sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Det måste också betraktas som ett problem att den som gör sig skyldig till ett stort antal lagöverträdelser innan lag- föring sker blir i det närmaste straffimmun, och alltså kan begå ytterligare brott utan att detta får någon betydelse för det sammantagna straff som döms ut. Det kan därför övervägas om storleken av den reduktion som ska göras vid flerfaldig brotts- lighet bör regleras genom lagstiftning. Eftersom den nuvarande ordningen i så stor utsträckning bygger på praxis är det emellertid mycket svårt att genom lagstiftning åstadkomma förändringar utan att införa en fullständig reglering. Som vi närmare har redogjort för i avsnitt 8.2.1 sker straffbestämningen i flera steg enligt en inte helt okomplicerad ordning. För att täcka samtliga situationer som kan tänkas uppkomma skulle en reglering av straffvärdebedömningen vid flerfaldig brottslighet behöva vara relativt detaljerad och därför kräva omfattande överväganden. En detaljerad reglering skulle sannolikt öka komplexiteten i systemet ytterligare och därmed göra det än mer svåröverskådligt än vad som är fallet . Oavsett hur detaljerad en reglering görs finns det också en risk för att den leder till ett mindre flexibelt system än det vi har , där det blir svårt att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Samman- taget talar detta för att den fortsatta utvecklingen på området bör ske inom praxis. Varje system som innebär att det för flerfaldig brottslighet döms ut ett straff som är lägre än summan av straffvärdet för vart och ett av brotten medför med nödvändighet att det sist tillkomna brottet får relativt liten inverkan på den samlade reaktionen, förutsatt att detta inte har högre straffvärde än de tidigare brotten. Särskilt ut- talat är detta när det är aktuellt att döma ut en icke frihetsberöv- ande påföljd för den samlade brottsligheten. Det är knappast möj- ligt att undvika en sådan effekt av systemet utan att andra stora nackdelar uppstår. Problemet får i stället mötas med att så långt det är möjligt åstadkomma snabb lagföring och straffverkställighet och, när förutsättningarna för det är uppfyllda, använda häktning för att avbryta en pågående brottslig verksamhet. Sammantaget anser vi alltså att det inte finns förutsättningar att ändra den ordning som gäller såvitt avser bedömningen av straff- värdet vid flerfaldig brottslighet. I detta sammanhang bör framhållas att våra förslag till höjda straffnivåer för allvarliga våldsbrott får genomslag även vid flerfaldig brottslighet där sådana brott ingår. Vidare har vi föreslagit ändringar i 29 kap. 2 § 6 BrB som innebär att det som en försvårande omständighet vid bedömningen av en gärnings straffvärde ska beaktas om brottet har utgjort ett led i en brottslighet som har utövats systematiskt. Om den tilltalade döms för flera brott som har ingått i en systematiskt utövad brottslighet ska alltså straffvärdet för varje enskilt brott sättas högre, vilket på- verkar det sammantagna straffet i höjande riktning. I utlåtandet påpekas att det genom regleringen i 34 kap. BrB kan uppstå konflikt mellan principen om mängdreduktion för flerfaldig brottslighet och regleringen om återfallsskärpning (se avsnitt 3.6 i utlåtandet). Den fråga som främst behandlas är var gränsen mellan flerfaldig brottslighet och återfall i brott ska dras. Enligt nuvarande reglering i 34 kap. 3 § andra stycket BrB ska ett nytt brott betraktas som ett återfall först sedan påföljden i den tidigare domen har börjat verk- ställas. I utlåtandet anförs att det kan finnas anledning att göra skillnad mellan brott som har begåtts efter den tidigare domen (ny brottslighet) och brott som har begåtts före den tidigare domen (nyupptäckt brottslighet), så att de förstnämnda i stället betraktas som återfall i brott. Enligt 34 kap. 3 § första stycket BrB kan rätten förordna att ny brottslighet ska omfattas av ett tidigare utdömt fängelsestraff, om det nya brottet har begåtts innan det tidigare fängelsestraffet till fullo har verkställts. Även här finns det enligt utlåtandet anledning att skilja mellan ny brottslighet och nyupptäckt brottslighet, så att s.k. konsumtionsdom endast ska kunna meddelas vid nyupptäckt brottslighet. Vi kan instämma i den kritik som riktas mot regleringen i 34 kap. 3 § BrB och hålla med om att denna kan leda till att mängd- reduktion görs i situationer där det hade varit mer logiskt att be- trakta det nya brottet som ett återfall. Det är emellertid inte givet var gränsen mellan flerfaldig brottslighet och återfall i brott ska Alternativa tidpunkter till den som föreslås i utlåtandet skulle kunna vara den tidpunkt då gärningsmannen har tagit del av stäm- ningsansökan för det första brottet eller när gärningsmannen har delgetts misstanke för detta brott, förutsatt naturligtvis att han eller hon sedermera blir dömd för brottet. Till detta kommer att de aktuella bestämmelserna är tillämpliga på en rad olika situationer och även har samband med andra bestämmelser i 34 kap. BrB. En ändring av bestämmelserna skulle därför leda till konsekvenser i stora delar av kapitlet, vilka skulle behöva utredas närmare. I utlåtandet har det också gjorts gällande att det finns behov av att minimera, eller i vart fall strama upp, reglerna om i vilka situa- tioner det ska vara möjligt att undanröja en tidigare utdömd icke frihetsberövande påföljd och för den samlade brottsligheten döma till fängelse. Även här kan vi instämma i att ett undanröjande av den tidigare påföljden kan leda till tillämpningsproblem på det sätt som beskrivs i utlåtandet. Vi kan dock se att en minimering av reglerna kring undanröjande kan leda till problem i verkställighetsstadiet. De alter- nativ som står till buds för domstolen, om man inte ska undanröja och döma till ny påföljd för den samlade brottsligheten, är att antingen låta den tidigare utdömda påföljden omfatta även det nya brottet (s.k. konsumtionsdom) eller döma särskilt till påföljd för det nya brottet. Konsumtionsdom torde bli aktuellt endast om det nya brottet är förhållandevis ringa jämfört med det tidigare, och kan därmed knappast komma i fråga som ett alternativ till att undanröja den tidigare påföljden och döma till fängelse för den samlade brotts- ligheten. Om det döms ut ett särskilt fängelsestraff för det nya brottet får den dömde verkställa två påföljder parallellt; dels den tidigare utdömda villkorliga domen eller skyddstillsynen, dels det nya fängelsestraffet. Det tillkommande fängelsestraffet kan då komma att verkställas under pågående prövotid för den icke frihets- berövande påföljden, och sedan den dömde har frigetts från fängelse- straffet kommer han eller hon att vara föremål för två parallella prövotider (en för den icke frihetsberövande påföljden och en för den villkorliga frigivningen från fängelsestraffet). Förutom att det ur Kriminalvårdens synpunkt får anses mindre lämpligt att ett fäng- elsestraff verkställs som en skyddstillsyn löper, så kan de parallella prövotiderna leda till problem om den dömde åter åter- faller i brott, eftersom domstolen då får två tidigare domar att för- hålla sig till vid påföljdsbestämningen. Att genomföra lagändringar med den inriktning som förordas i utlåtandet är alltså inte helt okomplicerat och skulle möjligen kunna leda till oönskade konsekvenser i vissa fall. Mycket talar för att en reform i detta hänseende bör anstå tills en mer genom- gripande översyn av bestämmelserna i 34 kap. BrB kan genomföras. Sammantaget gör vi alltså bedömningen att det inte finns tillräck- liga skäl för oss att lämna några förslag i dessa hänseenden. Vi vill dock framhålla att de aktuella bestämmelserna är fakultativa och att det därmed inte torde finnas något som hindrar att en utveckling i den riktning som förordas i utlåtandet sker genom ändrad praxis. 8.7Effekten av våra förslag till ändringar i Vi har i det föregående lämnat ett antal förslag till ändringar i som syftar till att åstadkomma en skärpt syn på allvar- liga våldsbrott och en större spännvidd vid straffmätningen generellt. Utöver dessa förslag har vi i delbetänkandet Straffskalan för mord (SOU 2007:90) föreslagit bl.a. att straffskalan för mord utvidgas till fängelse i lägst tio och högst eller på livstid. Ett genom- förande av detta förslag kan antas leda till att straffet för mord mera sällan bestäms till minimistraffet, fängelse, vilket i sin tur kan antas få betydelse för straffmätningen för andra allvarliga våldsbrott. Enligt proportionalitetsprincipen bestäms straff för vålds- brott i relation till varandra. En skärpning av straffen för de allra allvarligaste våldsbrotten skapar därför ett utrymme för en mer differentierad straffmätning även för andra allvarliga våldsbrott. Detta kan beskrivas som en höjning av det tak för straffmät- ningen för allvarliga våldsbrott som straffet för mord utgör. Hur stor den sammantagna effekten av våra förslag till ändringar i blir är svårt att förutsäga. Ytterst beror effekten givetvis på hur domstolarna tillämpar lagstiftningen. Som vi tidig- are har framhållit gör sig behovet av en skärpning av straffen för allvarliga våldsbrott särskilt starkt gällande beträffande grov miss- handel. I avsnitt 7.5 har vi gjort bedömningen att genomsnitts- straffet för det brottet bör höjas med omkring en tredjedel. Detta kan ses som ett riktmärke för den sammantagna effekten av våra förslag. En skärpning är också avsedd i varierande grad när det gäller andra allvarliga våldsbrott. Avsikten är emellertid inte att det ovan angivna riktmärket ska gälla generellt för samtliga sådana brott, utan det får göras en individuell bedömning i varje enskilt fall. I och med att vi eftersträvar en större spännvidd vid straffmät- ningen bör skärpningen fördela sig så att den blir större för de allra allvarligaste brotten än för de jämförelsevis mindre allvarliga. Vi föreslår också en ändrad reglering när det gäller betydelsen av att den tilltalade har dömts för brott. Det är självfallet mycket svårt att beräkna hur stort genomslag vårt förslag till ändring av 29 kap. 4 § BrB kommer att få på straffnivåerna vid återfall i brott. I och med att förslaget innebär att återfall enligt huvudregeln ska beaktas vid straffmätningen även när villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad, kan det dock antas leda till att straffen i många fall blir längre för dem som vid upprepade tillfällen har dömts för likartad brottslighet eller som återfaller i särskilt allvarlig brottslig- het av likartad karaktär. Enligt våra direktiv ska vi överväga hur påföljdsfrågor och frågor om särskild rättsverkan av brott, som t.ex. utvisning och förverk- ande, kan ges större uppmärksamhet i brottmålprocessen. Syftet med våra överväganden såvitt avser dessa frågor ska vara att bidra till en ökad förutsebarhet och en större enhetlighet i rättstillämpningen. Det straffrättsliga reaktionssystemet har blivit avsevärt mer differentierat sedan och dess bestämmelser om brottmål kom till 1948. upptar numera en mängd bestämmelser som ska beaktas vid påföljdsbestämningen. Till de nya momenten hör bl.a. bestämmelserna i 29 kap. 2 och 3 §§ BrB om vilka omständigheter som särskilt ska beaktas som försvårande och förmildrande vid bedömningen av straffvärdet. De stora för- ändringar som har skett inom straffrätten när det gäller påföljds- frågor har ännu inte avsatt några spår i regler om vad som ska förekomma vid en brottmålsrättegång. Vi har i före- gående avsnitt lämnat förslag till förändringar i som syftar till att ge såväl försvårande som förmildrande omständigheter större genomslag vid bedömningen av en gärnings straffvärde. För att det syftet ska uppnås är det viktigt att sådana omständigheter också uppmärksammas under utredningen av brottet och förs in i brottmålsprocessen. Utöver det i direktiven direkt uttalade syftet med en ökad upp- märksamhet på frågor om påföljd och särskild rättsverkan av brott kan alltså hanteringen av dessa frågor under rättegången också ha betydelse för att uppnå direktivens mer övergripande mål att åstad- komma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott samt att skapa en större spännvidd vid straffmätningen vid brott i allmänhet när det har funnits försvårande och förmildrande omständigheter. Hur uppnås en ökad uppmärksamhet på frågor om påföljd och särskild rättsverkan av brott i brottmålsprocessen? En ökad uppmärksamhet på frågor om påföljd och särskild rätts- verkan av brott kan åstadkommas på flera olika sätt. En möjlighet är att se över bestämmelserna i 30 kap. 5 § RB om vad en dom i brott- mål ska innehålla och därvid ställa högre krav på att domstolarna ska redovisa sina överväganden i påföljdsdelen. En annan möjlig väg, av mer informell karaktär, är att utvidga möjligheterna för domare att delta i seminarier och praxisdiskussioner rörande frågor om påföljd och särskild rättsverkan. Båda dessa alternativ skulle kunna leda till att domstolarnas resonemang i påföljdsdelen blir tydligare och att påföljdsfrågan får ett större utrymme både under rättegången och vid målets avgörande. I våra direktiv anges att en av de förändringar som vi ska pröva är ett tydliggörande eller en förändring av åklagarens roll. Som exempel nämns möjligheten att ålägga åklagaren att framställa preciserade yrkanden och skäl när det gäller påföljd och särskild rättsverkan. Vi väljer att i första hand pröva denna väg, och att överväga andra alternativ först om det visar sig att en förändring av åklagarrollen inte är tillräcklig för att uppnå de syften som anges i direktiven. Som vi har redogjort för i avsnitt 3.3 har frågan om skyldighet för åklagaren att framställa ett yrkande om påföljd behandlats i tidigare sammanhang. Såväl Beredningen för rättsväsendets utveckling som en av Riksåklagaren tillsatt arbetsgrupp med uppdrag att undersöka vad som kan göras för att ytterligare effektivisera hanteringen av stora och komplicerade brottmål har lämnat förslag som innefattar en sådan skyldighet. Beredningen och arbetsgruppen har gjort sina överväganden främst utifrån effektivitetshänsyn. De har därvid dragit slutsatsen att det kan antas att den som misstänks för brott i större utsträckning skulle medverka till utredningen av brottet, och därmed bidra till att målet kan hanteras på ett mer effektivt sätt, om han eller hon därigenom kan förvänta sig ett lägre straff eller en mindre sträng påföljd. Som en följd härav skulle fler brott kunna leda till åtal och fällande dom, som förundersökningar och rättegångar skulle kunna hanteras snabbare och mer effektivt. Såväl beredningen som arbetsgruppen har därför förespråkat en ordning som innebär att den misstänktes medverkan vid utred- ningen av det egna brottet ska beaktas i lindrande riktning vid straff- mätningen och vid valet av påföljd. Därutöver har arbetsgruppen gjort bedömningen att åklagaren bör åläggas att ange ett yrkande om påföljd i alla brottmål och att rätten inte bör ha möjlighet att gå utöver vad åklagaren har yrkat, medan beredningen har föreslagit en skyldighet för åklagaren att framställa ett yrkande om påföljd i de fall där han eller hon anser att målet kan avgöras utan huvud- förhandling, vilket enligt beredningens förslag ska vara möjligt i mål där den tilltalade har erkänt gärningen. Utgångspunkterna för våra överväganden är något annorlunda än de som har legat till grund för beredningens och arbetsgruppens arbete. Som anförts i det föregående är vårt uppdrag att föreslå för- ändringar som syftar till att ge frågor om påföljd och särskild rätts- verkan av brott en större uppmärksamhet i brottmålsprocessen, vilket i sin tur ska bidra till en ökad förutsebarhet och en större enhet- lighet i rättstillämpningen. Till detta kommer att vi enligt direk- tiven har som huvuduppgift att föreslå åtgärder som leder till en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott och en mer nyanserad straffmätning vid brott generellt när det före- kommer försvårande och förmildrande omständigheter. Vi har alltså att betrakta de processuella frågorna i detta perspektiv. Som framgår närmare av avsnitt 1.3.1 har vi, mot bakgrund av hur direktiven har utformats, sett det som vår uppgift att i första hand ta andra hänsyn vid våra överväganden än vilka effektivitetsvinster som kan göras vid olika lösningar. Att, såsom förespråkas framför allt av arbetsgruppen, öka åklagarens möjlighet att disponera över påföljds- frågan i syfte att förmå den tilltalade att i större utsträckning medverka i utredningen väcker dessutom ett antal principiella frågor som kräver ingående överväganden. Bl.a. måste bedömas hur rätt- säkerhetsaspekter skulle kunna tillgodoses inom ramen för ett sådant system. berör också frågor om åtalspliktens om- fattning, vilken roll målsäganden ska ha i brottmålsrättegången och hur processen i högre rätt ska vara utformad i brottmål. Överväg- anden av dessa slag ligger utanför vårt uppdrag. Vi ser det därför inte som möjligt att behandla frågan om åklagarens roll i brottmåls- processen utifrån de effektivitetsaspekter som har legat till grund för beredningens och arbetsgruppens överväganden. Detta utesluter givetvis inte att de förslag som vi lägger fram, inte minst i längre perspektiv, också kan få konsekvenser som innebär fördelar i dessa hänseenden. Våra förslag ska inte heller läsas i motsats till bered- ningens förslag till effektivisering av brottmålsprocessen, utan tvärtom kan förslagen komplettera varandra. Frågor om åtalsuppgörelser eller överenskommelser om påföljd En förändring av åklagarens roll i brottmålsprocessen med den inriktning som framgår av våra direktiv väcker frågan om åtalsupp- görelser bör tillåtas. Åtalsuppgörelser förekommer framför allt i . Formerna för åtalsuppgörelser kan variera, men kan i korthet beskrivas som ett system där den tilltalade underkastar sig ansvar för ett visst brott i utbyte mot att han eller hon ådöms en påföljd som är lindringare än vad som hade kunnat bli fallet om ansvars- frågan hade prövats fullt ut i en rättegång. I flera europeiska länder förekommer i stället system enligt vilka åklagaren och den tilltalade, särskilt i samband med erkännanden, i en eller annan form kan göra överenskommelser om vilken påföljd ett brott ska föranleda. Ett system med åtalsuppgörelser eller överenskommelser om påföljd kan knappast motiveras av något annat skäl än att det är resursbesparande för rättsväsendet. Eftersom vi, i enlighet med vad vi har anfört, behandlar frågan om åklagarens roll i brottmåls- processen från andra utgångspunkter än effektivitetsaspekter, har vi valt att inte närmare gå in på frågan om fördelarna med ett system med åtalsuppgörelser eller överenskommelser om påföljd skulle överväga dess nackdelar. Om ett sådant system skulle införas är det emellertid vår bestämda uppfattning att förfarandet måste ske öppet och vara omgärdat av rättsäkerhetsgarantier. Detta skulle kräva att en särskild reglering införs, vilket får anses ligga utanför vårt uppdrag. De förslag vi lägger fram innebär därför att åtalsuppgörelser eller överenskommelser om påföljd inte tillåts i någon form. Vi väljer att över huvud taget inte behandla denna fråga, och tar därför inte heller ställning till om det kan finnas skäl att införa ett sådant system. Vårt förslag: I brottmål ska åklagaren ange den påföljd som han eller hon anser bör följa för det eller de brott som omfattas av åtalet. Som vi har redogjort närmare för i avsnitt 2.7.2 innebär nuvarande ordning att åklagaren vare sig i stämningsansökan eller senare under rättegången behöver framställa något yrkande om påföljd för det eller de brott som han eller hon väcker åtal för. På åklagaren ankommer endast att yrka ansvar för den brottsliga gärningen samt att ange tillämpligt lagrum och brottsrubricering. Om åklagaren självmant väljer att ange sin uppfattning i påföljdsfrågan är rätten inte bunden till detta, utan rätten kan alltid döma till ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har före- språkat. Till skillnad från vad som gäller i skuldfrågan är rätten alltså helt fri i sin prövning av påföljdsfrågan. En följd av detta är att rätten har det huvudsakliga ansvaret för att det finns ett fullgott underlag i påföljdsdelen. Det ankommer därmed på rätten att hämta in den utredning om den tilltalades tidigare brottslighet och per- sonliga förhållanden som behövs för att avgöra vilken påföljd som ska dömas ut. Den nu beskrivna ordningen kan sägas utgöra en rest av den inkvisitoriska processordningen. Enligt denna ordning hade rätten hela ansvaret för brottmålsprocessen och åklagaren var närmast en underordnad medhjälpare till domstolen. I praxis har de kvarvar- ande inkvisitoriska inslagen i brottmålsprocessen successivt luckrats upp. Detta gäller i särskilt hög grad själva skuldfrågan. I frågor om påföljd framträder emellertid mycket av den äldre rättens uppfatt- ningar om att domstolen ensam har ansvaret. Vissa förändringar har dock skett. Exempelvis förekommer det numera knappast, även om det formellt sett är möjligt, att rätten utan yrkande från åklagaren beslutar att den tilltalade ska utvisas på grund av ett brott. Utvecklingen har också gått dithän att åklagaren ofta anger sin upp- fattning i påföljdsfrågan innan målet avgörs, och som anförts i avsnitt 2.7.2 är det ovanligt att rätten i så fall dömer ut ett strängare straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har förespråkat. I detta avsnitt analyserar vi vilka effekter som kan tänkas uppstå om åklagaren åläggs en skyldighet att alltid ange vilken påföljd han eller hon anser bör följa för det eller de brott som åtalet omfattar och överväger huruvida det finns skäl att införa en sådan skyldig- het. Frågan om åklagarens ställningstagande i så fall ska anges i form av ett formellt yrkande och i vilken utsträckning det ska vara bindande för rätten vid avgörande av påföljdsfrågan lämnar vi öppen till kommande avsnitt. En ökad uppmärksamhet på påföljdsfrågan i brottmålsprocessen Med nuvarande ordning, där rätten avgör påföljdsfrågan helt ex officio, kan frågor om påföljd i viss mån hamna i bakgrunden i brottmålsprocessen. Argumentationen fokuseras naturligen på skuld- frågan, medan straffmätning och påföljdsval överlämnas till rättens bedömning. Om åklagaren får ett större inflytande över påföljds- frågan kan det antas att uppmärksamheten i större utsträckning än vad som är fallet riktas mot sådana förhållanden som har betydelse för bedömningen av brottets straffvärde. Enligt vad vi har erfarit är det relativt ovanligt att åklagare under förundersökningen närmare utreder huruvida det finns omständig- heter som kan beaktas som försvårande eller förmildrande vid straffvärdebedömningen, om inte dessa omständigheter är av sådan karaktär att de har betydelse för gärningens rubricering. En skyldighet att ange sin inställning i påföljdsfrågan skulle sannolikt öka åklagar- nas incitament att undersöka vilka försvårande och förmildrande om- ständigheter som har förelegat vid gärningen och att presentera dessa för rätten. Därmed skulle sådana omständigheter sannolikt få ett större utrymme under såväl utredningen av brottet som den fortsatta processen vid domstol. Att försvårande och förmildrande omständigheter uppmärk- sammas tidigt under processen och sedan förs in i rättegången, kan bl.a. leda till höjda straffnivåer för sådana våldsbrott där omständig- heterna har varit försvårande, men också till att det generellt sett skapas en större spännvidd vid straffmätningen. Enligt den kontradiktoriska rättsordningens princip ska den som anklagas för ett brott få full information om vad anklagelsen gäller och också beredas tillfälle att bemöta vad som läggs honom till last.TPF19FPT Det kan ifrågasättas om nuvarande hantering av påföljds- frågan i brottmålsprocessen verkligen är förenlig med denna princip.