sou · GVB322d2 · 2008-01-01 00:00:00 — Som exempel på en sådan bestämmelse som förhindrar ett förordnande om sekretess kan nämnas 7 kap. 2 § första stycket SekrL. I denna paragraf föreskrivs undantag för den sekretess som annars gäller inom hälso- och sjukvården enligt 7 kap. 1 §. I stället föreskrivs att sekretessen enligt 1 § inte gäller bl.a. beslut i ärende enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, om beslutet angår frihetsberövande åtgärd. Detsamma gäller i fråga om beslut om sådan åtgärd enligt smittskyddslagen (2004:168). Undantagsregeln i 7 kap. 2 § SekrL innebär alltså att de uppgifter som framgår av själva domen eller beslutet skall vara offentliga. För övriga uppgifter som finns tillgängliga i målet kan domstolen för- ordna att sekretessen skall bestå. De undantag för frihetsberövande åtgärder som regleras i 7 kap. 2 § har motiverats av att det av rätts- säkerhetsskäl är väsentligt att det finns möjligheter till insyn i mål där sådana åtgärder har förekommit. Före gällde undantagsregeln i 7 kap. 2 § SekrL dock inte vissa sjukdomar, enligt bilagan till smittskyddslagen, bl.a. hiv-infektion. Om beslutet angick frihetsberövande åtgärd och avsåg en sådan sjukdom kunde domstolen alltså förordna om sekretess för uppgifter i beslutet. I förarbetena till lagändringen uttalade regeringen att rättssäkerhets- skäl talade starkt för att även beslut som rör frihetsberövande av hiv-positiva borde vara offentliga (prop. 2004/03:30 s. 194). Från rättssäkerhetssynpunkt är intresset av offentlighet särskilt starkt när det gäller själva utgången av ett domstolsavgörande. I 12 kap. 4 § andra stycket SekrL föreskrivs därför att förordnande om att sekretessen skall bestå inte får omfatta domslutet eller mot- svarande del av annat beslut såvida inte rikets säkerhet eller annat intresse av synnerlig vikt oundgängligen påkallar det. Angår målet eller ärendet någons civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelse mot någon för brott, gäller ytterligare begränsningar. Ett sekretessförordnande som omfattar domslut eller motsvarande del av ett annat beslut får då endast meddelas om riket befinner sig i krig eller krigsfara eller andra utomordentliga, av krig föranledda förhållanden råder. Denna bestämmelse har kommit till bl.a. med hänsyn till artikel 6 i , där det stadgas att en dom i princip skall avkunnas offentligt, om saken gäller prövning av någons civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelse mot någon för brott. Undantag från denna princip får göras endast under krig eller i annat allmänt nödläge, som hotar nationens existens (artikel 15). 27.1.4Uppgifter om vad som förekommit vid rättens överläggning m.m. I 12 kap. 5 § första stycket SekrL finns bestämmelser om tystnads- plikt för domstolens funktionärer som syftar till att skydda dels innehållet i en dom eller i ett beslut som inte har meddelats ännu, dels vad som förekommit vid överläggning inom stängda dörrar angående dom eller annat beslut. Sekretessen i 12 kap. 5 § SekrL avser inte egentligen att skydda uppgifter om enskilda, utan syftet är i första hand att skydda dom- stolens egen verksamhet. Som skäl för denna sekretess har anförts att ett domstolsavgörande inte är slutgiltigt förrän det har medde- lats. Det måste därför finnas vissa garantier för att innehållet i en dom eller ett beslut inte avslöjas . Av vikt är också att rättens ledamöter får möjlighet att allsidigt och öppet diskutera under överläggningen till en dom eller ett beslut utan risk för att lämnade synpunkter sprids till utomstående. Juryledamöter har motsvarande tystnadsplikt i fråga om inne- hållet i juryns svar på framställda frågor om huruvida brott före- ligger och i fråga om vad som har förevarit vid sluten överläggning med juryn (12 kap. 5 § andra stycket SekrL). Enligt 14 kap. 1 § SekrL hindrar inte sekretess att uppgift lämnas till annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller för- ordning. I och förvaltningsprocesslagen finns regler om domstols möjlighet att få tillgång till bevis som innebär att den sekretess eller tystnadsplikt för uppgift om enskilds personliga förhållanden, som annars gäller, i vissa fall skall brytas inom ramen för den rättsliga processen. partsinsyn, vittnesförhör, editionsplikt och om sakkunnig kan innebära en sådan sekretessbrytande uppgiftsskyldighet i dom- stolen. I detta sammanhang är av vikt att notera att även om en sekre- tessbrytande uppgiftsskyldighet föreligger i förhållande till dom- stolen enligt bestämmelserna i och förvaltnings- processlagen, t.ex. vid vittnesplikt, kan omständigheterna i målet vara sådana att rätten har möjlighet att förordna att förhandling skall hållas inom stängda dörrar och att förordna om fortsatt sekretess för de vid förhandlingen lämnade uppgifterna. I fråga om de allmänna förvaltningsdomstolarna gäller enligt 43 § FPL att sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del av det som tillförts målet med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § SekrL. Enligt 14 kap. 5 § första stycket SekrL hindrar inte sekretess att sökande, klagande eller annan part i mål eller ärende hos domstol (eller annan myndighet) tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. Huvudregeln är således att sekretessen viker för parts rätt att ta del av material i ett mål eller ärende. Partsinsynen är dock underkastad vissa inskränkningar. I 14 kap. 5 § första stycket SekrL föreskrivs att handlingar eller annat material inte får lämnas ut, i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant fall är dock domstolen skyldig att på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller, i den mån det behövs för att han skall kunna tillvarata sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda. Av vikt i detta sammanhang är att notera att 14 kap. 5 § SekrL inte reglerar en myndighets skyldighet att lämna ut handlingar eller uppgifter i annan form. Huruvida part är berättigad att få ta del av material i ett mål eller ärende framgår av regler i annan lag eller av rättspraxis eller allmänna principer om förfarandet hos domstol (prop. 1979/80:2 Del A, s. 333 f.). I 14 kap. 5 § SekrL är en sådan rätt m.a.o. förutsatt. I paragrafen anges endast att sekretessen viker för en parts rätt till insyn i handläggningen och hur långt sekretess- kraven efterges (m.fl., a.a. s. 14:40). med andra ord kollisionen mellan den rätt till partsinsyn som kan finnas i regler på annat håll än i sekretesslagen och sekretesslagens bestämmelser om sekretess. Bestämmelserna i 43 § FPL och 14 kap. 5 § första stycket SekrL innebär att en förvaltningsdomstol i undantagsfall kan komma att grunda sitt avgörande på en omständighet om vilken part inte, eller inte till fullo, har fått kännedom. Något liknande kan däremot i princip inte inträffa vid allmän domstol. Av bestämmelser följer – direkt eller indirekt – att en part alltid har rätt att ta del av alla omständigheter som domstolen grundar sitt avgörande på (m.fl., s. 14:44). I 14 kap. 5 § andra stycket SekrL föreskrivs därför att sekretess inte innebär begränsning i parts rätt enligt att få ta del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Det har funnits en osäkerhet om formuleringen i 14 kap. 5 § andra stycket SekrL innebär att det finns utrymme att inskränka parts rätt till insyn enligt i fråga om andra omständigheter än sådana som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Frågan har alltså gällt om 14 kap. 5 § första stycket SekrL är tillämpligt i sådant fall. Denna fråga och utformningen av 14 kap. 5 § SekrL i övrigt har behandlats av Offentlighets- och sekretesskommittén i betänkandet Ny sekretesslag (SOU 2003:99, del 1 s. 189 f.). Kommittén föreslog dock endast en mindre ändring i paragrafen av innebörd att det direkt av denna skall framgå att bestämmelsen i sig inte ger någon rätt till insyn. finns det enligt kommittén dock skäl att undersöka vilken rätt till insyn som ger i olika fall. En särskilt viktig fråga i det sam- manhanget är enligt kommittén partsinsynen i förhållande till skyddade personuppgifter. I 14 kap. 5 § andra stycket SekrL föreskrivs också att sekretess aldrig hindrar att part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Enligt 14 kap. 5 § tredje stycket SekrL tillämpas inte första och andra styckena, om avvikande bestämmelser har meddelats i lag. Bestämmelser som avviker från första stycket torde saknas. Från andra stycket finns avvikande bestämmelser i 14 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, som gör det möjligt att i s.k. terroristärenden hemlighålla processmaterial för berörd part. Vittnesplikten enligt anses vara en sådan i lag föreskriven uppgiftsskyldighet som tar över sekretessen. Offentliga funktionärer och andra som har tystnadsplikt kan alltså vara skyldiga att vittna inför domstol. Enligt 36 kap. 5 § RB är vittnesplikten dock i vissa fall är begränsad. Bland annat får advokater, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (2001:453) och deras biträden höras som vittnen om något anförtrotts dem i deras yrkesutövning eller som de i samband därmed erfarit endast om det är medgivet i lag (36 kap. 5 § andra stycket RB och 25 § första stycket FPL). Det- samma gäller dem som skall iaktta sekretess enligt 9 kap. 4 § SekrL (statistiksekretess). Vittnesförhör får också hållas med nämnda yrkesutövare, om den till vars förmån tystnadsplikten gäller sam- tycker till det. Rättegångsombud, biträden eller försvarare i brottmål får höras som vitten om vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det (36 kap. 5 § tredje stycket RB). Andra än försvarare (dvs. även övriga yrkesutövare som nämns i andra och tredje styckena) är dock enligt 36 kap. 5 § fjärde stycket RB skyldiga att vittna i mål angående brott som avses i 14 kap. 2 § femte och sjätte styckena SekrL (dvs. bl.a. brott för vilket straff- minimum är fängelse , försök till brott för vilket inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse samt andra brott enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB mot någon som ej fyllt ). Vittnesförhör får också hållas med den som är uppgiftsskyldig enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen i mål enligt 5 kap. 2 § eller 6 kap. 6, 13 eller 14 § samma lag eller enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. I 36 kap. 5 § RB finns också bestämmelser om frågeförbud beträffande präster m.fl. i trossamfund samt rörande tolkar och översättare. Av 25 § FPL framgår att vad som gäller om vittnesförhör i 36 kap. 5 § RB också gäller i förvaltningsdomstol. Även reglerna om editionsplikt i domstol, dvs. skyldigheten att förete skriftligt bevis, kan innebära att uppgifter om enskilds personliga förhållanden, som annars omfattas av sekretess, kommer till utomståendes kännedom. Enligt 38 kap. 2 § första stycket RB är någon som innehar skrift- lig handling, som kan antas äga betydelse som bevis, skyldig att förete den. Den som är misstänkt i brottmål eller närstående till denne åläggs dock inte sådan skyldighet. I tvistemål kan både part och närstående ha editionsplikt. Dock är part eller närstående till denne inte skyldig att förete skriftligt meddelande som utväxlats dem emellan (38 kap. 2 § andra stycket RB). Sådan skyldighet åläggs inte heller i fråga om skriftligt meddelande som utväxlats mellan parts närstående inbördes. Utanför närståendekretsen gäller dock editionsplikt. Reglerna om editionsplikt för advokater och andra yrkesutövare som har tystnadsplikt ansluter nära till bestämmelserna om fråge- förbud i 36 kap. 5 § RB. Sålunda föreskrivs i 38 kap. 2 § andra stycket RB att befattningshavare eller annan, som avses i 36 kap. 5 §, inte behöver förete skriftligt handling, om dess innehåll kan antas vara sådant att denne inte skulle få höras som vittne därom. Inte heller är part, till förmån för vilken tystnadsplikten gäller, skyldig att förete handlingen om det är denne som innehar den. I reglerna om editionsplikt tas särskild hänsyn till dagböcker och andra uppteckningar som är uteslutande avsedda för personligt bruk. Enligt 38 kap. 2 § fjärde stycket RB föreligger sålunda som huvudregel ingen skyldighet att förete denna typ av uppteckningar. Sådan skriftlig handling behöver bara företes om det föreligger synnerlig anledning till detta. Rätten har också principiell befogenhet att fordra in en allmän handling, även om den innehåller sekretessbelagda uppgifter. I 38 kap. 8 § första stycket RB föreskrivs nämligen att rätten äger befogenhet att förordna att allmän handling skall tillhandahållas, om den kan antas ha betydelse som bevis. Denna befogenhet gäller dock inte utan undantag. Även i detta sammanhang ansluter reglerna om editionsplikt nära till bestämmelserna om frågeförbud i 36 kap. 5 § RB i fråga om yrkesutövare som har tystnadsplikt. Editionsplikt gäller alltså inte handling vars innehåll är sådant, att någon, som haft befattning med handlingen, inte skulle få höras därom enligt reglerna i 36 kap. 5 § RB. Om rätten har fattat beslut om att allmän handling skall företes enligt reglerna om editionsplikt kan detta inte överklagas vare sig av den myndighet som skall tillhandahålla handlingen (NJA 1981 s. 982) eller av den som anser sig lida men av beslutet om hand- lingens utlämnande (NJA 1987 s. 742). Om det bedöms nödvändigt att anlita sakkunnig för att pröva fråga, vars bedömande kräver särskilt sakkunskap, kan rätten inhämta yttrande av bl.a. myndighet eller tjänsteman som har till uppgift att lämna yttrande i ämnet. I 14 kap. 2 § andra stycket SekrL ges möjlighet för myndighet eller en offentlig funktionär, som av en domstol anlitas som sak- kunnig, att lämna uppgifter utan hinder av att dessa omfattas av sekretess. Utvecklingen mot en datoriserad verksamhet har gått relativt lång- samt inom domstolarna i jämförelse med den offentliga verksam- heten i övrigt. använder sig emellertid samtliga domstolar av datorteknik för att framställa domar, beslut och andra dokument. Domstolarna har också numera tillgång till större datorsystem som ett stöd i verksamheten. Behandlingen av personuppgifter i domstolarnas verksamhet reglerades tidigare i förordningar eller i tillstånd meddelade av Datainspektionen. Den behandling som där reglerades avsåg olika personregister som inrättats för domstolarnas verksamhet. Det förekom även behandling av personuppgifter i personregister som inte knöt an till någon särskild reglering, utan utfördes med stöd av allmänna bestämmelser i den då gällande datalagen. Datalagen omfattade enbart behandling av personuppgifter i personregister, varför behandling av personuppgifter i löpande text, t.ex. i domar, var oreglerad. Personuppgiftslagen (PuL) ersatte datalagen . Övergångsbestämmelserna till personuppgiftslagen i fråga om automatiserad behandling upphörde att gälla . Mot bakgrund härav beslutade regeringen att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att granska regleringen och användningen av personregister eller annan behandling av personuppgifter i verksamhet vid de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolana samt hyres- och arrendenämnd- erna (dir. 2000:74). Utredaren skulle föreslå de författningsänd- ringar som behövdes för den framtida behandlingen av person- uppgifter i dessa verksamheter. Enligt direktiven skulle utredaren särskilt beakta behovet av en teknikoberoende reglering som till- godosåg såväl domstolarnas och nämndernas behov av en väl funge- rande informationshantering som enskildas behov av skydd för den personliga integriteten. Utredningen, som antog namnet , avlämnade delbetänkandet Domstolarnas register och personuppgiftslagen, En rättslig anpassning (SOU 2001:32). Utred- ningen föreslog att automatiserad behandling av personuppgifter i register eller annan automatiserad behandling tills vidare skulle regleras i fyra nya och inbördes likartat uppbyggda förordningar: en för de allmänna domstolarna, en för länsrätterna, en för Rege- ringsrätten och kammarrätterna samt en för hyres- och arrende- nämnderna. Förordningarna föreslogs gälla utöver personuppgifts- lagen i domstolarnas och nämndernas rättskipande eller rätts- vårdande verksamhet. På grundval av utredningens förslag utfärdade regeringen för domstolarnas del förordningen (2001:639) om registerföring m.m. vid allmänna domstolar med hjälp av automatiserad behandling, förordningen (2001:640)om registerföring m.m. vid länsrätt med hjälp av automatiserad behandling och förordningen (2001:641) om registerföring m.m. vid Regeringsrätten och kammarrätterna med hjälp av automatiserad behandling. Förordningarna trädde i kraft . avlämnade sitt slut- betänkande Informationshantering och behandling av uppgifter vid domstolar, En rättslig översyn (SOU 2001:100). I betänkandet föreslog utredningen tre särskilda lagar som reglerade behandlingen av personuppgifter i verksamheten vid de allmänna domstolarna, de allmänna förvaltningsdomstolarna respektive vid hyres- och Till varje lag föreslog utredningen också en förordning med kompletterande bestämmelser. Förslagen från remissbehandlades . bereder alltjämt förslagen. I det följande redovisas innehållet i de tre förordningar som reglerar behandlingen av personuppgifter i domstolarnas rättskipande och rättsvårdande verksamhet. regleras all behandlingen av person- uppgifter i domstolarnas verksamhet i förordningen (2001:639) om registerföring m.m. vid allmänna domstolar med hjälp av automati- serad behandling, förordningen (2001:640)om registerföring m.m. vid länsrätt med hjälp av automatiserad behandling och i förord- ningen (2001:641) om registerföring m.m. vid Regeringsrätten och kammarrätterna med hjälp av automatiserad behandling. Förordningarna är likartat uppbyggda och överensstämmer i flera avseenden med varandra. De gäller utöver personuppgiftslagen vid automatiserad behandling av personuppgifter i den rättskipande och rättsvårdande verksamheten. Den administrativa delen av dom- stolarnas verksamhet lämnas alltså utanför. register omfattas inte heller av bestämmelserna. Förordningarna innehåller inte bestämmelser om t.ex. säkerhe- ten vid behandling, utlämnande av uppgifter till tredje land eller om information till enskilda. Beträffande dessa frågor gäller alltså personuppgiftslagens regler. Respektive domstol är personuppgiftsansvarig för det mesta av den dagliga hanteringen av personuppgifter i domstolen. Dom- stolsverket är personuppgiftsansvarig för främst frågor om dator- systemens uppbyggnad, t.ex. säkerhetsfrågor. I förordningarna anges att domstolarna får föra automatiserade register över mål och ärenden som handläggs vid domstolen. sådant register får för det första användas för handläggning av mål och ärenden. I handläggning ingår t.ex. beredning av mål och för- handling samt målets avgörande och utskrift och expediering av protokoll, kallelser m.m. Hit hör också rutiner i samband med del- givning, framställning av uppropslistor och bokning av förhand- lingslokaler. För samtliga domstolar gäller att automatiserade register också får användas för planering, uppföljning och utvärdering av verk- samheten samt för framställning av statistik. Som särskilt ändamål för de allmänna domstolarnas del anges fullgörandet av underrättelseskyldighet som följer av lag eller annan författning. Vidare får Regeringsrätten och kammarrätterna använda sina register för återsökning av vägledande avgöranden. Enligt förordningarna får Regeringsrätten och kammarrätterna ha full tillgång till varandras register. Full tillgång till dessa register medges också , länsrätterna och ombudsmän. Dessutom får och länsstyrelserna ha till- gång till nämnda register för återsökning av vägledande avgöran- den. De har således inte tillgång till partsuppgifter. Allmänna domstolar och länsrätter har inte medgetts någon direktåtkomst till sina respektive register. Till förordningarna är fogade bilagor där det uttömmande anges vilka uppgifter ett automatiserat register hos de olika domstolarna får innehålla. Förordningarna innehåller också särskilda bestämmelser i fråga om vilka uppgifter som får användas vid angivande av saken i ett mål eller ärende (ärendemening). Därvid anges att känsliga person- uppgifter som anges i 13 § personuppgiftslagen (bl.a. ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös övertygelse och hälsa) och uppgifter om lagöverträdelser m.m. som anges i 21 § samma lag får behandlas endast om det är nödvändigt för att saken skall kunna återges på ett ändamålsenligt sätt. Förordningarna innehåller likartade bestämmelser i fråga om sök- begränsningar i registren hos allmänna domstolar och länsrätter. Därvid anges att känsliga personuppgifter enligt 13 § PuL, upp- gifter om brottspåföljd eller nationalitet eller uppgifter om frihets- berövande eller tvångsmedel inte får användas som sökbegrepp. Inte heller får uppgifter om saken och andra liknande uppgifter om ett mål eller ärende användas som sökbegrepp tillsammans med uppgifter om parter eller andra aktörer i ett mål eller ärende. För Regeringsrättens och kammarrätternas del gäller mindre ingripande sökbegränsningar i deras register, som ju har en särskild funktion som rättsfallsregister. Som sökbegrepp får inte användas känsliga personuppgifter enligt 13 § PuL eller uppgifter om nationalitet eller utfärdandeland för körkort. Dock gäller samma begränsningar i fråga om saken och andra liknande uppgifter som för övriga domstolar. Dessutom anges att de myndigheter som har direktåtkomst till ett register inte får använda uppgifter om parter eller andra aktörer i ett mål som sökbegrepp. Som nämnts ovan får ju dessa myndigheter ha direktåtkomst till registren enbart för återsökning av vägledande avgöranden. I förordningarna för de allmänna domstolarna respektive för läns- rätterna finns särskilda bestämmelser om gallring. För de allmänna domstolarnas del gäller att uppgifter i tvistemål och ärenden skall gallras , medan uppgifter i ett brottmål skall gallras . Här gällde tidigare en gall- ringstid om sex respektive . Även i länsrätt har gallrings- tiderna förlängts på så sätt att uppgifter i ett mål enligt bl.a. skatte-, taxerings-, folkbokförings- och bilregisterförfattningarna, författ- ningar om skattebetalning samt lagen om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt skall gallras . Uppgifter i övriga mål, t.ex. tvångsvårdsmål, skall gallras . Också här var gallringstiderna tidigare sex respektive . För Regeringsrättens och kammarrätternas del hänvisas i förord- ningen avseende dessa domstolar till de gallringsföreskrifter från som gäller för domstolarna. Enligt förordningarna får domstolarna vid sidan av sina mål- och ärenderegister föra automatiserade register för återsökning av väg- ledande avgöranden, rättsutredningar och liknande rättslig infor- mation. Ett sådant rättsfallsregister får endast innehålla de upp- gifter som anges i en bilaga till förordningarna, nämligen uppgifter om beteckning på handling, målnummer, avgörandedatum, avgö- randenummer, sökord, författningshänvisning och problem- beskrivning (sammanfattning). Som nämnts ovan får dock även Regeringsrättens och kammar- rätternas mål- och ärenderegister användas för återsökning av väg- ledande avgöranden. Tillåtet innehåll i dessa register begränsas alltså inte till uppgifterna i den ovan nämnda bilagan. Behandling i löpande text I förordningarna regleras också domstolarnas automatiserade behandling av personuppgifter i löpande text, dvs. vid använd- ningen av framför allt ordbehandlingsprogram och e-postfunk- tioner. Som enda begränsning för sådan behandling anges att käns- liga personuppgifter enligt 13 § PuL och uppgifter om lag- överträdelser enligt 21 § samma lag får behandlas endast om upp- gifterna har lämnats i ett mål eller om de behövs för hand- läggningen av målet.