 8 § anges att inkassoåtgärd inte bör vidtas om det föreligger sannolika skäl för att fordran inte är lagligen grundad eller ford- ringen annars framstår som obefogad. 26.2.2Särskilda krav vid inkassoverksamhet Enligt 10 a § inkassolagen får register som avser gäldenärer och som används i tillståndspliktig inkassoverksamhet överlåtas eller upplåtas till annan endast efter medgivande av Datainspektionen. Den som upphör med tillståndspliktig inkassoverksamhet eller som avser att flytta sådan verksamhet till ett annat land skall anmäla detta till Datainspektionen. Detsamma gäller om man avser att kassera ett register över gäldenärer i inkassoverksamhet. Den som har varit verksam i en inkassoverksamhet, dock ej s.k. egeninkasso, får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han till följd därav har fått veta om enskildas personliga förhållanden eller yrkes- och affärshemligheter. Detta gäller inte i fråga om inkasso- verksamhet som är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar åtgärd som utgör inkassoverksamhet utan att ha föreskrivet tillstånd döms enligt 17 § inkassolagen till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som bryter mot föreskrift som Datainspektionen meddelat om hur verksamheten skall bedrivas eller om skyldighet att anmäla ändring av förhållanden som har betydelse för tillståndet att bedriva inkassoverksamhet. Straff kan också ådömas den som bry- ter mot reglerna om register i inkassoverksamhet eller som lämnar osann uppgift vid Datainspektionens tillsyn av verksamheten. Enligt 18 § skall den som bedriver inkassoverksamhet ersätta skada som till följd av verksamheten tillfogas någon genom otill- börlig påtryckning eller annan otillbörlig inkassoåtgärd. Även ideell skada, dvs. lidande och andra omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse, skall ersättas. Inkassolagen innehåller, förutom vad som gäller i fråga om register i inkassoverksamhet, inga bestämmelser som rör behandling av personuppgifter. För behandling av personuppgifter som sker inom ramen för inkassoverksamhet gäller därmed personuppgiftslagens regler. Sekretesslagen (1980:100, SekrL) reglerar sekretessen i det allmän- nas verksamhet. Den gäller därmed också hos domstolarna. Den dömande verksamheten skall ske under största möjliga öppenhet. En sådan principiell ordning har ansetts befrämja rätts- säkerheten och inge allmänheten förtroende för rättskipningen. Offentlighetsintresset har därför i vissa avseenden ansetts väga tyngre än intresset av skydd mot insyn – eller, om man så vill, intresset bl.a. av att skydda den personliga integriteten. Det har alltså ansetts kräva särskilt starka skäl för att införa sekretessregler hos domstolarna som innebär att offentligheten i den dömande verksamheten begränsas. Sådana starka skäl har ansetts föreligga i ett antal fall, varvid regler om sekretess har införts som direkt tar sikte på uppgifter som finns hos en domstol, oberoende av varifrån uppgifterna kommer. I dessa fall är det fråga om s.k. primär dom- stolssekretess. Som exempel på primär domstolssekretess som syftar till att skydda uppgift om enskilds personliga förhållanden kan nämnas bestämmelserna i 7 kap. 22 § SekrL. I denna paragraf föreskrivs sekretess i brottmål för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden som kommer fram vid särskild personutredning, rättspsykiatrisk utredning eller annan sådan utredning. Ett annat exempel är bestämmelserna i 9 kap. 15 § om sekretess för uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden i äktenskapsmål samt mål och ärenden enligt föräldra- balken. Behovet av skydd för målsägandens eller andra inblandades integritet har också ansetts så starkt att offentligheten har fått vika i mål om ansvar för sexualbrott, utpressning, brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning, dataintrång, brott mot tystnadsplikt eller brott rörande överföring av HIV- infektion (9 kap. 16 § SekrL). Då brotten brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar och olovlig avlyssning gavs detta starka skydd (i dåvarande 5 kap. 1 § RB som reglerade möjligheten att förordna om stängda dörrar, se nedan) framhöll departements- chefen att en målsägande kan dra sig för att anmäla dessa brott om han riskerar att uppgifter om hans privatliv dras fram i offentlig- hetens ljus vid en kommande domstolsförhandling och att syftet med lagstiftningen därmed i viss mån kunde anses förfelat (prop. 1975:19 s. 91). Brott mot tystnadsplikt och dataintrång fördes in i 9 kap. 16 § SekrL . Lagstiftningsärendet hade initierats av en fram- från Riksåklagaren (2002:29 s. 29). Regeringen påpekade i proposition 2003/04:93 med förslag om bl.a. denna ändring i sek- retesslagen att uppgifter om enskildas förhållanden, som den tyst- nadsplikt som brutits skall skydda, som regel blir offentliga vid en prövning i domstol (s. 59 f.). Domstolen kunde därmed bidra till att spridningen av uppgifterna blev mer omfattande än om åtal inte väckts, något som inte var tillfredsställande. Den enskildes intresse av skydd för uppgifterna fick enligt regeringen anses väga så tungt att huvudprincipen om att domstolsförhandlingar skall vara offent- liga måste få vika. Vad gällde brottet dataintrång anförde regeringen att bestämmelsen om detta brott fått en större betydelse då allt fler meddelanden, som tidigare förmedlats i vanliga brev eller telefon, i stället förmedlades med elektronisk post (e-post). Upp- gifter i ett vanligt brev eller telefonsamtal, som skulle vara skyddade i domstol enligt 9 kap. 16 §, skyddades inte om de i stället förmedlades via e-post i ett lokalt nät. Detta var enligt regeringen både inkonsekvent och otillfredsställande. Skydds- intresset för uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska för- hållanden vägde därför över insynsintresset också i detta fall. Enligt 9 kap. 16 § SekrL gäller sekretess också i mål om barn- pornografibrott för uppgift om en ung person som skildras i pornografisk bild. Många sekretessregler har avfattats på sådant sätt att de inte blir tillämpliga på uppgifter som lämnas till en myndighet utanför det verksamhetsområde där sekretessen gäller, och därmed ej heller hos domstolarna. Som exempel kan nämnas att sekretess- skydd enligt 7 kap. 1 § SekrL för en uppgift om enskilds personliga förhållanden förutsätter att uppgiften har lämnats inom hälso- och Eftersom domstol i sin verksamhet får tillgång till en mängd hemliga uppgifter har skäl dock ansetts föreligga för att sekretess i princip bör gälla också hos domstolen. I 12 kap. har därför särskilda bestämmelser om sekundär sekretess tagits in. Sålunda föreskrivs i 12 kap. 1 § första stycket SekrL att om domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från domstol eller annan myndighet får uppgift som är sekretessbelagd där, gäller sekretessen också hos domstolen. Sekretessen överförs alltså till domstolen. Denna bestämmelse tillämpas dock inte, om en sekretessbestämmelse till skydd för samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande domstolen enligt någon av reglerna om primär domstolssekretess (12 kap. 1 § andra stycket SekrL). Principen att domstolarnas verksamhet skall präglas av öppenhet har emellertid kommit till uttryck också i sistnämnda sammanhang på så sätt att den sekundära domstolssekretessen är förenad med relativt omfattande begränsningar. I 12 kap. 2 § SekrL föreskrivs att uppgifter som skyddas av sekretess enligt vissa där uppräknade bestämmelser förlorar sitt sekretesskydd när de lämnas till en dom- stol. Av intresse i detta sammanhang är bestämmelserna om sekre- tess i 7 kap. 17 och 18 §§ (utdrag ur belastningsregistret och vissa andra register med uppgift om förseelser), 9 kap. 8–11 §§ (uppgift hos posten, publicus och hos i och annat bistånd åt enskild) 9 kap. 14 § bestämmelser gäller alltså inte när en uppgift överförs till domstol. Även när det gäller uppgifter i förundersökning är sekretessen hos domstolarna förenad med långtgående begränsningar. Enligt 9 kap. 17 § SekrL gäller sekretess för uppgift om enskilds ekonomiska och personliga förhållanden i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. I 9 kap. 18 § andra stycket föreskrivs emellertid att sekretessen enligt 9 kap. 17 § upp- hör om uppgift lämnas till domstol med anledning av åtal. Upp- gifter i en förundersökning blir alltså därmed offentliga hos såväl domstolen som polis- och åklagarmyndighet. Om uppgifter i en förundersökning lämnas till en domstol innan åtal väcks, t.ex. i ärende om förordnande av offentlig försvarare eller målsägarbiträde, omfattas uppgifterna av sekretess enligt 9 kap. 17 § SekrL genom bestämmelsen om överföring av sekretess till domstolen i 12 kap. 1 §. Emellertid är sekretesskyddet svagare hos domstolen än hos polis- och åklagarmyndighet. I 12 kap. 2 § andra stycket SekrL föreskrivs nämligen att sekretess gäller med ett rakt skaderekvisit hos domstolen, dvs. med presumtion för att uppgifterna i fråga är offentliga, medan sekretess hos polis- och åklagarmyndighet gäller med omvänt skaderekvisit, dvs. med presumtion för sekretess. Det svagare sekretesskyddet hos domstolar för uppgifter i för- undersökning om enskildas personliga och ekonomiska för- hållanden infördes . Därmed fick sådana uppgifter samma sekretesskydd hos domstolarna som de hade haft . I det lagstiftningsärende , då det raka skaderekvisitet i 9 kap. 17 § SekrL för uppgifter i förundersökning ändrades till ett omvänt skaderekvisit, uppmärksammades inte konsekvenserna för sekretesskyddet hos domstolarna. Den presumtion för sekretess som till följd härav kom att råda hos domstolarna kom bl.a. att innebära att domstolarna i större utsträckning än tidigare höll häktningsförhandlingar och andra förhandlingar inom stängda dörrar. Det visade sig också att domstolarna hade tillämpat den nya sekretessbestämmelsen på olika sätt, t.ex. i frågan huruvida den misstänktes namn kunde skrivas på en uppropslista eller offentlig- göras i samband med att parterna kallades till förhandling. Som skäl för att återinföra det raka skaderekvisiten hos dom- stolarna framhöll regeringen att principen att förhandlingar i dom- stol i största möjliga utsträckning skall vara offentliga är av stor betydelse för rättssäkerheten och för allmänhetens förtroende för rättsväsendet (prop. 2003/04:93 s. 68 f.). Att det i domstolarna som en konsekvens av lagstiftning rådde presumtion för sekretess när det gällde enskilds personliga eller ekonomiska för- hållanden vid t.ex. häktningsförhandlingar var mot bakgrund härav inte tillfredställande. En ändring borde därför göras i 12 kap. 2 § SekrL så att ett rakt skaderekvisit åter skulle gälla hos domstolarna. 27.1.2Uppgifter som förebringas vid förhandling Enligt 2 kap. 11 § andra stycket RF skall förhandling vid domstol vara offentlig. Begränsningar i offentligheten får dock beslutas genom bestämmelser i vanlig lag (2 kap. 12 § RF). För de allmänna domstolarnas del gäller som huvudregel att för- handling skall vara offentlig, 5 kap. 1 § (RB). I 5 kap. 1 § andra stycket RB föreskrivs emellertid att domstolen får förordna att förhandling skall hållas inom stängda dörrar, om det kan antas att det kommer att förebringas en uppgift för vilken hos domstolen gäller sekretess. Det är inte tillräckligt att ett sekretess- belagd uppgift förväntas förebringas vid förhandlingen, utan det krävs också att det bedöms vara av synnerlig vikt att uppgiften hålls hemlig. Kravet på synnerlig vikt gäller dock inte om sekretessen följer av någon av bestämmelserna om primär sekretess hos domstol (t.ex. enligt 9 kap. 16 § SekrL). Inte heller uppställs något sådant krav vid domstolsförhandling under förundersökning i brottmål eller därmed likställt mål eller ärende, om fråga är om sekretess enligt 5 kap. 1 eller 7 § eller 9 kap. 17 § SekrL. Huvudprincipen i är alltså att förhandlings- sekretessen skall styras av sekretessregleringen i sekretesslagen. Det finns dock undantag från denna princip. Rätten kan t.ex. för- ordna om stängda dörrar vid förhör med den som är eller lider av en psykisk störning (5 kap. 1 § tredje stycket RB) samt i mål som rör unga lagöverträdare (27 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Möjligheten att förordna om förhandlingssekretess har i dessa fall motiverats av intresset att skydda berörda personer mot de olägenheter som kan vara förenade med själva förhandlingen. regler om offentlighet och ordning vid muntlig förhandling skall i tillämpliga delar gälla också hos de all- männa förvaltningsdomstolarna (16 § förvaltningsprocesslagen, FPL). För förvaltningsdomstolarnas del gäller dock som huvud- regel att förfarandet är skriftligt (9 § FPL). Hos förvaltnings- domstolarna förekommer därför muntliga förhandlingar i mindre utsträckning än hos de allmänna domstolarna. Om muntlig för- handling hålls, är möjligheterna för rätten att förordna om stängda dörrar större än i allmän domstol. Förhandling kan nämligen hållas inom stängda dörrar så snart det kan antas att det vid förhandlingen kommer att förebringas uppgift, för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i sekretesslagen (16 § FPL). De allmänna domstolarnas verksamhet präglas alltså i högre grad av offentlighet än förvaltningsdomstolarnas. I sammanhanget bör också påpekas att förhandlingen hos de allmänna domstolarna har karaktär av huvudförhandling, vid vilken allt processmaterial skall förebringas (17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB). Domen skall alltså grundas enbart på vad som förekommit vid förhandlingen. Hos förvaltningsdomstolarna är däremot den muntliga förhandlingen närmast att betrakta som ett komplement till den skriftliga hand- läggningen. Enligt 30 § FPL gäller att rättens avgörande skall grun- das på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt före- kommit i målet (t.ex. den muntliga förhandlingen). Förebringas en hemlig uppgift vid en offentlig domstols- förhandling upphör sekretessen för uppgiften att gälla (12 kap. 3 § första stycket SekrL), och detta naturligtvis oavsett om det vid för- handlingen funnits några åhörare eller inte. Om däremot en hemlig uppgift förebringas vid en förhandling inom stängda dörrar, kommer sekretessen att gälla under den fortsatta handläggningen, om domstolen inte förordnar annat (12 kap. 3 § andra stycket SekrL). Sedan domstolen har skilt målet eller ärendet från sig, gäller sekretessen emellertid endast om domstolen i domen eller beslutet har förordnat om det. I annat fall blir uppgiften offentlig. Har förhandling hållits inom stängda dörrar, kan rätten enligt 5 kap. 4 § RB förordna om tystnadsplikt. Förutom domstolens personal och övriga offentliga funktionärer skall även andra personer som närvarit eller medverkat vid förhandlingen därmed iaktta den sekretess som gäller för uppgifter som förebringats vid förhandlingen. Regeln om tystnadsplikt gäller både för allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar. 27.1.3Uppgifter som tas in i dom eller annat beslut Från rättssäkerhetssynpunkt anses det ha stor betydelse att en domstols domar och beslut är offentliga. I 12 kap. 4 § första stycket SekrL ges sålunda uttryck för principen att sekretess för uppgifter i ett mål eller ärende i domstolens rättskipande eller rättsvårdande verksamhet upphör att gälla i målet eller ärendet, om uppgifterna ingår i domstolens dom eller i annat beslut som dom- stolen meddelat i denna verksamhet. Huvudregeln att domstols dom eller beslut skall vara offentlig har dock inte kunnat upprätthållas utan inskränkningar. I 12 kap. 4 § andra stycket SekrL ges domstol möjlighet att förordna att befintlig sekretess skall bestå. Det har alltså överlämnats åt domstolen att i det enskilda fallet avgöra huruvida offentlighets- eller sekretessintresset skall tilläggas störst tyngd. Friheten att göra en sådan avvägning utgör en motsvarighet till den frihet som dom- stolen har då den tar ställning i frågan huruvida en förhandling inför domstolen skall vara offentlig eller inte. I sekretesslagens förarbeten har förutsatts att domstolarna är restriktiva vid sekre- tessbeläggning av domar och beslut (prop. 1970/80:2 Del A, s. 309). I de primära sekretessregler som gäller för domstolarnas rättskipande verksamhet kan emellertid finnas bestämmelser som föreskriver att sekretessen inte gäller beslut i ett ärende. Om så är fallet, saknar domstolen alltså möjlighet att meddela ett för- ordnande om sekretess.