sou · GVB313 · 2008-01-01 00:00:00 — ESDP anses icke desto mindre ha tillfört värden i form av kunskapsutveckling, närmande mellan olika kompetenser och nya planeringsmetoder. Sin naturliga hemvist har ESDP inom den regionala utvecklingspolitiken, och här har de regionala självstyrelseorganen och de kommunala samverkansorganen betytt mycket för de nya tankegångarnas genomslag. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Den regionala utvecklingspolitiken har nära kopplingar till den kommunala översiktsplaneringen, och samspelet mellan dessa båda processer anses ömsesidigt befruktande. Även om kommunerna vanligen medverkar aktivt i arbetet med regionala utvecklingsprogram deltar de sällan med kompetens inom fysisk planering, varför samverkan mellan dessa båda planeringsprocesser ännu är outvecklad. har med hjälp av enkäter och intervjuer gjort en egen utvärdering av RUFS i , den enda regionplan som finns. Den visar att regionplanearbetet väl speglar sambanden mellan regional utveckling och fysisk planering. Det har också medfört att den mellankommunala dialogen stärkts och att översikts- planeringen utvecklats. RUFS svarar väl mot behoven av ett samordnat regionalt planeringsunderlag. Den avgörande svag- heten, som påtalas av många kommuner, är att det saknas beslutsstrukturer och resurser för att kunna gå från ord till handling. Även om regionplaneringen fått begränsad betydelse, förordar kommittén således att den behålls, med hänvisning till att den kan ge betydelsefullt stöd för såväl den kommunala översikts- planeringen som den regionala utvecklingspolitiken. Däremot anser man det inte motiverat att införa någon ny, tvingande regional planeringsnivå i PBL. Som skäl för det anges den omfattande förändring av den regionala samhällsorganisationen och de regionala uppgifterna som pågår, liksom det faktum att överväger dessa frågor. Frågan hänvisas med andra ord till . I propositionen 2001/02:20 Infrastruktur för ett långsiktigt hållbart transportsystem anges det övergripande målet för transportpolitiken vara att säkerställa en samhällsekonomiskt effektiv och långsiktigt hållbar transportförsörjning för medborgarna och näringslivet i hela landet. Som delmål anges: ett tillgängligt transportsystem, en hög transportkvalitet, en säker trafik, Uppgifter med anknytning till regional utveckling en god miljö, en positiv regional utveckling, samt ett jämställt transportsystem. Politikområdet omfattar sex verksamhetsområden: Väg, , Sjöfart, Luftfart, Interregional kollektiv persontrafik samt Forskning och analys. Ett stort antal myndigheter, affärsverk och bolag verkar inom politikområdet, däribland: , , , , , , Luft- fartsverket, Rikstrafiken samt länsstyrelserna. Det statliga vägnätet omfattar runt och indelas i: övriga riksvägar, samt Det trafikerade järnvägsnätet är knappt och är indelat i ett 50-tal banor. Av dessa är elektrifierade och är dubbel- eller flerspåriga.TPF58FPT Infrastrukturplanering kräver långsiktighet och berör i stort sett alla samhällsområden, varför den också är en tidskrävande och komplicerad process. Den brukar inledas med att regeringen presenterar en proposition som anger övergripande prioriteringar och ekonomiska ramar för den kommande planeringsperioden. Det skedde senast 2001TPF59FPT. Sedan behandlat propositionen upprättar och förslag till nationella långsiktsplaner för väg- respektive järnvägsområdet. Inom vägområdet upprättas även länsplaner för regional transportinfra- struktur. De omfattar investeringar i övriga riksvägar och länsvägar, medan den nationella vägplanen styr investeringar i nationella stamvägar samt drift, underhåll och bärighetssatsningar i hela väg- nätet. I län med regionala självstyrelseorgan och kommunala sam- verkansorgan fastställer dessa länsplanen, i övriga län . 58TP PT Faktauppgifter från respektive hemsidor. 59TP PT Sedan detta avsnitt skrevs har regeringen presenterat en ny inriktningsproposition, 2005/06:160 Moderna transporter, som innebär vissa smärre justeringar av infrastrukturplaneringen. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Såväl de nationella som de regionala planerna sänds på remiss till kommuner, landsting, näringslivsorganisationer och andra berörda myndigheter och organisationer. I flertalet län innebär det ett omfattande samråd för att komma överens om gemensamma prioriteringar och brukar utmynna i en mer eller mindre intensiv uppvaktning av såväl trafikverken som regeringen. De nationella planerna fastställs sedan av regeringen, medan de regionala planerna fastställs av respektive länsstyrelse, samverkansorgan eller själv- styrelseorgan. gällande planer avser åren 2004–2015. De föregående gällde 1998–2007. Planerna går alltså om lott och förnyas med 5–mellanrum, en process som tar 3–i anspråk. Som synes har planperioden också förlängts från 10 till . I propositionen 2003/04:95 föreslog regeringen att sammanlagt ska satsas på trafikinfrastrukturen –2015. Det innebär en ambitionshöjning jämfört , framför allt inom järnvägsområdet. De slutliga anslagen fastställs dock årsvis i samband med att budgetpropositionen behandlas, med påföljd att planerna ofta måste justeras. I budgetpropositionen anges faktiska, föreslagna respektive beräknade utgifter till: 2004 (mkr) 2006 (mkr) 2008 (mkr) De medel som avsätts till väghållning fördelar sig på (urval av åtgärder): 2004 (mkr) 2006 (mkr) 2008 (mkr) Investering i nationell plan Investering i regionala planer Bärighet, tjälsäkring och rekonstruktion Bidrag till enskilda vägar Uppgifter med anknytning till regional utveckling De medel som avsätts till banhållning fördelar sig på (urval av åtgärder): 2004 (mkr) 2006 (mkr) 2008 (mkr) Det är således främst inom järnvägsområdet som investerings- volymerna växer , för att 2008 vara i det närmaste större än väginvesteringarna. Vid sidan av det statliga vägnätet finns kommunala gator och vägar, för vilka kommunerna är väghållare och avsätter runt till drift och underhåll och ca till investeringar. Slutligen finns det enskilda vägar. Huvuddelen av dessa är skogsbilvägar och ej öppna för allmän motortrafik. Runt enskilda vägar med sammanlagt 24 000 väghållare får dock statsbidrag, totalt runt . Även kommuner ger bidrag till enskilda vägar, sammanlagt ca . svarar för produktion och väghållning av det statliga vägnätet. Dessutom har man som sektorsuppgift att i samverkan med andra aktörer driva på utvecklingen av vägtransportsystemet. Till sektorsuppgifterna hör också ansvaret för trafiksäkerhets- frågor, miljöfrågor knutna till vägtransportsystemet, handikappan- passning samt utveckling av kollektivtrafiken. Slutligen utövar myndighet, bland annat genom att ge ut föreskrifter, hantera fordons- och körkortsregister, genomföra förarprov och tillverka körkort. Därutöver administrerar man statsbildrag till enskilda vägar och till kollektivtrafikanläggningar. har sitt huvudkontor i och är organiserat i sju regioner. BanverketT T bildades genom att klövs i två delar: med förvaltningsansvar för infrastrukturen och SJ som affärsdrivande verk med ansvar för trafiken. har sitt huvudkontor i och är organiserat i fem banregioner. I samband med att SJ och bildades utskildes också ett antal banor av utpräglat regional betydelse, länsjärnvägar, från Uppgifter med anknytning till regional utveckling resten av järnvägsnätet, stomjärnvägar. På de förra övertog länstrafikhuvudmännen trafikeringsrätten för persontrafik, med hjälp av statsbidrag som motsvarade de underskott SJ tidigare haft för den överförda trafiken. Investeringar i länsjärnvägarna beslutades på motsvarande sätt i respektive länsplan. återfördes dock investeringsansvaret till nationella plan och benämns länsjärnvägarna Övriga järnvägar. Det är dock fortfarande länstrafikhuvudmännen som svarar för persontrafiken på dessa järnvägar. hade SJ monopol på all trafik. 1993 öppnades dock den interregionala persontrafiken för konkurrens, och 1996 fick trafikhuvudmännen rätt att bedriva persontrafik också på stomjärnvägar, efter särskild dispens även över länsgränser. avreglerades godstrafiken nästan helt. Som en konsekvens av att flera trafikföretag nu släpptes in på marknaden överfördes också trafikledningen från SJ till . klövs SJ i två delar: ett bolag för persontrafik, , och ett bolag för godstrafiken, , båda statligt ägda. Dessutom överfördes en rad funktioner till separata bolag, ägda av likaledes statliga Swedcarrier, bland annat för att förvalta stationer (Jernhusen) samt för underhåll och reparationer. 2003 fanns elva trafikutövare på det svenska järnvägsnätet, länstrafikhuvudmännen och deras entreprenörer oräknade. Totalt finns det i 45 flygplatser med linjetrafik. 19 av dessa drivs av affärsverket , som själv ska finansiera sin verksamhet och dessutom ska avkasta kapital. ger staten även driftbidrag till de 26 kommunala flygplatserna. Efter en viss minskning omfattar det runt , vilket motsvarar mer än hälften av de kommunala flygplatsernas driftunderskott. Det finns ett 50-tal allmänna hamnar i och ett antal industriägda lastageplatser. Flertalet hamnar ägs av kommuner och drivs vanligen i hamn- och stuveribolag på affärsmässiga villkor och Uppgifter med anknytning till regional utveckling i konkurrens med andra hamnar och transportslag. har enskilda hamnar börjat samarbeta i större regioner, detta för att öka konkurrenskraften och effektivisera transportsystemen. Ansvarig sektormyndighet är , som är ett affärsdrivande verk och finansierar sin verksamhet genom avgifter. Verksamhetsområdena är farleder, lotsning, isbrytning, sjökartläggning, sjöfartsinspektion och sjöräddning. 1998 skapades ett nytt statligt organ, Rikstrafiken, som ska upphandla företagsekonomiskt olönsam men samhällsekonomiskt önskvärd interregional trafik och samordna denna med lokal och regional kollektivtrafik. Ambitionen är att redan i planeringsskedet anlägga ett hela-resan-perspektiv på trafiken. Rikstrafiken disponerar runt för trafikupphandling. fördelade sig kostnaderna mellan: färjetrafik (främst till ) flygtrafik (huvudsakligen till inland) Lokal och regional kollektivtrafik finns en trafikhuvudman för lokal och regional kollektivtrafik i varje län. Huvudmän för dessa är i sin tur kommuner och landsting. I och län är dock landstingen ensamma är huvudmän för kollektivtrafiken, som ett uttryck för dess regionala karaktär. På är kommunen huvudman. I övriga län är kommunerna och gemensamt huvudmän och delar på kostnaderna efter fördelningsnycklar som varierar från län till län. Förutom busstrafik i tätort och på landsväg bedriver trafik- huvudmännen även skärgårdstrafik med båt samt spårbunden trafik – spårvagn, tunnelbana och regional tågtrafik. 1990 övertog trafikhuvudmännen ansvaret för persontrafik på länsjärnvägar. Från får de också bedriva regional persontrafik på stomjärnvägar, efter särskild dispens även över länsgränser. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Av likvärdighets- såväl som samhällsekonomiska skäl subven- tionerar trafikhuvudmännen i samtliga län kollektivtrafiken genom att erbjuda ett större trafikutbud till lägre taxor än vad som är företagsekonomiskt lönsamt. Subventionsgraden varierade 2003 från i län till i . I genomsnitt låg subventionsgraden på av de totala kostnaderna. Totalt kostade den lokala och regionala kollektivtra- fiken 2003, varav svarade för 9,0 miljarder, län för 2,1 miljarder och för . De sammanlagda intäkterna var . Driftbidragen fördelade sig mellan: Också om man ser till trafikarbetet dominerar storstadslänen. Av de totalt 1 117 miljoner resor som företogs 2003 svarade för 635 miljoner (), län för 99 miljoner () och för 187 miljoner resor ().TPF61FPT 2.3.3IT, elektronisk kommunikation och post Målet för politikområdet är att alla ska tillgång till en samhällsekonomiskt effektiv och långsiktigt hållbar infrastruktur och därtill hörande samhällstjänster. Politikområdet omfattar verk- samhetsområdena: grundläggande kassaservice, samt Sektors- och tillsynsmyndighet inom politikområdet är (). Inom området är även och 60TP PT Bland annat ersättningar från Rikstrafiken och statsbidrag till regional persontrafik på järnväg. 61TP PT (2004:8), Tabell 1. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Intresset fokuseras här på verk- samhetsområdet informationsteknik. I propositionen 1999/2000:86 Ett informationssamhälle för alla angavs att den regionala utvecklingen ska underlättas genom en bra IT-infrastruktur. Totalt har staten avsatt ca till bredbandsutbyggnad. av dessa medel hade per beviljats i stöd till kommunernaTPF62FPT, fördelat på: Inga ytterligare medel för detta ändamål anslogs i budgetpro- positionen och heller inte . Enligt en annan sammanställning i budgetpropositionen har statliga medel svarat för av finansieringen av bredbandsutbyggnaden, medan operatörerna svarat för och kommunerna för . Resterande finansiering fördelar sig på strukturfondsmedel () och regionala utvecklingsmedel (). Kommunerna har en nyckelroll i utbyggnaden av bredband. I många län samordnas denna utbyggnad regionalt, med deltagande av regionala organ. I har exempelvis kommunerna och genom samordnat upphandlingen av ett bredbandsnät som binder samman alla orter i med över 200 invånare. I upphandlingen ingår även kommunernas och egen datatrafik. Det övergripande målet för miljöpolitiken är att till nästa generation kunna lämna över ett samhälle där de stora miljöpro- blemen i är lösta. För att konkretisera detta arbete fast- ställde 15 miljökvalitetsmål som tydliggör den ekologiska dimensionen i hållbar utveckling: 62TP PT Budgetpropositionen , Utgiftsområde 22, s. Uppgifter med anknytning till regional utveckling Bara naturlig försurning. Levande sjöar och vattendrag. Grundvatten av god kvalitet. Hav i balans samt levande kust och skärgård. Ett rikt odlingslandskap. Storslagen fjällmiljö, samt God bebyggd miljö. Målen har senare kompletterats med delmål och åtgärdsstrategier. Så sent som föreslog regeringen (proposition 2004/05:150) ytterligare ett miljökvalitetsmål, Ett rikt växt- och djurliv, om biologisk mångfald. Miljökvalitetsmålen ska brytas ned till regionala mål som ska följas upp. Ansvaret för detta vilar på länsstyrelserna, också i län med regionala självstyrelseorgan och kommunala samverkansorgan. Länsstyrelserna förutsätts dock utveckla ett nära samarbete med kommunerna och andra regionala organ i dessa frågor. I budgetpropositionen har följande medel avsatts till några av de viktigaste anslagen inom miljöpolitiken: 34:1 (förvaltningsanslag) Åtgärder för biologisk mångfald 34:4 Sanering och återställning av 34:13 Stöd till klimatinvesteringar Uppgifter med anknytning till regional utveckling Anslag 34:2 Miljöövervakning m.m. disponeras av och har 2006 fördelats mellan posterna: Övervakning av miljötillstånd i den Hantering av medel avsatta för övervakning av miljötillståndet styrs av regleringsbrev. Av de som avsatts för ändamålet har fördelats mellan länsstyrelserna i form av rambelopp för regional miljöövervakning som: till är lika för alla län, till styrs av antalet invånare och till styrs av arealen. Användningen av dessa medel av styrs av de aktivitetsplaner som länsstyrelserna inlämnar som grund för ansökningar om bidrag till regional miljöövervakning. Ansökningsförfarandet är ett led i kvalitetssäkringen. För att få bidrag ska den regionala miljöövervakningen följa metodanvisningar. Rambeloppet ska i första hand användas till: samordning av regional miljöövervakning, förstudier och pilotprojekt, inköp och investeringar, information och utvärderingar, möten och reskostnader, samt Medlen får även användas för direkta personalkostnader som anges i aktivitetsplanen. Vid sidan av detta rambelopp finns (2006) avsatta för regionalt utvecklingsarbete inom Uppgifter med anknytning till regional utveckling miljöövervakningen, medel som länsstyrelserna kan ansöka om för tematiskt inriktade projekt. Den regionala miljöövervakningen omfattar också annat än det som finansieras av anslag 34:2. Exempelvis är delar av kalk- ningsuppföljningen och vissa basinventeringar för Natura 2000, vilka finansieras via anslag 34:3, att hänföra till den regionala miljö- övervakningen. Av den totala regionala miljöövervakningen upp- skattas endast finansieras via anslag 34:2. Huvuddelen av de medel som anslagits till övervakning av miljötillståndet i den yttre miljön, (2006), används i stället till nationell miljöövervakning vilken är upplagd för att ge nationellt representativa resultat. Arbetet med att följa upp miljömålen leds av det av regeringen utsedda , som innehåller företrädare för ett flertal myndigheter och organisationer. Det redovisar sitt arbete för regeringen och lämnar en fördjupad utvärdering, som underlag för regeringens redovisning till . Länsstyrelserna tillhandahåller underlag för dessa rapporter, men svarar ofta även för den årliga rapporten. Länsstyrelserna tillhör därför de organ som kan ansöka om medel för miljömålsuppföljning. Av de som 2006 anslagits för ändamålet erhöll länsstyrelserna , fördelade på specifika projekt efter förslag från länsstyrelserna själva. Medel kan också utgå till kommunala projekt, ofta genom Kommuner och Landsting (SKL). SKL har 2006 erhållit , varav till utveckling av lokala indikatorer för miljömålsuppföljning. Åtgärder för biologisk mångfald – naturvård Naturvård syftar till att värna om livsmiljöer och de arter som lever där, bland annat för att bevara den biologiska mångfalden och våra naturresurser. Sitt historiska ursprung har naturvården i områdesskyddet . Med fick också friluftslivet betydelse, och har Uppgifter med anknytning till regional utveckling bevarandet av den biologiska mångfalden ytterligare vidgat natur- vården. I samma riktning har en växande medvetenhet om globala samband och kopplingarna till andra sektorer verkat. Sammantaget innebär det att begreppet naturvård inte är alldeles lätt att definiera. Budgetmässigt utgör dock anslag 34:3 Åtgärder för biologisk mångfald kärnan i den statliga naturvårdspolitiken. Anslaget fördelas av , utom kalkningsanslaget som anges av regeringen i regleringsbrevet till verket. har anslaget fördelats på följande sätt: Skötsel av skyddade områden Åtgärdsprogram för hotade arter Friluftsliv och fysisk planering Kalkning av sjöar och vattendrag I 7 kapitlet i finns bestämmelser om skydd av vissa områden. Exempel på sådana områden är nationalparker, naturreservat, kulturreservat, naturminnen, biotopskyddsområden, djur- och växtskyddsområden, strandskyddsområden, vattenskyddsområden och miljöskyddsområden.TPF63FPT Beslut om att inrätta nationalparker och miljöskyddsområden tas av regeringen. I de flesta andra fall tas beslutet av och eller berörd kommun. I förordningen (1998:1252) om områdesskydd finns närmare bestämmelser om områdesskydd. Områdesskyddet tar i anspråk närmare hälften av anslag 34:3 och domineras, såväl vad gäller areal som kostnader av naturreservat. Vissa naturreservat avsätts genom kommunala beslut och finansieras helt eller delvis av respektive kommun, men i de flesta fall fattas beslutet av respektive länsstyrelse. Huvuddelen av anslaget (2006) används därför till vid 63TP PT Av dessa tillhör vattenskyddsområden och miljöskyddsområden ej den del av miljöpolitiken som benämns naturvård. Det är vidare värt att notera att skogliga biotopskydd och kul-turreservat ligger utanför ansvarsområde och i stället vägleds och finansi-eras av respektive . Uppgifter med anknytning till regional utveckling markförvärv samt intrångsersättningar för reservatbeslut som fattat. En mindre del () avser statsbidrag till kommuner och kommunala stiftelser för förvärv och intrångsersättningar. Dessa senare statsbidrag beslutas av Natur- vårdsverket, efter yttrande från berörd länsstyrelse. Betydande resurser avsätts även till värderingar, förhandlingar, lantmäteriför- rättningar och motpartsombud () samt fastighetsutred- ningar och gränsarbeten (). Länsstyrelserna inventerar löpande värdefulla naturområden och utarbetar förslag till nya reservat. bedömer de föreslagna objekten utifrån 26 § förordningen. Verket för också en så kallad fördelningsplan, en samlad förteckning över områden som är godkända för statlig finansiering. lämnar respektive länsstyrelse dessutom in en aktualiserad lista över prioriterade områden för markåtkomst för de kommande tre budgetåren. Dessa listor sammanställs och bedöms av Natur- vårdsverket och ligger till grund för de länsramar för områdesskydd som fastställs av verket. De omfattar huvuddelen av verksamhetsområdets resurser (2005). Dessa ramar kan komma att justeras , beroende på utfallet av förhandlingarna i respektive län. Med dessa utgångspunkter inleder respektive länsstyrelse för- handlingar med ägarna till aktuella mark- och vattenområdena om inlösen, markbyte eller intrångsersättning. Som grund för dessa förhandlingar ligger en värdering av vilket intrång naturreservatet kan innebära för berörda fastigheter. Regler om ersättningar finns i 31 kapitlet i . Till stöd för dessa processer har upphandlat såväl värderings- som förhand- lingsstöd, som länsstyrelserna kan avropa. arbetar man med ca 50 auktoriserade värderingskonsulter och ungefär lika många förhandlingskonsulter. har även tagit fram en och skötsel av naturreservat. Natur- vårdsverket godkänner intrångsersättningar samt beslutar om och genomför markförvärv för statens räkning. Ianspråktagna medel räknas sedan av från respektive länsram. gavs sammanlagt områdesskydd, till en kostnad av . Fördelningen mellan länen varierar påtagligt och har inte något tydligt samband med areal, befolkningsstorlek eller skogsareal. Fördelningen avgörs snarare av Uppgifter med anknytning till regional utveckling målsättningar för långsiktigt skydd av olika naturtyper, den geografiska fördelningen av skyddsvärd natur, kostnadsnivåerna för olika naturtyper i olika delar av landet, genomförandetakten i markåtkomstförhandlingar, samt hur mycket av skyddsarbetet som återstår i respektive län. ska enligt områdesskyddsförfattningen föra ett register över beslut, ett naturvårdsregister, på motsvarande sätt som för ett sammanfattande nationellt register. fastställer också en skötselplan för områden man själv fattat beslut om att skyddaTPF64FPT, vilken även blir vägledande för hur det tillgängliggörs för allmänheten. Skötsel av skyddade områden Länsstyrelserna förvaltar 27 av landets 28 nationalparkerTPF65FPT och runt 2 500 naturreservatTPF66FPT, liksom de knappt 4 000 Natura 2000- områdena (jfr nedan). Andra reservat ägs och förvaltas av kommuner eller stiftelser som bildats för att kanalisera kommuners och landstings naturvårdsambitioner. Som exempel kan nämnas , som förvaltar av marken i , liksom och . förvaltar även en rad statliga reservat i , som samfinansieras av stiftelsen och . I vissa fall kan det formella förvaltningsansvaret överlåtas på enskilda markägare eller annan juridisk person som har förutsätt- ningar att axla detta. Förutom kompetenskrav förutsätts vanligen att förvaltaren står för minst hälften av förvaltningskostnaderna. I länsstyrelsernas förvaltningsansvar ingår att administrera för- valtningen samt att planera och genomföra skötselåtgärder, det senare antingen i egen regi eller genom upphandling. uppskattas runt 50 personer på länsstyrelserna arbeta med planering, upphandling och administration av skyddade områden och därtill ytterligare 100–150 helårsanställda fältarbetare. Till detta kommer ett stort antal deltidsanställda och entreprenörer. Huvuddelen av skötseln utförs nämligen av 64TP PT fastställer således sköteselplan för nationalparker och kommuner för de naturreservat de själva beslutat om. 65TP PT Enligt Nationalparksförordningen (1987:938). 66TP PT Enligt förordningen (1998:1252) om områdesskydd. Uppgifter med anknytning till regional utveckling entreprenörer och brukare av marken. Till följd av vidsträckta skyddade områden sysselsätter skötseln särskilt många personer i fjällänen. Skötseln omfattar en rad åtgärder. I fjällmiljö innebär den bland annat nyanläggning och underhåll av vandringsleder samt byggande av broar och spångar.