sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — I propositionen påpekades att förslaget till den nya förvaltningslagen – bl.a. när det gällde språkanvändningen – innebar att lagen tillfördes ett par regler som närmast var av målsättnings- karaktär och det förklarades att möjligheterna att åstadkomma förändringar enbart genom sådana regler är begränsade men det Författningar med reglering om språk betonades att avsikten var att bestämmelserna skulle vara väg- ledande vid tillämpningen av flera andra regler i den föreslagna lagen (prop. 1985/86:80, s. 24). Krav på ett klart och begripligt språk i den numera upphävda verksförordningen I verksförordningen (1995:1322), som ersatts av myndighetsförordningen (2007:515), fanns en bestämmelse i 7 § punkten 5 som angav att myndighetschefen skulle se till att allmän- hetens och andras kontakter med myndigheten underlättades genom bl.a. ett klart och begripligt språk i myndigheternas skrivelser och beslut. Bestämmelsen har inte överförts till myndighetsförord- ningen. För de allmänna domstolarna, dvs. tingsrätter, hovrätter och , gäller regler i fråga om förfarandet i den dömande verksamheten. I balken finns bestämmelser om an- litande av tolk för den som ska höras inför rätten och om krav på att ombud ska behärska svenska. Det finns även en bestämmelse om när rätten ska låta översätta handlingar. I 5 kap. 6 § anges att om part, vittne eller annan, som ska höras inför rätten inte är mäktig svenska språket får tolk anlitas att biträda rätten. Bestämmelsen innebär dels att översättning ska ske till svenska, dels att det som sägs på svenska i behövliga delar ska översättas till det främmande språket. Om en förhandling skulle kunna hållas på t.ex. engelska, därför att såväl parter som rättens ledamöter be- härskar engelska, anses det ändå att förhandlingen, med hänsyn till offentlighetsprincipen, ska hållas på svenska. Även om bestäm- melsen enligt ordalydelsen gäller endast när någon ska höras inför rätten anses den vara analogt tillämplig under förundersökning i brottmål liksom vid mera informella kontakter mellan rätten och en person som inte behärskar svenska språket (se Fitger, Rätte- Författningar med reglering om språk gångsbalken, s. 5:6 och prop. 1970:30 s. 71). I fråga om vad som kan anses som svenska språket uttalas i propositionen att ett förhör med en dansk- eller norskspråkig person bör hållas utan tolk om domstolen anser att det kan ske utan men för utredningen. Tilläggas kan att för tingsrätterna i och gäller enligt förordningen (1984:140) om allmän tolk att det vid dessa domstolar ska finnas allmän tolk för tolkning i finska. Bestämmelsen om språkkrav på ombud I 12 kap. 2 § finns en bestämmelse om att ombud vid allmän domstol ska behärska svenska språket. Detta uttryckliga krav lagfästes först men ansågs gälla även tidigare enligt de allmänna bestämmelserna om förfarandet. I motiven till bestäm- melsen (prop. 1992/93:64 s. 29) framhölls att ombud till skillnad från parter och vittnen är utbytbara. Dessutom framhölls att det skulle innebära stora krav på tolken att översätta juridisk argumen- tation och även en risk för missuppfattning av innebörden av termer som används i speciell juridisk betydelse. Den rätt som parter och deras ställföreträdare i vissa områden har att använda samiska, respektive finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar gäller inte parternas om- bud (lagen [1999:1175] om rätt att använda samiska hos förvalt- ningsmyndigheter och domstolar och lagen [1999:1176] om rätt att använda finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och dom- stolar). När det gäller översättning av handlingar, 33 kap. 9 § rättegångs- balken, är utgångspunkten att handlingar som lämnas in till rätten normalt ska vara skrivna på svenska. Att översättning ska ske vid behov anses inte innebära att domstolarna slentrianmässigt bör översätta allt material. Är det möjligt för domstolen att ändå förstå innehållet behöver handlingen inte översättas. Paragrafen innehöll tidigare en möjlighet för domstolen att förelägga en part att till- handahålla en översättning. Den möjligheten har tagits bort, men i den behovsprövning som ska ske får domstolen väga in vilka möjligheter parten har att själv få fram en översättning. Författningar med reglering om språk talanden i motiven i fråga om handlingar som skickas från rätten bör rätten av kostnadsskäl vara försiktig med översättningar och också väga in vilka möjligheter parten har att själv få fram en över- sättning (prop. 1986/87:89 s. 142). I senare motivuttalanden har det dock ansetts att det i regel finns behov av att översätta handlingen när det finns anledning att tro att mottagaren inte talar svenska (prop. 1999/2000:61 s. 158). Enligt 33 kap. 9 § andra stycket finns det en skyldighet för rätten att översätta handlingar i brottmål, om hand- lingen ska sändas till någon som vistas inom Europeiska ekono- miska samarbetsområdet och det finns anledning att anta att per- sonen inte förstår språket i handlingen. Bestämmelsen är tillämplig i de fall handlingen ska delges men också när underrättelser eller domar och beslut ska översändas till personer som befinner sig utomlands. Enligt huvudregeln ska handlingen, eller de viktigaste delarna, översättas till språket som talas i landet. Har staten flera officiella språk räcker det att handlingen översätts till ett av språken. Om rätten känner till att personen inte förstår detta språk ska handlingen översättas till ett språk som personen förstår. Om en handling ska delges en person i eller behöver handlingen alltså endast översättas om rätten känner till att personen inte förstår norska eller danska. Bestämmelsen om skyldigheten att översätta handlingar som skickas per post i de angivna fallen föranleddes av att delgivning med post, i enlighet med , infördes som huvudregel och att det därmed skulle komma att bli mer sällsynt att staterna begär hjälp med delgivning. Eftersom regleringen i innebär en skyl- dighet för myndigheten att översätta handlingar i de angivna fallen, vilket skiljer sig från den svenska regleringen i , där behovet av översättning ska bedömas i det enskilda fallet, före- slog regeringen att 33 kap. 9 § skulle kompletteras med det innehåll som paragrafens andra stycke nu har (prop. 1999/2000:61). I nyssnämnda proposition (s. 158) anges att när en domstol skickar handlingar per post till en person i utlandet och det finns anledning att tro att personen inte talar svenska, finns det i regel behov av att översätta handlingarna och att detta synsätt överensstämmer med domstolspraxis och har delats även av JO (jfr JO beslut , dnr 822-1994). Åklagares skyldighet att översätta handlingar som skickas till personer utomlands är oreglerad. Författningar med reglering om språk I paragrafens tredje stycke anges att kostnaden för översättning ska betalas av staten. För förvaltningsdomstolarna, dvs. länsrätt, kammarrätt och Reger- ingsrätten, gäller för den dömande verksamheten förvaltningsprocess- lagen (1971:291) som har en bestämmelse jämförlig med den ovan nämnda bestämmelsen i 5 kap. 6 § om tolkning. Enligt 50 § förvaltningsprocesslagen är dock kravet att rätten ska anlita tolk bl.a. om part, vittne eller annan som ska höras inför rätten inte behärskar svenska språket. Även i annat fall får rätten vid behov anlita tolk. gäller en särskild minoritetsspråkslagstiftning som ger enskilda rätten att i sina kontakter med förvaltningsmyndigheter och domstolar använda samiska, finska och meänkieli. Bestäm- melserna finns i lagen (1999:1175) om rätt att använda samiska hos förvaltningsmyndigheter och domstolar och lagen (1999:1176) om rätt att använda finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar. Enligt lagstiftningen ska också förskola och äldreomsorg erbjudas helt eller delvis på minoritetsspråket. Bestämmelserna gäller i vissa kommuner i , s.k. förvaltningsområden, där språken har lång tradition. Förslag har lagts fram i betänkanden (SOU 2005:40 och SOU 2006:19) om att utvidga lagstiftningen till att även gälla ett område inom Stockholms- och samt det sydsamiska området, dvs. delar av , Väster- bottens, och . Förslagen bereds för närvar- ande inom . Vidare har en utredare fått i uppdrag att lämna förslag till alternativ till språkliga för- valtningsområden. Även detta förslag bereds inom . Författningar med reglering om språk 4.6Ytterligare författningar med bestämmelser om språk 4.6.1Språkkrav inom EU för reglerade yrken För medborgare i EU som vill utöva ett reglerat yrke som egen företagare eller anställd i en annan medlemsstat än den där han eller hon har förvärvat sina yrkeskvalifikationer gäller enligt artikel 53 i EG-direktiv /36/EG om erkännande av yrkeskvalifikationer att medlemsstaten av den sökande får kräva de språkkunskaper som är nödvändiga för att utöva yrket. I direktivet anges att bestämmel- sen ska tillämpas proportionellt, vilket utesluter krav på syste- matiska språkprov innan man inleder en yrkesverksamhet. Vidare anges att en eventuell bedömning av språkkunskaper måste hållas isär från förfarandet för erkännande av yrkeskvalifikationer. Be- dömningen ska äga rum vid det faktiska tillträdet till yrket. Exem- pel på reglerade yrken i är advokat, revisor, trafiklärare, läkare, räddningsledare och sjukgymnast. Införlivandet av direk- tivet är slutfört för i stort sett alla berörda yrken. Enligt skollagen (1985:1100) är svensk lärarexamen eller motsvar- ande ett krav för anställning som lärare utan tidsbegränsning inom det offentliga skolväsendet, 2 kap. 4 § skollagen. För den som har en utländsk lärarutbildning krävs ett behörighetsbevis enligt för- utsättningar som anges i 2 kap. 4 a och 4 b §§ skollagen. Förutom krav på utländsk lärarutbildning, eller sådan utbildning tillsammans med yrkeslivserfarenhet, motsvarande svensk lärarutbildning, gäller enligt 2 kap. 4 b § att den som har ett annat modersmål än svenska, danska, färöiska, isländska, eller norska kan få ett behörighetsbevis endast om han eller hon har de kunskaper i svenska som behövs. Bestämmelserna i 2 kap. 4 a och 4 b §§, som gällt , tillkom i samband med en anpassning av skollagen till EG-direktiv inom skolområdet. infördes andra bestämmelser i skol- lagen om lärares möjligheter att få sin utbildning bedömd och god- känd för att underlätta för lärare från ett annat EU-land att få an- ställning i . krävdes för anställning utan tidsbe- gränsning som lärare i det offentliga skolväsendet att den sökande Författningar med reglering om språk behärskade svenska språket, där ordet behärska i lagen angav ett högt ställt krav. är alltså kravet att sökande ska ha de kunskaper i svenska språket som behövs. I propositionen sägs att för att alla sökande ska behandlas lika när det gäller kravet på svenska bör skol- lagen kompletteras med bestämmelser om nivån på dessa kunskaper och att det bör vara en uppgift för den behöriga myndigheten att avgöra vilken nivå som är nödvändig. De rutiner som gäller för motsvarande bedömning inom hälso- och sjukvården angavs kunna tjäna som förebild (prop. 1998/99:110 s. 51). I propositionen sägs vidare att kravet på språkkunskaper kan ut- göra ett hinder för en EES-medborgare som vill flytta till ett annat land och att ett sådant krav kan utgöra en indirekt diskriminering. Vad som godtas i form av särbehandlande åtgärder sägs vara en av- vägningsfråga som det hänvisas till att i ett fall (Groener C 397/87) uttalat att en tillsvidareanställning som lärare vid en offentlig utbildning är en anställning av en sådan art att det är berättigat att ställa krav på språkkunskaper (prop. 1998/99:110 s. 51). 4.6.3Förordningen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område Språkkrav för yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvård När det gäller vissa yrken inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln för läkemedel ställs särskilda krav på bl.a. språkkunskaper. För att den som har utländsk utbildning ska kunna få ett s.k. kompetensbevis krävs bl.a. att den sökande har för yrket nödvändiga kunskaper i svenska, danska eller norska språket. Dessa krav gäller yrken som omfattas av bestämmelser om legitimation, skyddad yrkestitel eller behörighet här i landet. Exempel på sådana yrken är apotekare, barnmorska, läkare, sjuksköterska och tand- läkare. Bestämmelser som reglerar detta finns i förordning (1998:1513) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. För dem som har en utbildning i ett annat EES-land eller i , ställs dock inte motsvarande språkliga krav. Författningar med reglering om språk Enligt 5 § patientjournallagen (1985:562) ska de journalhandlingar som upprättas inom hälso- och sjukvården vara skrivna på svenska språket, vara tydligt utformade och så långt som möjligt förståeliga för patienten. I propositionen (prop. 1984/85:189) hänvisas till att frågan om kontakterna mellan myndigheter och allmänheten hade kommit alltmer i blickpunkten. Det hade bl.a. lett till ett förslag av förvaltningsrättsutredningen (SOU 1983:73) om en be- stämmelse i en ny förvaltningslag om att myndigheternas skrivelser ska utformas klart och begripligt. Även om den föreslagna för- valtningslagen inte skulle komma att gälla för den sjukvårdande verksamheten konstaterades att målen i denna fråga inom hälso- och sjukvården var desamma. I propositionen framhölls att problem med information och kommunikation i vården delvis beror på det medicinska språket. Det hänvisades till föreskrifter (SOSFS 1983:73) om det medicinska språket i journaler, intyg och dödsbevis. I före- skrifterna sägs att personalen ska sträva efter ett klart och enkelt språk i kontakten med patienten och dennes anhöriga. Tyngande och svårförståeliga facktermer ska undvikas. Det hänvisades också till att arbetade med att i en ny sjukdomsklassifi- cering försvenska medicinska facktermer. I propositionen fram- hölls också att det fackspråk som i stor utsträckning används inom hälso- och sjukvården kan vara svårt att förstå för patienten och att det kan påverka vårdresultatet negativt. framhölls att när det gällde journalanteckningar var de i första hand arbetsdokument i vårdarbetet och att man därför borde kunna acceptera en språklig utformning med viss inblandning av fackuttryck. Det bedömdes att det fanns ett nära samband mellan fack- språket och allmänspråket i hälso- och sjukvården och framhölls att journalföringen därför inte kunde isoleras från allmänna åtgärder som syftar till att underlätta kommunikationen mellan patienterna och vårdpersonalen. En effekt av en bestämmelse om att journalföringen ska ske på svenska borde bli att utvecklingen mot användningen av svenska ord och uttryck påskyndades, ansågs det. Kravet skulle dock inte vara att en journal inte får innehålla andra ord än svenska. Den som för journalen måste inte i varje läge finna eller eventuellt hitta på svenska termer till samtliga ord eller uttryck av latinsk eller annan Författningar med reglering om språk Arbetet med att försvenska det medicinska språket skulle ske på ett nyanserat sätt (prop. 1984/85:189 s. 21 f.). 4.6.5Radio- och TV- lagen I 6 kap. 8 § tredje stycket radio- och TV-lagen (1996:844) finns en bestämmelse som innebär att TV-sändningar som sker över satellit eller med stöd av tillstånd av regeringen och ljudradiosändningar som sker med stöd av tillstånd av regeringen i betydande omfatt- ning ska innehålla program på svenska språket, program med svenska artister och verk av svenska upphovsmän, om det inte finns särskilda skäl emot det. I 82 § patentlagen (1967:837) ställdes krav på fullständig översätt- ning av europeiska patent till svenska för att sådana patent ska bli gällande i . Genom lagen (2006:625) om ändring i patentlagen har bl.a. kravet på fullständig översättning av europeiska patent ändrats (prop. 2005/06:189, bet. 2005/06:LU32, rskr. 2005/06:284). Ändringen innebär att för att ett europeiskt patent ska få verkan i ska patentkraven alltid lämnas in till patentmyndigheten i översättning till svenska (inom en viss tidsfrist). Någon ytterligare översättning behöver inte lämnas in om handläggningsspråket i ansökningsärendet hos det europeiska patentverket (EPO, Patent Office) varit engelska och patentet således med- delats på det språket. Om det europeiska patentet meddelats på något annat av EPO:s officiella språk, dvs. tyska eller franska, måste översättning till svenska av patentkraven lämnas in till patentmyndigheten för att patentet ska bli gällande i . När det gäller patentbeskrivningen kan patenthavaren välja mellan att lämna in en översättning till svenska eller till engelska (prop. 2005/06:189 s. 46). Lagändringen träder i kraft den dag regeringen bestämmer, vilket är beroende av ikraftträdandet av en överenskommelse om tillämp- ningen av art. 65 i den europeiska patentkonventionen, den s.k. Londonöverenskommelsen. Denna överenskommelse väntas träda i kraft . Författningar med reglering om språk Språkpolitiska överväganden i översättningsfrågan I propositionen (prop. 2005/06:189) som ligger till grund för ändringen i patentlagen har den dåvarande regeringen, med hänvis- ning till vad som sagts i propositionen om den svenska språkpoli- tiken Bästa språket (prop. 2005/06:2), beaktat de språkpolitiska aspekterna vid förhandlingarna om Londonöverenskommelsen. Med utgångspunkt i att minskade översättningskrav, som leder till en försvagning av det svenska språkets ställning, talar emot ett svenskt tillträde har regeringen konstaterat följande. I den mån patentskrifter har betydelse för svenska språkets ställning är det i förhållande till svenskt fackspråk och dess utveck- ling inom nya teknikområden. har i remissvar anfört att det inte är förenligt med omsorgen om det svenska språket att patentbeskrivningar inte behöver finnas på svenska. har däremot inte motsatt sig förslaget att patent- beskrivningar ska finnas tillgängliga endast på engelska, men anfört att förslaget innebär ett avsteg från principen att texter som är rättsligt bindande i ska vara tillgängliga på svenska. Enligt språknämnden kan detta avsteg till nöds försvaras med att det handlar om en mycket speciell form av texter men att det inte får tas till intäkt för liknande åtgärder inom andra områden. Enligt TNC:s i remissvaret redovisade be- dömning har översättningar av patentskrifter inte någon större betydelse för det svenska fackspråket. Enligt TNC använder man sig i sin verksamhet inte av patentöversättningar. är att det tekniska språket utvecklas genom forskningsrapporter, vetenskapliga artiklar och, inte minst, i det språkbruk som gäller inom enskilda teknikområden. Det är alltså redan etablerade ter- mer och begrepp som förekommer i patentskrifter. De patent- termer som finns i beskrivningen förekommer i de flesta fall även i patentkraven. Enligt TNC:s uppfattning skulle därför ett slopande av översättningskraven när det gäller patentbeskrivningen inte innebära att något går förlorat ur terminologisynpunkt, förutsatt att ett krav på översättning av patentkraven står kvar. Med hänvisning till uppgifterna från TNC och från Patent-och registreringsverket, som uppgett att översättningar mycket sällan efterfrågas, gjorde regeringen bedömningen att det för det svenska språkets ställning som komplett och samhällsbärande språk inte i sig är befogat att ha kvar nuvarande krav på översättning till svenska av europeiska patent då översatta patentskrifter inte har haft någon Författningar med reglering om språk egentlig betydelse för det svenska terminologiarbetet eller för fackspråkens utveckling (2005/06:189, s. 29 ff.). I detta avsnitt presenteras översiktligt de mer centrala internatio- nella konventioner som anslutit sig till och som rör språk. Internationella dokument om mänskliga rättigheter har olika be- teckningar. Sådana överenskommelser som är juridiskt bindande mellan staterna kallas konventioner eller protokoll medan förklar- ingar och deklarationer utgör politiska förpliktelser. Inledningsvis bör också nämnas att förhandlingar om en nordisk samekonvention pågår, se avsnitt 8.3.1. FN:s internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter Språk nämns som en grund för diskriminering i artikel 2 i konven- tionen om medborgerliga och politiska rättigheter (SÖ 1971:42). Konventionen förpliktar konventionsstaterna att utan diskriminering garantera att de rättigheter som skrivits in i konventionen förverk- ligas för varje person som befinner sig på dess område och är under- kastad dess jurisdiktion. Artikel 14 handlar om rättigheter med anledning av åtal och rättegång i brottmål. Enligt artikeln har den som anklagas för brott rätt att utan dröjsmål och i detalj bli underrättad om innebörden av anklagelsen och dess grund på ett språk som han eller hon förstår. En person som är anklagad för brott har också rätt att kostnadsfritt få biträde av tolk, om han eller hon inte förstår eller talar det språk som används vid domstolen. Enligt artikel 24 ska varje barn utan diskriminering av något slag, t.ex. på grund av språk, ha rätt till sådant skydd från sin familjs, samhällets och statens sida som dess ställning som minderårig kräver. Artikel 25 gäller rätten att delta i allmänna angelägenheter så- som att rösta och bli vald vid allmänna val samt att få tillträde på lika villkor till allmänna tjänster. I artikeln förbjuds diskriminering på grund av bl.a. språk. I artikel 26 om rätt till likhet inför lagen och rätt till lika skydd av lagen anges att lagen ska förbjuda all diskriminering och garan- tera var och en ett effektivt och likvärdigt skydd mot all slags diskriminering, t.ex. på grund av språk. Genom artikel 27 ges bl.a. språkliga minoriteter skydd genom förbud att förvägra dem rätt att i gemenskap med andra medlem- mar av sin grupp använda sitt eget språk. Bestämmelsen har i tolk- ningspraxis ansetts innebära en skyldighet för staten att genom aktiva specialåtgärder främja de rättigheter som tillkommer per- soner som hör till minoriteter. Konventionens tillämpning övervakas av mänskliga rättigheterna. Kommittén tar ställning till medlemsstater- nas rapporter och enskilda personers klagomål samt ger s.k. all- männa kommentarer till enskilda konventionsbestämmelser. Kom- mitténs ställningstaganden och rekommendationer samt dess all- männa kommentarer kan medföra att konventionsbestämmelserna ges en delvis ny innebörd. I den allmänna kommentaren nr 23 (50) av till artikel 27 poängteras konventionsstaternas skyldighet att vidta aktiva specialåtgärder för att trygga minorite- ternas rättigheter. FN:s internationella konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter Enligt artikel 2 i konventionen om ekonomiska, sociala och kultur- ella rättigheter (SÖ 1971:41) åtar sig konventionsstaterna att garan- tera att de rättigheter som konventionen omfattar kan utövas utan diskriminering på grund av bl.a. språk. I artikel 2 i (SÖ 1990:20) finns en bestäm- melse som motsvarar artikel 2 i om medborger- liga och politiska rättigheter. I artikeln finns förbud mot diskrimi- nering p.g.a. språk. Enligt artikel 29 i ska barnets utbildning syfta till att utveckla respekt för barnets föräldrar, för barnets egen kulturella identitet, språk och värden, för vistelselandets och ursprungslandets nationella värden och för kulturer som skiljer sig från barnets egen. Vidare finns i artikel 30 en bestämmelse med innehåll som i stort motsvarar det som finns i artikel 27 i om medborgerliga och politiska rättigheter. I artikel 30 ges ett skydd för barn som tillhör etniska, religiösa och språkliga minoriteter och urbefolkningar som avser bl.a. rätten att använda sitt eget språk. om rättigheter för personer med funktionshinder antog om rättigheter för personer med funktionshinder. Syftet med konventionen är att stärka funktionshindrades möjligheter att få del av de mänsk- liga rättigheter som omfattas av redan gällande konventioner om mänskliga rättigheter. Mer om innehållet i konventionen, som bl.a. innehåller bestämmelser om rättigheter för teckenspråkiga per- soner, finns i avsnitt 7.5.