sou · GVB327 · 2008-01-01 00:00:00 — Ansökan om eller registrering av patent måste därför göras för varje land inom vilket skydd önskas. Efter- som uppfinningar kan användas över hela världen, söker man ofta patentskydd för viktiga uppfinningar i många länder. I finns de huvudsakliga reglerna om skydd för uppfin- ningar i patentlagen (1967:837). Till lagen finns verkställighetsföre- skrifter, som är intagna i patentkungörelsen (1967:838). Patenträtten har en stark internationell anknytning. Internationella system har utvecklats för att över landsgränserna underlätta till- komsten av det patentskydd som ytterst är territoriellt begränsat. Förändringar av den svenska lagstiftningen är ett re- sultat av den internationella utvecklingen. För patentskyddet utgör grund- pelaren. är, i likhet med bl.a. övriga länder inom Europeiska unionen (EU), anslutet till . Kon- ventionens huvudsyfte är att säkerställa att innehavaren av en im- materialrätt i ett konventionsanslutet land kan uppnå ett gott rätts- skydd i övriga konventionsstater och inte diskrimineras. Paris- konventionen administreras av en internationell organisation med säte i , för den intellektuella ägande- rätten (, ). är ett fackorgan inom FN-systemet. Det internationella patentsamarbetet har fördjupats väsentligt genom tre andra konventioner som tillträtt; konventionen om patentsamarbete (, PCT), patent- rättskonventionen (, PLT) och den europeiska patentkonventionen (European Patent Convention, EPC). Den europeiska patentkonventionen, EPC undertecknades EPC, och en från EU och Europeiska fri- handelssammanslutningen (Efta) fristående europeisk patent- organisation () bildades. För den operativa verksamheten inrättades det europeiska patentverket (European Patent Office, EPO) med säte i . har deltagit i detta europeiska patentsamarbete . omfattar EPC 32 länder, inklusive samtliga medlemsstater i EU. Ett av syftena med EPC är att centralisera och förbilliga godkän- nandet av patent. Med en ansökan och ett enhetligt prövnings- förfarande kan patentskydd fås i de konventionsstater som sökan- den önskar. Ansökan prövas centralt av EPO. Ett av EPO meddelat europeiskt patent är emellertid inte ett enhetligt patent för hela EPC-området, utan kan sägas vara ett knippe nationella patent. I en ansökan om ett europeiskt patent skall sökanden ange (designera) de länder i vilka patentskydd begärs. Ansökan behöver således inte avse samtliga de 32 länder som har tillträtt EPC. Ofta väljs ett mindre antal av dessa eftersom sökanden bl.a. måste bekosta över- sättningar av patentet till respektive designerat lands språk och dessa kostnader manar till viss återhållsamhet. EPO prövar europeiska patentansökningar enligt konventionen och beviljar europeiska patent som omfattar de konventionsländer som sökanden designerat. Ett europeiskt patent får i varje EPC- land som designerats i patentansökan, och där även översättning skett, samma rättsverkan som ett i det landet utfärdat nationellt patent. För att sänka kostnaderna för den översättning som krävs för att få patentskydd i EPC-länderna har det träffats en överenskommelse om minskade översättningskrav, den s.k. Lon- donöverenskommelsen (se härom prop. 2005/06:189 och Lagut- skottets betänkande 2005/06:LU32). riksdag har godkänt överenskommelsen, men den har ännu inte trätt i kraft. antogs PLT, som trädde i kraft . PLT syftar till att komplettera . Konventionsstaterna åtar sig att avreglera och harmonisera bestämmelser om formalia kring pa- tentansökningar. Däremot innehåller PLT inte några bestämmelser som syftar till en harmonisering av konventionsländernas materiella patenträtt. Konventionen om patentsamarbete, PCT På patentområdet spelar också PCT en viktig roll. Konventionen trädde 1978 och omfattar 137 länder, inklusive . Syftet med PCT är att förenkla formkraven för hand- läggning av patentansökningar och skapa en möjlighet att få patent i flera länder genom en internationell patentansökan till en natio- nell patentmyndighet eller till en internationell organisation som är behörig att ta emot sådana ansökningar. Nyhetsgranskningen av en PCT-ansökan är centraliserad, men den slutliga prövningen av om ett patent kan meddelas för ett visst land som designerats i ansökan görs av den myndighet som är be- hörig att fatta beslut med verkan för landet eller regionen i fråga. För del är det PRV eller EPO som gör sådana prövningar. För PCT-ansökningar görs en central nyhetsgranskning och, om så önskas, en central patenterbarhetsbedömning innan den nationella eller regionala fasen inleds. Inom EU pågår arbetet med en gemensam ordning för patent. Avsikten är att det skall bli möjligt att genom en ansö- kan få ett europeiskt patent som gäller inom hela gemenskapen. Det är tänkt att gemenskapspatentet skall samexistera med de be- fintliga nationella patentsystemen och de konventionsbaserade eu- ropeiska och internationella patentsystemen, alltså EPC och PCT. Vad som diskuterats är införandet av ett system med en ansökan om ett gemenskapspatent som, i rättsligt hänseende, skulle vara ett europeiskt enhetspatent med giltighet inom hela EU:s territorium. Förhandlingarna har varit mycket komplicerade. Inom EU pågår diskussioner om hur projektet skall kunna föras vidare. 2.4Patent med giltighet i För svenskt vidkommande kan, som beskrivits, en ansökan om pa- tent göras på tre sätt, nämligen genom en svensk, europeisk eller internationell patentansökan. Patentskydd med giltighet i kan däremot endast beviljas på två sätt, via PRV (nationellt) eller EPO (europeiskt). De nationella, europeiska och internationella möjligheterna att söka patentera en uppfinning kan delvis kombineras. Vilket ansök- ningsförfarande som väljs är normalt beroende av vilka länder som är aktuella för patentskydd i det enskilda fallet respektive kostna- der för ombud och översättningar. inleds patente- ringsprocessen med en nationell ansökan. Tack vare Paris- konventionens reglering behöver sökanden sedan inte bestämma sig för vilka länder som skall väljas ut för patentering eftersom en första nationell ansökan ger en s.k. konventions- prioritet. Prioriteten innebär att man efter den första ansökan har på sig att bestämma vilka ytterligare länder som skall omfattas av patenteringsprocessen. De följande ansökningarna kommer då att få den första nationella ansökningsdagen som prio- Detta innebär att enbart information som är tillgänglig före prioritetsdagen kan anses vara nyhetshinder. Prioritetsrätten gäller också om den första ansökan sker vid EPO eller en PCT- myndighet. Enligt PCT har man på sig att be- stämma i vilka länder eller regioner ansökan skall fullföljas. De patenträttsliga frågor som företag har att göra med är ofta komplicerade och kräver i allmänhet tillgång till högt kvalifice- rad expertis. Inte sällan finns behov av såväl tekniskt kunnande som juridiskt kunnande, och det normala är att företags patent- rättsliga arbete utförs av patentombud som arbetar på advokat- byråer, patentbyråer eller vid industriföretagens patentavdelningar. Ofta handlar det om ett samarbete mellan civilingenjörer och ju- rister. Det är normalt fråga om civilingenjörer inom visst tekniskt område, andra akademiker med naturvetenskaplig examen och ju- rister specialiserade på immaterialrätt. Det patenträttsliga arbetet har stor bredd och ett patentombuds arbetsuppgifter är mycket varierande. En viktig del är själva hand- läggningsarbetet av patentansökan. Ofta börjar ett patentombud med att hjälpa uppfinnare att genomföra en nyhetsgranskning. Detta förklaras av att ett grundläggande inslag i den patenträttsliga lagstiftningen är att en uppfinning måste vara ny, alltså inte vara en del av redan känd teknik, för ansökan om patent. När en uppfinning gjorts utvärderar patentombudet den i för- hållande till vad som är känd teknik och utarbetar på grundval därav en patentansökan. Den första patentansökan är som beskri- vits ovan i avsnitt 2.4 prioritetsgrundande, och kan föl- jas av ansökningar i andra länder med åberopande av prioritet. När ansökningarna granskats och bedömts av berörda patentmyndig- heter utfärdar dessa förelägganden, som skall besvaras. blir det ett eller två förelägganden innan ett patent godkänns eller får avslag. Efter ett godkännande kan invändningar göras av tredje part, och ett beslut i invändningsärendet kan i överklagas hos Patentbesvärsrätten med Regeringsrätten som överinstans. Ifrågasättande av ett beviljat patents giltighet kan ske i allmän dom- stol. För nationella patentansökningar i andra länder och regioner samverkar ofta det svenska patentombudet med lokala patent- ombud, advokater och andra jurister i motsvarande instanser. En annan viktig del av ett patentombuds arbete är att utarbeta och fullfölja patentstrategier, som innefattar frågeställningar om vad som skall uppnås med ett patent, hur företaget skall agera med sina patent, hur företaget skall agera i förhållande till tredje parts patent, intrångsmål, medverkan vid licensförhandlingar, var patent skall sökas, m.m. Avslutningsvis kan även nämnas att ett patentombuds arbete omfattar rådgivning i angränsande frågor rörande utövnings- skyldighet, föranvändarrätt, kompletterande skyddsrätter, såsom oregistrerade och registrerade mönster, bruksmodeller (utility mo- dels), varumärken o. dyl. De flesta patentombud som är verksamma i är organiserade i () eller Svenska Industri- ens (). kan patent- ombud också söka inträdde i . Vidare är de flesta patentbyråer medlemmar av Patentbyråers Fö- rening (SEPAF). Det förekommer även att patentombud är med- lemmar i och . I SPOF kan enligt föreningens stadgar som medlem antas den som vid en patentbyrå i utövar yrkesmässig verksamhet som allmänheten självständigt betjänande ombud inom immaterial- rättens område. Medlem i SIPF kan den bli som är anställd vid ett i verksamt företag och har som huvudsaklig sysselsättning att handlägga eller administrera immaterialrättsliga ärenden. Det är inte ovanligt att personer är medlemmar i både SPOF och SIPF. De båda föreningarnas medlemmar kan ha olika utbildning men är vanligen civilingenjörer, naturvetare med annan inriktning eller jurister. 3Tystnadsplikt i yrkesutövning och frågeförbud i rättegång I finns ingen lagfäst särskild tystnadsplikt för patent- ombud, som inte är advokater, som de har att beakta i sin yrkes- utövning. I en rättegång finns det inte heller några särskilda regler om begränsningar i möjligheten att höra ett patentombud som vittne (frågeförbud). I avsnitt 3.2 lämnas en redogörelse för vad som gäller för råd- givare i patentfrågor, alltså advokater och andra patentombud. I avsnitten 3.3–3.4 beskrivs vidare vad som gäller för skyldigheten att vittna och tillhandahålla handlingar i rättegång. Vissa yrkesutövare är underkastade tystnadsplikt enligt föreskrifter i skilda författningar. Tystnadsplikt i det allmännas verksamhet och förbud att lämna ut allmänna handlingar regleras huvudsakligen i sekretesslagen (1980:100) och sekretessförordningen (1980:657). Regler om tystnadsplikt i verksamhet som inte är offentlig finns i flera författningar. Exempelvis föreskrivs i 8 kap. 4 § andra stycket tredje meningen en tystnadsplikt för advokater. För tolkar och översättare finns regler om tystnadsplikt i lagen (1975:689) om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare. Det finns vidare regler om tystnadsplikt för godkända revisorer eller auktoriserade revisorer i revisorslagen (2001:883). Om tystnads- plikt för sjukvårdspersonal m.fl. finns regler i 8–11 §§ i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Enligt 20 kap. 3 § första stycket kan den som röjer en uppgift som han eller hon är skyldig att hemlighålla enligt lag Tystnadsplikt i yrkesutövning och frågeförbud i rättegång eller annan författning dömas för brott mot tystnadsplikt till böter eller fängelse. Av 8 kap. 4 § första stycket andra meningen framgår att en advokat är skyldig att förtiga vad han eller hon får kännedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver detta. Vad som är god advokatsed framgår av advokatsamfunds vägledande regler om god advokatsed. Dessa regler kompletterar bestämmelsen i och utgör, tillsammans med denna, ramverket för advokaters tystnadsplikt. vägledande regler om god advokatsed ut- vecklas genom avgöranden av samfundets styrelse respektive disci- plinnämnd. Det sker en fortlöpande redovisning av disciplinnämn- dens praxis i tidskriften . Den tystnadsplikt som åläggs advokater är som redan nämnts straffsanktionerad genom bestämmelsen i 20 kap. 3 § första stycket om brott mot tystnadsplikt. Brott mot advokaters tystnadsplikt får enligt 8 kap. 7 § sista stycket inte åtalas av någon annan än Justitiekanslern. Åtal får endast väckas om det är påkallat från allmän synpunkt. Enligt uttalanden i förarbe- tena till 8 kap. 4 och 7 §§ bör ingripanden i disci- plinär ordning vara det normala sättet att beivra en advokats brott mot tystnadsplikten, dvs. sanktioner enligt stadgar (jfr prop. 1979/80:2 del A s. 397). Genom olika disciplinära åtgärder kan samfundet tillrättavisa eller till och med utesluta en ledamot som åsidosätter god advokatsed (se närmare avsnitt 4.2). Som redan nämnts finns det inte någon lagfäst särskild tyst- nadsplikt för det ett patentombud (som inte är advokater) får kän- nedom om i anslutning till ett patentärende. För de patenträttsliga rådgivare som är medlemmar av () gäller dock särskilda vägledande regler om etik och god yrkessed. För rådgivare som endast är medlemmar av Svenska In- dustrins () finns inga motsva- rande regler. Tystnadsplikt i yrkesutövning och frågeförbud i rättegång Enligt och vägledande regler om etik och god yrkessed, får ett patentombud inte, med mindre laglig skyldighet att lämna upplysning föreligger, utan samtycke från huvudmannen yppa något som anförtrotts ombudet i verksamheten eller som ombudet i samband därmed fått veta (se avsnitt 4.3). Svensk rättsordning bygger på en allmän vittnesplikt (36 kap. 1 § ). Det innebär att var och en som inte är part eller ställföreträdare för part är skyldig att inställa sig som vittne vid domstol och där avlägga vittnesmål. Ett vittne har också en straff- sanktionerad plikt att tala sanning (15 kap. 1 § ). Vittnesplikten är emellertid inte absolut (se t.ex. 36 kap. 6 § rät- tegångsbalken). I 36 kap. 5 § finns regler om för- bud att ställa frågor till vittnen om vissa särskilt angivna förhållan- den (frågeförbud). I paragrafens första stycke finns ett allmänt, men till sin räckvidd begränsat frågeförbud och i de följande två styckena finns särskilda förbud som är riktade till vissa yrkeskate- gorier och deras biträden. Det särskilda förbudet gäller bl.a. för ad- vokater, läkare, sjuksköterskor, psykologer rättegångsombud och försvarare. De yrkesgrupper som är uppräknade i 36 kap. 5 § rätte- gångsbalken är alltså inte undantagna från vittnesplikten men får inte tillfrågas om uppgifter som anförtrotts dem i samband med deras yrkesutövning eller som de i samband därmed erfarit. Det är fråga om en direkt och omedelbar reglering av frågeförbudets om- fattning. Paragrafens tillämpning förutsätter alltså inte någon kor- responderande tystnadsplikt. Vissa yrkeskategorier kan höras som vittne om förhållanden som omfattas av tystnadsplikt, medan det för andra förekommer ett frågeförbud trots att det inte finns någon lagfäst tystnadsplikt. Det gäller t.ex. rättegångsombud som inte är advokater eller advokaters biträden. Det är främst hänsyn till enskildas personliga integritet och pri- vatliv som motiverar regleringen i 36 kap. 5 § . Vissa yrkeskategorier intar en sådan förtroendeställning i förhål- lande till allmänheten att en viss tystnadsplikt till skydd för den enskilde är motiverad (SOU 1938:44 s. 392). Lagstiftaren har an- sett att den enskilde, utom när det är fråga om mycket allvarliga Tystnadsplikt i yrkesutövning och frågeförbud i rättegång brott, och i vissa fall även då, skall kunna anförtro sig till särskilt angivna yrkesutövare utan rädsla för att samtalet eller de uppgifter som lämnats i samband med det skall komma till tredje mans kän- nedom eller annars användas emot honom eller henne. Frågeförbudet är som redan nämnts inte absolut. Det innebär att andra än försvarare är skyldiga att svara på frågor i mål om dels brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , dels brott enligt 3, 4 eller 6 kap. (t.ex. misshan- del, rån eller sexualbrott). Frågeförbudet får också ge vika för vitt- nesplikten om den till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det. Utöver begränsningen av vittnesplikten i 36 kap. 5 § rättegångs- balken framgår av 36 kap. 6 § att ett vittne får vägra att yttra sig om en omständighet vars avslöjande skulle röja att vittnet eller någon närstående förövat en brottslig eller vanä- rande handling. Vittnet får även vägra att avge en utsaga genom vil- ken en yrkeshemlighet skulle avslöjas, om det inte förekommer synnerlig anledning att vittnet hörs om dessa (jfr lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter, se avsnitt 5). Av föregående avsnitt har framgått att advokater tillhör de yrkes- utövare som omfattas av frågeförbudet i 36 kap. 5 § andra stycket . Av bestämmelsen framgår att advokater och de- ras biträden inte får tillfrågas om sådant som anförtrotts dem i de- ras yrkesutövning eller som de erfarit i samband med denna. Det innebär att advokater varken får tillfrågas eller självmant yttra sig om det konfidentiella förhållandet. Frågor får ställas till advokater bara om det är medgivet i lag eller om den till vars förmån tyst- nadsplikten gäller samtycker till det. I advokatförhållanden är det i första hand partens egna förtroen- den till advokaten som skyddas av förbudet att ställa frågor. Än- damålet bakom reglerna om frågeförbuden innebär emellertid att uppgifterna inte behöver ha anförtrotts advokaten av parten själv eller, när denne är en juridisk person, av någon som är att betrakta som ställföreträdare för parten i mening. Också t.ex. sådana förtroenden som inom ramen för uppdraget ges advo- katen av någon som är anställd hos parten utan att vara dennas ställföreträdare måste innefattas. Tystnadsplikt i yrkesutövning och frågeförbud i rättegång I kan i princip vem som helst uppträda som rättegångs- ombud. I den mån ett patentombud uppträder som rättegångs- ombud får patentombudet enligt 36 kap. 5 § tredje stycket rätte- gångsbalken inte höras som vittne om sådant som ombudet har bli- vit anförtrodd för att fullgöra uppdraget. I det fall ett patentombud anlitats för att biträda i en rättstvist kan således ombudet vägra vittna om sådant som förekommit i anslutning till rättstvisten. Nyss nämnda lagrum gäller också när ett rättegångsombud är an- ställt hos en juridisk person som är part i en tvist. Det finns där- emot inget som hindrar att dessa personer hörs i en rättegång om sådana uppgifter som anförtrotts dem i annan egenskap än som rättegångsombud. Huvudregeln är att den som innehar en sådan skriftlig handling som kan antas ha betydelse som bevis i ett mål kan tvingas att fö- rete den, s.k. edition (se 38 kap. 2 § ). Editions- plikten syftar, i likhet med vittnesplikten, till att tvisten skall kunna utredas. I 38 kap. 2 § andra stycket anges vissa in- skränkningar i editionsplikten. Dessa svarar bl.a. mot frågeförbudet i 36 kap. 5 § . Det innebär att ett editionsföreläg- gande inte får avse en handling vars innehåll är sådant att en advo- kat eller annan person som har haft befattning med handlingen inte skulle behöva svara på frågor om den enligt 36 kap. 5 § andra stycket . Dessutom har bestämmelserna i 36 kap. 6 § om ett vittnes rätt att vägra yttra sig om en viss omständighet, bl.a. rörande brottslig handling eller företags- hemlighet, motsvarande tillämpning för innehavare av skriftlig handling, om dess innehåll är sådant som sägs i den paragrafen. Minnesanteckningar eller andra sådana anteckningar som är av- sedda uteslutande för personligt bruk behöver inte företes annat än om det förekommer synnerlig anledning därtill (38 kap. 2 § tredje stycket ). Om det inte rör sig om ett skriftligt bevis utan ett annat bevis- föremål gäller bestämmelserna i 39 kap. om syn. Av praxis följer att bestämmelsen i 39 kap. 5 § om Tystnadsplikt i yrkesutövning och frågeförbud i rättegång skyldighet att tillhandahålla föremål för syn i allt väsentligt skall tillämpas i överensstämmelse med reglerna om edition i 38 kap. (se t.ex. NJA 1981 s. 791 och NJA 1992 s. 307). Som en följd av detta får inte heller en person som omfattas av frå- geförbudet i 36 kap. 5 § föreläggas att tillhanda- hålla ett bevisföremål (t.ex. en teknisk produkt) för syn som han eller hon inte skulle behöva svara på frågor om. Av 27 kap. 2 § framgår vidare att en skriftlig handling inte får tas i beslag i brottmål om dess innehåll kan antas vara sådant att en person som avses i 36 kap. 5 § inte får höras som vittne därom förutsatt att handlingen innehas av denna person eller av den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller. Det gäller således handlingar som innehåller sådana uppgif- ter som bl.a. advokater, läkare och psykologer har anförtrotts i sin yrkesutövning. Inom immaterialrätten finns också särskilda bestämmelser om s.k. intrångsundersökning som hänvisar till 27 kap. 2 § rättegångs- balken om beslag när det gäller möjligheten att framtvinga enskilda handlingar som innehåller uppgifter som lämnats i förtroende. Ett exempel är 59 f § andra stycket patentlagen (1967:837). Det inne- bär att inte heller en intrångsundersökning i en patenträttslig tvist får omfatta handlingar vars innehåll är sådant att innehavaren av handlingen eller annan som avses i 36 kap. 5 § inte får höras som vittne om. Det skall slutligen nämnas att som framgår av 20, 21 och 25 §§ förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall berörda paragrafer i 36, 38 och 39 kap. också tillämpas i förvaltnings- domstol. 4 Auktorisation och tillsyn Inom utredningens uppdrag faller frågor om behovet av och for- men för utbildning, auktorisation och tillsyn för de yrkesgrupper som yrkesmässigt sysslar med patenträttslig rådgivning och annat biträde. finns inga särskilda utbildningskrav för att en person skall kunna verka som patentombud i . Det finns inte heller någon särskild auktorisationsordning. En sådan ordning finns där- emot för advokater. Som en allmän bakgrund är det i detta avsnitt naturligt att be- skriva de lagregler som gäller för advokater (avsnitt 4.2). I det ef- terföljande avsnittet 4.3 redovisas de krav som uppställs för med- lemskap i olika patentombudsföreningar, samt hur dessa föreningar utövar sin tillsynsverksamhet. Tillsynen över svenska advokater utövas av advokat- samfund och har karaktären av självreglering men med inslag av offentlig tillsyn. Regler om advokater och finns i . Av dessa framgår att advokattiteln är skyddad, och att endast den som är ledamot i samfundet får kalla sig advo- kat. För att en person skall antas som ledamot i måste vissa krav vara uppfyllda (8 kap. 2 § första stycket 2–5 rätte- gångsbalken). stadgar fastställs av regeringen. Samfundet strävar bl.a. efter att vidmakthålla en etiskt och profes- sionellt hög kvalitet inom kåren. Den verksamhet som bedrivs av advokater är alltså strikt reglerad och föremål för tillsyn av Advo- katsamfundets styrelse och disciplinnämnd. För att bli medlem i krävs en högskole- utbildning i juridik. Juristutbildningen omfattar 180 poäng (dvs. 4,5 års heltidsstudier utan avbrott) och finns vid universiteten i , , , , och . Ämnen som ingår är bl.a. civilrätt, straffrätt, processrätt, offentlig rätt, för- valtningsrätt och skatterätt. Utbildningen avslutas med juris kandi- datexamen (jur. kand.). Förutom högskoleexamen skall sökande till ha utövat väl vitsordad praktisk juridisk verksamhet, varav arbete som anställd hos advokat, eller utövat egen verksamhet. Vidare krävs att sökanden genomgår en advokat- examensutbildning i samfundets regi och avlägger en särskild advo- katexamen. En utbildningsnämnd ansvarar för utbildningens inne- håll samt genomförandet av utbildning och examination.