sou · GVB38 · 2008-01-01 00:00:00 — Av 7 kap. 16 § konkurslagen (1987:672) framgår sålunda att om konkursförvaltaren finner att gäldenären kan misstänkas för något brott som avses i 11 kap. , skall han underrätta allmän åklagare om det och ange grunden för misstanken. Detsamma gäller om gäldenären har drivit närings- verksamhet och det under konkursförvaltningen kommer fram att gäldenären kan misstänkas för något annat brott av inte ringa beskaffenhet som har samband med verksamheten. Kan det misstänkas att gäldenären eller, om denne är en juridisk person, någon sådan företrädare som avses i 4 § lagen (1998:436) om näringsförbud gjort sig skyldig till sådant brott att näringsförbud kan komma i fråga, skall förvaltaren underrätta åklagaren om detta och ange grunden för misstanken. Av förarbetena till konkurslagen (prop. 1986/87:90 s. 274) framgår att vid ärendets behandling ansåg att förvaltaren borde underrätta polismyndighet i stället för allmän åklagare om brottsmisstanke. Med hänsyn till att de brott som det här är fråga om regelmässigt är av sådan karaktär att förundersök- ningen inte får ledas av polismyndighet, ansåg departementschefen emellertid att övervägande skäl talade för att behålla gällande ordning. Motsvarande anmälningsskyldighet till åklagare gäller enligt 17 § skattebrottslagen (1971:69) för förvaltningsmyndigheter som handlägger frågor om skatter och avgifter, så snart det finns anledning att anta att brott enligt den lagen har begåtts. Även i 9 kap. 44 § aktiebolagslagen (2005:551) finns en anmälnings- skyldighet till åklagare för revisorer gällande sådan brottslighet som anges i 42 §. I förarbetena till den bestämmelsen hänvisas till vad som sägs om anmälningsskyldighet för förvaltare i konkurs- Slutligen finns det även i 19 § lagen (2005:377) om straff för marknadsmissbruk vid handel med finansiella instrument en skyldighet för att göra anmälan till åklagare så snart det finns anledning att anta att brott enligt den lagen har begåtts. har i rapporten förebygga och förhindra allvarlig ekonomisk brottslighet – EBM från experiment till långsiktighet, , angett att myndigheten skall inrikta verksamheten mot den mest allvarliga och grova brottsligheten som innebär ett hot mot de ekonomiska strukturerna. Det handlar enligt vad anför i första hand om att förhindra och i andra hand om att utreda organiserad nationell och internationell brottslighet som åstadkommer stora skador på vår samhällsekonomi eller i övrigt utgör ett samhällshot. är målsättningen att den mer okomplicerade brottsligheten skall leda till en tydlig och snabb reaktion från samhället. genomfördes förändringar av den brottsutredande verksamheten vid för att förverkliga den inriktning av verksamheten som redovisas i den ovan angivna rapporten. På den strategiska nivån inrättades ett sekretariat för omvärlds- och hotbildsanalys. Detta sekretariat har till uppgift att fortlöpande ta fram analyser som förenar de slutsatser som kan dras av kriminalunderrättelseverksamheten med en ekonomisk analys av hur samhällsutvecklingen inom skilda sektorer i och utomlands utvecklas. Dessa analyser är avsedda att användas som underlag för prioriteringar inom den brottsutredande verksamheten. En första analys presenterades i rapporten Ekobrottsligheten och ekobrottslingarna i ett framtidsperspektiv . I rapporten identifieras bl.a. vissa områden som anses utgöra särskilda hot mot näringslivet och samhällsekonomin. Det är kopplingen mellan ekobrottslighet och annan allvarlig eller organiserad brottslighet, en expanderande svart sektor samt internationaliseringen på finansmarknaderna. kom en ny omvärlds- och hotbildsanalys, med underrubriken Påverkansfaktorer, hotbilder och åtgärder. I den ges en beskrivning av de rådande hot som uppmärksammats samt en analys av hur ekonomiska eller politiska förändringar i och omvärlden kan tänkas påverka drivkraften att begå ekonomisk brottslighet. I rapporten redogörs även för de åtgärder vidtagit för att möta brottsutvecklingen. För den kriminalunderrättelseverksamhet som bedrivs vid de polisoperativa enheterna, under samordning av lednings- sekretariatets s.k. Kut-enhet, har ett samarbete utvecklats med den kriminalunderrättelsetjänst som bedrivs vid och länskriminalpolisen i storstadsregionerna. Vidare har Eko- brottsmyndigheten tillsammans med Polismyndig- heten i , , , Skatte- verket och inrättat ett gemensamt centrum för underrättelsefrågor i . Ett likartat centrum har inrättats i och ytterligare ett är planerat att inrättas i . Enligt årsredovisning för har den kriminalunderrättelseverksamhet som bedrivs vid myndigheten främst varit inriktad på allvarlig ekonomisk brottslighet och bl.a. lett till ett flertal konkreta förundersökningar om grov brottslighet. Den andra större reformen av det brottsutredande arbetet vid var att utredningarna numera indelas i mängd- eller projektärenden. Det innebär att en särskilt utsedd åklagare går igenom inkomna anmälningar och avgör vilka som skall handläggas som mängdärenden. Samma åklagare är sedan förundersökningsledare i de målen, medan övriga ärenden på åklagarkamrarna, där de fördelas av kammarchefen på åklagarna vid kammaren. Enligt den av framtagna projekthandboken (2006:1) skall sorteringen ske i tre olika ärendekategorier: mängdmål, projektmål och särskilt krävande mål. Mängdmål är enligt handboken ärenden av enklare beskaffenhet där endast enstaka förhör erfordras och utredningstiden inte överstiger . Projektmål är ett ärende som kräver fler utredningsåtgärder än mängdmålen, men som ändå är sådan enklare karaktär och omfattning att det i allt väsentligt kan handläggas i enlighet med förenklade rutiner. Som exempel anges att det kan vara ett mål som kräver förhör med fyra eller fem personer och där det kan vara aktuellt med husrannsakan. I projektmål skall den åklagare som är förundersökningsledare utfärda utredningsdirektiv, vilka överlämnas till kammar- kommissarien eller skattebrottsenheten för handläggning. I direktiven skall anges tidpunkt för återrapportering. Gruppen särskilt krävande mål omfattar ärenden av tyngre karaktär som normalt bör utredas av en utredningsgrupp under ledning av en åklagare. De exempel på särskilt krävande mål som anges i handboken är mål med många misstänkta personer och svåra frågor om förundersökningsbegränsning, vissa mål med internationell anknytning som kräver komplicerade utredningsåtgärder eller där det finns behov av hemliga tvångsmedel samt flertalet utredningar om insiderbrott och om svart arbetskraft. I särskilt krävande mål skall en utredningsplan upprättas, vilken fortlöpande skall ändras och kompletteras varefter förundersökningen fortskrider. Syftet med utredningsplanen är initialt att utgöra underlag för resurs- tilldelningen i målet. Den skall i utredningsarbetet vara ett verktyg för att koncentrera utredningen till de brott som skall utredas och den bevisning som krävs för att styrka de olika rekvisiten för respektive brott. Avsikten är att alla utredningsåtgärder skall ske mot en tänkt bevisuppgift och ha som mål att bidra till en sammanhållen och koncentrerad huvudförhandling i domstol. I särskilt krävande mål utses en utredningssamordnare, polis eller ekorevisor, som ansvarar för att de av åklagaren beslutade utredningsåtgärderna vidtas och att återrapportering sker till åklagaren inom de i planen angivna tidpunkterna. Vad avser ärenden rörande grov organiserad och internationell brottslighet samt korruptionsbrottslighet i näringslivet, skall dessa fördelas på särskilt utsedda åklagare. Det finns fyra åklagare inom Ekobrotts- myndigheten, två i samt en vardera i och , som har till uppgift att fördela inkomna anmälningar mellan mängd- och projektärenden samt att vara förundersöknings- ledare i mängdärenden. Syftet med denna reform är bl.a. att frigöra resurser för utredning av allvarlig ekonomisk brottslighet, som de ärenden som anses kunna handläggas genom ett standardiserat utredningsförfarande, mängdärendena, skall kunna lagföras snabbare. En ambition med reformen, för att åstadkomma en snabb lagföring, är att strafföreläggande skall utfärdas så snart förutsätt- ningar för en sådan åtgärd finns. målsättning är att mängdärendena inte skall ha en längre genom- strömningstid än . Enligt uppgift från Ekobrotts- myndigheten var den genomsnittliga genomströmningstiden nere . Det beräknas att cirka hälften av de cirka 4 000 ärenden som inkommer till handläggs som mängdärenden och resterande hälft som projektärenden eller särskilt krävande mål. En målsättning är att av de samlade utredningsresurserna skall användas för mängdärenden. 3.4.5Samordnande funktioner och internationellt samarbete Som angetts ovan har ett samordnings- ansvar för bekämpningen av ekobrott, vilket dock i de län där myndigheten inte svarar för åklagarverksamheten skall delas med . Trots denna tudelning och trots det förhållandet att sakliga ansvarsområde är begränsat till vissa brottstyper, har enligt regeringens regleringsbrev nationellt ansvar att samordna bekämpningen av den ekonomiska brottsligheten. Vidare skall myndigheten enligt regleringsbrevet utgöra ett kunskaps- och inom ekobrottsområdet. Det kan i detta sammanhang nämnas att svarar för Ekorådets kanslifunktioner. är ett myndighets- övergripande samverkansorgan, vars utformning redovisas mer utförligt nedan, i avsnitt 3.5. Vidare svarar , som ovan redovisats, för EU-bedrägerirådets kanslifunktioner. främja samverkan mellan berörda myndigheter för att öka effektiviteten när det gäller att förebygga, upptäcka, utreda och vidta åtgärder vid misstanke om felaktig användning av EU- relaterade medel, följa utvecklingen av bedrägerier, missbruk och annan oegentlig och ineffektiv hantering och användning av EU-relaterade medel, föreslå eller initiera åtgärder för att motverka sådana förfaranden, vara ett forum för informations- och erfarenhets- utbyte mellan berörda myndigheter samt analysera och utvärdera insatserna på området. i rådet innehas av representant. Därutöver ingår i rådet representanter för ett flertal myndigheter och organisationer, som på olika sätt berörs av de frågor som omfattas av rådets ansvarsområde. Ekobrotts- myndigheten är också kontaktmyndighet till bedrägeribekämpningsbyrå (). tar fram en rapport till regeringen om skyddet av EU-medel i . Rapportering sker också regelbundet till . Förutom handläggning av EU- relaterade brottsanmälningar lämnar råd och information framför allt till de myndigheter som administrerar utbetalningen av EU-medel, bl.a. genom anordnandet av konferen- ser och genom deltagande i myndighetsspecifik utbildning. har ett betydande internationellt utbyte med andra nationella myndigheter och internationella organisa- tioner även i andra sammanhang. Det har bl.a. berört kunskapsutbyte gällande penningtvätt, terroristfinansiering och frågor om förverkande av från ekonomisk brottslighet. I sin egenskap av kunskaps- och bistår inte endast regeringen och andra myndig- heter inom ekobrottsområdet med kunskapsunderlag, utan har även att tillhandahålla utbildning för åklagare, poliser och annan personal som inte är anställd vid myndigheten. Ekobrotts- myndigheten har för detta ändamål en kursverksamhet, i vilken totalt 324 personer deltog 2005, varav 105 är anställda vid andra myndigheter än . Ekobrotts- myndigheten anordnar även i viss utsträckning seminarier m.m., som är öppna även för personal vid andra myndigheter. Som en särskild uppgift enligt 13 § förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet skall var tredje år utarbeta en rapport till regeringen om den ekonomiska brottsligheten. Rapporten skall innehålla en redogörelse för hur den ekonomiska brottsligheten har förändrats och vilka åtgärder som har vidtagits på området inom ramen för den angivna förordningen, se även avsnitt 3.5. Rapporten skall beredas inom och därefter lämnas in till regeringen. Den första rapporten av detta slag inlämnades till regeringen . Som framgått av redovisningen ovan omfattar Ekobrotts- myndighetens sakliga ansvarsområde primärt vissa i förordning angivna brottstyper. I detta avsnitt skall något redogöras för den ekobrottsbekämpning som bedrivs utanför Ekobrottsmyndig- hetens ansvarsområde. Det gäller i första hand utanför dess geografiska ansvarsområde, men eftersom myndighetens primära sakliga kompetens inte täcker hela det område som normalt definieras som ekobrott, rör redogörelsen även bekämpningen av sådan ekobrottslighet som i första hand utförs av det övriga polis- och åklagarväsendet , om inte övertagit ärendet. En mer utförlig diskussion om begreppet ekobrott förs i avsnitt 6.1. Vidare redovisas synen på vad som är ekobrott i andra europeiska länder i kapitel 5. Här kan dock kort konstateras att i regeringens senaste handlingsplan mot ekonomisk brottslighet behandlas ett antal brottsområden som inte primärt faller inom Ekobrotts- myndighetens ansvarsområde, t.ex. korruption, miljöbrott, penningtvätt, olaglig alkoholhantering, varumärkesförfalskning och piratkopiering (skr. 2003/04:178). Denna brottslighet ingår i stället normalt inom övrigt polis- och åklagarväsendes ansvarsområde. I avsnitt 3.4.4 redovisas beträffande anmälan om ekobrottslighet vissa uppgifter som också gäller för den ekobrottsbekämpning som bedrivs utanför primära geografiska ansvarsområde. 3.5.1Polis och åklagare utanför Inom polismyndigheterna utanför primära geografiska ansvarsområde, dvs. utanför , , län, , och , finns normalt enheter för utredning av ekobrott, med ett sakligt kompetensområde som motsvarar det Ekobrotts- myndigheten har. För utredning av ekobrott fanns vid dessa polismyndigheter totalt 117 årsarbetskrafter, enligt årsredovisning. Det innebär endast en marginell förändring i förhållande till de två föregående åren. Av årsredovisningen framgår att flera polismyndigheter har förklarat att de har svårt att prioritera ekobrott i sin verksamhet, som det finns personal- och kompetensproblem samt problem med nyrekrytering när erfarna ekobrottsutredare slutar sin tjänst. Detta har föranlett ett ökat antal ärenden i balans och långa genomströmningstider. Vid ett par polismyndigheter är ekorevisorer anställda för utredning av ekobrott. I fråga om brottsförebyggande insatser på ekobrottsområdet har polismyndigheterna sammantaget ägnat cirka fyra årsarbetskrafter åt sådan verksamhet. Detta har företrädesvis skett genom samverkan med andra myndigheter, kommuner och organisationer, varvid särkilt framhålls det gemensamma arbetet inom de regionala samverkansorganen mot ekonomisk brottslighet (SAMEB). SAMEB:s verksamhet beskrivs nedan, i avsnitt 3.5. Vad avser ekobrottsbekämpning i ett bredare perspektiv finns inom Kriminalpolisenhet Finanspolisen, som har nationellt ansvar för penningtvätt, ekonomisk underrättelse- tjänst, terroristfinansiering samt penningförfalskning och andra falska betalningsmedel. Finanspolisen samlar in, bearbetar och analyserar information samt utgör ett stöd för den utredande verksamheten inom dessa områden. Finanspolisen behandlar anmälningar om penningtvätt enligt lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. är den största mottagaren av operativa rapporter från Finanspolisen. Inom Kriminalpolisenheten finns även särskilda sektioner för IT-relaterad brottslighet och grov organiserad brottslighet, som hanterar brottslighet med anknytning till ekonomisk brottslighet. Inom finns vid kamrarna utanför primära geografiska ansvarsområde specialisttjänster som ekoåklagare. Det finns drygt trettio ekoåklagare inom , fördelat på fjorton åklagarkammare. Även dessa åklagare har ett sakligt ansvarsområde som motsvarar det har. Inom finns dessutom beträffande ekonom- isk brottslighet i vidare mening riksenheten mot korruption, vilken handlägger mål om bestickning och mutbrott samt brott som har samband med sådan brottslighet. Utvecklingsansvaret för arbete med ekobrottslighet låg tidigare, som ovan nämnts, på Utvecklingscentrum , men ligger numera på (se avsnitt 2.3). Vidare kan utredningar innefattande bl.a. ekobrott förekomma vid de internationella åklagarkamrarna. Det förekommer på vissa håll ett nära samarbete mellan och polismyndigheten i utredningar om ekobrott. Ett exempel på ett organiserat samarbete mellan dessa myndigheter är det som kommit till stånd mellan åklagarkammaren i och i . Åklagarkammaren och polismyndigheten har där lokaler i samma byggnad och polisens ekorotel är belägen i direkt anslutning till ekoåklagarnas tjänsterum. Det finns två ekoåklagare vid kammaren. Vidare täcker en av de allmänna åklagarna upp för ekoåklagarna vid arbetsanhopningar. Vid polisens ekorotel finns tio poliser och en ekonom. Förutom åklagarkammaren och polis- myndigheten ingår och kronofogdemyndigheten i den myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet som har utarbetas för . Fasta rutiner i denna samverkan är bl.a. månadsvisa möten med företrädare för de samverkande myndigheterna. Vid dessa fattas beslut om och en samordning av de tillslag som skall göras. Vidare hålls möten inför och efter tillslag för planering och utvärdering. Utvärdering sker även efter det att en förundersökning har avslutats. Eftersom poliserna vid polisens ekorotel, efter polismyndighetens prioriteringar, kan tas i anspråk för annan polisverksamhet, kan dock störningar i verksamheten med ekobrottsutredningar förekomma, särskilt . Det har upprättats närmare riktlinjer för hur denna samverkan skall bedrivas i det operativa arbetet. Man har lokalt även tagit fram en av ekonomisk brottslighet och anordnar utbildningar i egen regi, vid vilka även ekoåklagare från åklagar- kammarens samverkansområde har deltagit. I strategin för myndighetssamverkan ingår dessutom att få till stånd ett utvecklat samarbete med näringslivet samt en aktiv mediastrategi. är den enskilt största anmälaren av ekobrott till och till polismyndigheterna utanför . Som ovan angetts har en skyldighet att anmäla misstankar om skattebrott enligt 17 § skattebrottslagen (1971:69). har genom dess skatte- brottsenheter blivit en betydande utredningsresurs på detta område. brottsutredande verksamhet regleras i lagen (1997:1024) om medverkan i brottsutredningar. Enligt denna lag får åklagare som leder förundersökning vid undersökningens verkställande anlita biträde av gällande brott enligt: skattebrottslagen (1971:69), 30 kap. 1 § första stycket 4 aktiebolagslagen (1975:1385), 11 § tredje stycket lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m., folkbokföringslagen (1991:481), 11 kap 5 § , samt lagen (1986:436) om näringsförbud. får dock medverka vid förundersökning också om annat brott än de som anges ovan, om åklagaren anser att det föreligger särskilda skäl för det. Skattebrottsenheterna skall härigenom kunna bistå vid utredning även av annan brottslighet om det är lämpligt med hänsyn till brottets beskaffenhet och dess samband med den misstänktes skattebrottslighet (prop. 1997/98:10 s. 48). Om det kan antas att den misstänkte erkänner gärningen och denne har fyllt tjugoett år kan på eget initiativ, således utan att biträde begärts av åklagare, utreda brott om omständigheterna är sådana att det inte krävs att förundersökning genomförs enligt 23 kap. 22 § (t.ex. då gärningen kan förväntas bli erkänd av den misstänkte). Såvitt utredningen har erfarit används denna möjlighet i mycket liten omfattning. Enligt lagen får inte verkställa beslut om tvångs- medel. får emellertid verkställa beslut om beslag, i de fall våld mot personer inte behöver användas. får även på uppdrag av åklagare medverka vid förrättning av husrannsakan om den verkställs av polis och får då genomsöka de utrymmen som är föremål för husrannsakan. får beträffande ovan angivna brott bedriva spaning och sådan verksamhet som består i att samla, bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. (kriminalunder- rättelseverksamhet och förutredning). utredningsverksamhet bedrivs alltså vid dess skattebrottsenheter. Det finns tio skattebrottsenheter i landet, lokaliserade i , , , , , , , , och . Dessa enheter skall av rättssäkerhetsskäl vara organisatoriskt avskilda från skatte- utredningsverksamheten vid (prop. 1997/98:10 s. 43 f.). Skattebrottsenheternas verksamhet varierar en del på olika håll i landet. Deras utredningsresurser är i första hand avsedda att användas för utredning av de brott som anmälts av (a.a. s. 42). Det är dock vanligt förekommande att enheterna anlitas för utredning av annan ekonomisk brottslighet och det förekommer även att de medverkar i utredningar som rör annan brottslighet än den som faller inom sakliga ansvarsområde. Utredarna vid skattebrottsenheterna har genom- gått en utbildning vid en polishögskola och praktik . Av de anställda vid skattebrotts- enheterna var jurister och högskoleutbildade ekonomer. Resterande hade annan utbildning. Det totala antalet utredare vid dessa enheter uppgick till 221 personer, med en redovisad årsarbetskraft inom verksamheten brottsbekämpning om 181 stycken . uppgick antalet till 228 personer, varav 131 arbetade inom primära geografiska ansvarsområde och 97 arbetade med utredningar utanför detta område. deltog skattebrottsenheterna i totalt 2 025 förundersökningar, varav var hänförliga till område. Inom ramen för en förundersökning kan skattebrottsenheternas verksamhet bl.a. bestå i insamling av material, analys och rätts- utredningar, delgivning av misstanke, förhör med misstänkta och vittnen, sammanställning av bevisning, upprättande av förundersökningsprotokoll samt biträde åt åklagare i domstol. Skattebrottsenheterna bedriver även kriminalunderrättelse- verksamhet. ägnades av personal- resurserna åt sådan verksamhet. Den omfattar bl.a. tipshantering, medverkan i olika samverkansgrupper samt särskilda undersök- ningar i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning. Enligt årsredovisning för resulterade denna verksamhet i drygt femtio förundersökningar under . kriminalunderrättelseverksamhet regleras i övrigt av lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid medverkan i brottsutredningar. 3.6Strategisk samverkan mot ekobrottslighet Som ovan nämnts är en stabsmyndighet med nationellt samordningsansvar för ekobrottsbekämpningen. är emellertid inte ensam om denna uppgift. Genom förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet har för samverkan mellan myndigheter för att förebygga och bekämpa ekonomisk brottslighet på central nivå inrättats ett samverkansorgan, , och på regional nivå, i varje län, ett regionalt samverkansorgan (SAMEB). Syftet med dessa organ anges i förordningen vara att effektivisera kampen mot den ekonomiska brottsligheten genom informations- utbyte, överläggning och samordning mellan berörda statliga myndigheter och genom samverkan mellan dessa myndigheter och kommuner, näringsliv och organisationer. Syftet är vidare att ge regering och riksdag underlag för åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. har särskilt till uppgift att: följa utvecklingen av den ekonomiska brottsligheten i samhället, tidigt uppmärksamma nya inslag i den ekonomiska brottsligheten, vara forum för överläggningar som rör övergripande informa- tionsutbyte myndigheterna emellan och sådant utvecklings- arbete som kräver samverkan mellan flera myndigheter, ta initiativ till myndighetsgemensamma aktioner för att förebygga och bekämpa den ekonomiska brottsligheten, och analysera och utvärdera insatserna. I ingår riksåklagaren, som även är ordförande i rådet, generaldirektören för , som är dess vice ordförande, rikspolischefen, generaltulldirektören samt general- direktörerna för , , och . Regeringen kan också utse andra ledamöter i . De regionala samverkansorganen mot Ekonomisk brottslighet (SAMEB) har samma särskilda uppgifter som har på central nivå. I det regionala samverkansorganet ingår landshövdingen, den åklagare som utser, chefen för polismyndig- heten, chefen för den region inom som omfattas av