sou · GVB392 · 2008-01-01 00:00:00 — Förslaget till definition av urkund i 14 kap. 1 § andra stycket 2 avser den elektroniska handlingen i lagrad form. Det är alltså i den lagrade formen som en elektronisk handling ska vara möjlig att kontrollera på ett tillförlitligt sätt för att ha urkundsstatus. De kvalitetskrav vi ställt upp för att en elektronisk handling ska uppnå urkundsstatus har i lagtexten formulerats i allmänna ordalag. Utan att peka ut någon särskild teknisk eller administrativ lösning sägs att utställarangivelsen ska kunna kontrolleras på ett tillförlit- ligt sätt. Skälet till detta allmänt hållna rekvisit är att det inte vore lämpligt att i lagtext ange detaljerade tekniska och administrativa krav som kan ställas på tekniska lösningar för att förse elektroniska handlingar med utställarangivelse. En sådan detaljreglering skulle med nödvändighet bli bunden till den terminologi och de tekniska lösningar som används och därmed riskera att snabbt bli in- aktuell. Den skulle också riskera att i onödan hämma den tekniska utvecklingen och användningen av nya tekniska metoder för utställar- kontroll. En sådan lösning skulle därför strida mot ett av de grund- läggande syftena med den nya regleringen, nämligen att stödja utvecklingen av nya säkra metoder för elektronisk kommunikation och dokumentation. Till att börja med ska sägas att utställarangivelsen, i enlighet med vad som sagts ovan om lagrad och läsbar form, självklart hänför sig till handlingen i dess lagrade form. Det läsbara objektet kan inte sett för sig kontrolleras på ett tillförlitligt sätt eftersom funktionerna för sådan kontroll är utformade för granskning av den lagrade infor- mationen. De ljussvängningar som bilden på en bildskärm består av eller kolpulvret på ett pappersark kan inte äkthetskontrolleras i sig, inte ens om bildskärmen eller pappersarket visar en urkund som i lagrad form är försedd med en avancerad elektronisk signatur. För att en elektronisk handling ska uppnå urkundsstatus och åtnjuta straffskydd krävs att den är försedd med en utställarangivelse som når upp till en viss nivå av tillförlitlighet. Avgörande är att ut- ställarangivelsen är sådan att den typiskt sett förtjänar tilltro. Detta följer av brottets allmänfarliga karaktär, dvs. att dess skyddsobjekt är allmänhetens tilltro till vissa former av kommunikation och doku- mentation. Därutöver måste utställarangivelsen vara av ett sådant slag som typiskt sett faktiskt kan härledas till en viss utställare. Den ska alltså ha en viss grad av säkerhet. En utställarangivelse som är alltför lätt att efterlikna förtjänar inte tillit och faller därför inte under bestämmelsen. Detta gäller även om utställarangivelsen i och för sig är av en typ som är vanligt förekommande och som man i det allmänna rättslivet utgår från är korrekt. En jämförelse kan här göras med att en person presenterar sig i telefon. Detta är inte en utställarangivelse som skyddas av några särskilda straffbestämmel- ser – inte ens om mottagaren känner igen personens röst – trots att metoden är vanligt förekommande och att vi i allmänhet utgår från att den är rättvisande. Ett typiskt exempel på en nu använd teknisk lösning, som faller under begreppet utställarangivelse som kan kontrolleras på tillför- litligt sätt, är en handling som är försedd med en elektronisk under- skrift av det slag som upphandlats av Statskontoret för förvaltningen.TPF3FPT Dessa lösningar används för handlingar som kan ges in till vissa myndigheter, t.ex. och . De används också av privata aktörer, t.ex. ett flertal banker. Dessa elektroniska underskrifter uppfyller kraven på avancerade elektroniska signaturer enligt lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer, och bygger på s.k. PKI, public key infrastructure. E-legitimationer och elektroniska underskrifter används i flera elektroniska tjänster och för allt fler typer av transaktioner, såväl mellan enskilda som mellan enskilda och det allmänna. En samhällelig infrastruktur är under uppbyggnad, som bygger på säkra och tillförlitliga elektro- niska underskrifter. Dessa underskrifter förtjänar rättsordningens skydd i båda de ovan nämnda avseendena. I författningar förekommer dels direkta hänvisningar till elektro- niska signaturer,TPF4FPT dels begreppet elektroniskt dokument. 3TP PT Ramavtal Elektronisk identifiering (eID) 2004. Ramavtalsansvaret är sedermera övertaget av Verket för förvaltningsutveckling, Verva. 4TP PT Se bl.a. 1 kap. 13 § aktiebolagslagen (2005:551). definieras som en upptagning som har gjorts med hjälp av auto- matiserad behandling och vars innehåll och utställare kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande.TPF5FPT Rekvisitet utställarangivelse som kan kontrolleras på tillförlitligt sätt avses vara vidare än dessa två begrepp. När det gäller elektroniskt underskrivna handlingar kan äktheten kontrolleras inom handlingen. De har alltså en uppenbar likhet med traditionella pappersurkunder. Det straffrättsliga skyddet är emeller- tid inte begränsat till att endast omfatta elektroniskt underskrivna handlingar. Det kan även finnas handlingar som inte har en sådan utställarangivelse inom handlingen, men som ändå finns i en sådan miljö och tillkommit under sådana omständigheter att de förtjänar tilltro. Exempelvis kan i samband med en transaktion, med krav på att handlingar kan härledas till en utställare, en handling överföras utan att skrivas under elektroniskt. Att handlingen härrör från ut- ställaren säkerställs i stället genom en identifiering med hjälp av en särskild teknisk metod. Detta kan för användaren vara i princip omöj- ligt att skilja från ett förfarande som bygger på att den översända handlingen skrivs under elektroniskt. Utfallet av identifieringen kan sedan dokumenteras på ett sätt som kan kopplas till den överförda handlingen så att man i efterhand kan kontrollera vem som ställt ut handlingen. I praktiken förekommer denna typ av lösningar t.ex. i vissa banktjänster på Internet, där rutinerna kombineras med en säker miljö för bevarande och senare presentation i läsbar form med ett bibehållet skydd för handlingens äkthet. Medan det beträffande en elektroniskt underskriven handling även i oskyddade miljöer kan kontrolleras vem utställaren är, t.ex. om handlingen vidarebefordrats via e-post eller på annat sätt gjorts tillgänglig över Internet, kan äktheten i det här beskrivna fallet kontrolleras endast så länge de berörda handlingarna finns inom en skyddad miljö vars säkerhet kan kontrolleras. I detta fall måste alltså hela miljön vari transaktionen sker och vari de berörda handlingarna sedan bevaras vara sådan att den faktiskt förtjänar tilltro. Handlingar som bevaras inom en skyddad miljö och vars utställare kan kontrolleras på ett tillförlit- ligt sätt bör omfattas av bestämmelsen. Skyddet för handlingar i vissa miljöer korresponderar också med bestämmelsen i 14 kap. 3 § som ger ett särskilt skydd för vissa arkiv- handlingar. 5TP PT Se bl.a. 1 b § lag (1959:551) om beräkning av pensionsgrundande inkomst enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2 kap. 2 § tredje stycket tullagen (2000:1281), 19 kap. 10 § andra stycket JB och 5 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60). Utanför begreppet faller utställarangivelser som saknar en här- ledbar anknytning till en utställare inom eller i anslutning till hand- lingen. Ett typiskt exempel på detta, utifrån de tekniska förutsätt- ningar som råder , är ett namn som står skrivet i ett ordbehand- lingsdokument eller i ett e-postmeddelande. Vem som helst kan skriva någon annans namn med tangentbordet på sin dator utan att det finns någon möjlighet att avgöra om det är den angivna utställaren eller någon annan som suttit vid tangentbordet. En adressangivelse i ett e-postmeddelandes avsändarfält är inte heller en utställarangiv- else som vi anser bör falla under bestämmelsen. Det avgörande är dock inte i och för sig om utställarangivelsen är lätt att förändra, utan huruvida den kan härledas till en utställare på ett tillförlitligt sätt. För t.ex. e-postmeddelanden där innehållet inte härrör från den som framstår som utställare kan straffskydd finnas enligt annan bestämmelse, jfr avsnitt 6.7.1 nedan. Som urkund anses även legitimationskort, biljett och dylikt bevismärke. Vad som närmare avses med ett bevismärke har redo- gjorts för ovan, se avsnitt 2.3.1.2. Märkena kännetecknas av att de inte har en bestämd form som möjliggör att genom läsning ta del av innehållet. Även märkena förmedlar dock ett föreställningsinnehåll, men detta sker i stället genom enstaka bokstäver eller siffror eller genom andra tecken, som tillsammans med själva märkets utstyrsel gör detta ägnat att tjäna som bevis. Liksom gäller för handlingar måste bevismärken ha en utställare som inte är anonym, dvs. det skall på något sätt framgå vem som står bakom märkets funktion som bevis för en viss omständighet. Därutöver fordras att bevis- märket har karaktär av eller framstår som ett originalmärke. Enligt vår mening kan systematiken i 14 kap. ifrågasättas såvitt avser bevismärkena och kanske hade det varit lämpligare att sär- reglera dessa i förhållande till urkunder i form av handlingar. Vi har därför övervägt att renodla 14 kap. 1 § till att endast omfatta ur- kunder i form av handlingar och låta införa en ny bestämmelse med avseende på förfalskningsåtgärder med bevismärken eller att föra samman dessa märken med värdemärken och kontrollmärken i 14 kap. 7 §. Eftersom det inte finns någon skarp gräns mellan hand- lingar och märken skulle detta emellertid kunna ge upphov till vissa tillämpningssvårigheter och även i övrigt riskera att rubba syste- matiken i 14 kap. på ett så långtgående sätt att det inte skulle uppväga skälen för en sådan förändring. Dessutom anser utredningen att det även fortsättningsvis finns anledning att ha ett särskilt straffskydd för den kategori av bevismedel som lämpligen kan benämnas bevis- märken. Förslaget innebär en kodifiering av vad som anses ligga i begreppet bevismärke och syftar således inte till att förändra rätts- läget på något sätt. Beträffande bevismärken föreslår vi däremot inte någon särskild definition för elektronisk miljö. Vi har inte funnit några exempel på elektroniska motsvarigheter till traditionella bevismärken som har sådana egenskaper att de borde åtnjuta rättsordningens skydd. Detta är i sig inte förvånande. I många sammanhang finns behov av att hantera fysiska bevismärken som av praktiska skäl inte kan ges samma omfattande föreställningsinnehåll som en traditionell handling, t.ex. för att märket inte kan ges samma typ av utställarangivelse. Det finns alltså ett tydligt skyddsbehov. Samma behov av att framställa och hantera elektroniska rättighetsbärande bevismedel med mycket begränsat föreställningsinnehåll finns emellertid knappast i elektro- nisk miljö eftersom det – till följd av lagringskapaciteten och skill- naderna mellan lagrad och läsbar form – inte finns motsvarande fysiska utrymmesbegränsningar. De elektroniska motsvarigheterna till traditionella bevismärken kan därmed ges ett sådant fullständigt föreställningsinnehåll och en sådan tillförlitlig utställarangivelse att de kommer att omfattas av vårt förslag till straffansvar för brott mot handlingar som har urkundsstatus. Förutsättningarna och behoven av bevismärken i den elektroniska miljön avviker således från vad som gäller vid hantering av fysiska bevismärken. Vi utgår från att de straffvärda förfaranden, som faller under bestämmelsen om bevismärken i 14 kap. 1 § andra stycket 3, i den elektroniska miljön i praktiken huvudsakligen kom- mer att vara sådana att de omfattas av regeln om elektroniska hand- lingar i 14 kap. 1 § andra stycket 2 enligt vårt förslag. Det fåtal fall som inte täcks av den bestämmelsen torde komma att täckas av den föreslagna bestämmelsen om brukande av falsk elektronisk hand- ling i 14 kap. 9 a §. Bedömning: Det finns i vissa avseenden behov av att förtydliga den nuvarande beskrivningen av det brottsliga handlandet. Förslag: Den som, genom att obehörigen skriva annans namn eller på annat sätt, framställer falsk urkund eller obehörigen ändrar eller fyller ut äkta urkund, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för urkundsförfalskning till fängelse i högst . Det brottsliga handlandet består enligt dagens reglering i att för- falskaren framställer en falsk urkund eller att denne falskeligen ändrar eller utfyller en äkta urkund. Som möjliga tillvägagångssätt anges att en person a) skriver en annan, verklig eller påhittad, persons namn, b) falskeligen förskaffar sig annans underskrift, c) på annat sätt framställer falsk urkund eller d) falskeligen ändrar eller utfyller en äkta urkund. Det centrala i kriminaliseringen är alltså att urkunden genom förfalskningsåtgärden ger ett felaktigt sken om upphovsmannaskapet. Urkunden härrör inte som sak från den person som är att uppfatta som utställare eller upphovsman. Såvitt angår det brottsliga handlandet avser vi inte att lämna några förslag till sakliga förändringar. Förslaget att vidga definitionen av urkund så att elektroniska handlingar av visst slag ges urkundsstatus (14 kap. 1 § andra stycket 2) förutsätter emellertid en anpassning av utgångspunkten för att bedöma om en urkund i elektronisk miljö är äkta. En äkthetsprövning av en pappersbaserad urkund ska alltjämt ta sin utgångspunkt i en unik fysisk sak. Härrör detta exemplar inte från angiven utställare är urkunden falsk. I elektro- nisk miljö bör äkthetsprövningen emellertid ta sin utgångspunkt i digitala data. Ett nytt exemplar av dessa data blir normalt identiskt med förlagan. En urkund enligt 14 kap. 1 § andra stycket 2 kan alltså, till följd av sättet att använda informationstekniken, normalt finnas i flera exemplar med samma status. Vi föreslår därför att en urkunds äkthet i elektronisk miljö ska bedömas utifrån det informations- innehåll som representeras av digitala data. Härrör detta innehåll från den som framstår som utställare är urkunden äkta, annars falsk. Vi gör vidare den bedömningen att beskrivningen av det straff- bara handlandet bör förtydligas och moderniseras. anges inte uttryckligen i lagtexten att skrivande av annans namn med namn- bärarens samtycke utesluter förfalskningsansvar. samtycke fungerar emellertid inte som en objektiv ansvarsfrihets- grund enligt 24 kap. 7 § , eftersom det vid de s.k. brotten mot allmänheten, dit förfalskningsbrotten räknas, inte finns någon person som förfogar över det skyddade intresset och därför kan lämna ett relevant samtycke (se bl.a. m.fl., Brottsbalks- kommentaren s. 24:66). Att samtycke fritar från förfalsknings- ansvar följer i stället av brottsrekvisitet att en falsk handling ska ha åstadkommits. Förekomsten av samtycke innebär alltså en brist i de objektiva rekvisiten i straffbudet. Det är med andra ord endast obehöriga åtgärder som medför att förutsättningarna för förfalsk- ningsansvar är uppfyllda. Vad som sagts bör enligt vår mening komma till direkt ut- tryck i lagtexten. Vi föreslår därför att ordet obehörigen förs in som en förutsättning för straffansvar enligt bestämmelsen. Under sådana förhållanden blir ordet falskeligen överflödigt och bör därför tas bort. I övrigt föreslår vi endast en språklig modernisering. När det gäller de pappersbaserade urkunderna riktar sig ofta förfalskningsåtgärderna mot handlingens äkthetstecken, t.ex. att underteckna en handling med en falsk underskrift. Motsvarande syn- sätt som för de traditionella pappersbaserade urkunderna bör läggas till grund för bedömningen av brottsliga förfaranden i elektronisk miljö. I pappersmiljön används termen underskrift för att beskriva traditionella rutiner, dvs. en namnteckning med bläck på papper där underskriften kopplar handlingen till utställaren. I egenskap av ut- ställarangivelse kan emellertid traditionella underskrifter sägas ha en funktion som i den elektroniska miljön motsvaras av vad som i tekniska sammanhang brukar kallas digital signatur, när tekniken används för att skapa elektroniska motsvarigheter till traditionella underskrifter. Att, i syfte att skapa en motsvarighet till en underskrift, förse en elektronisk handling med någon annans digitala signatur kan därmed anses motsvara att underteckna med någon annans namn. Samma bedömning bör rimligen göras om någon t.ex. manipulerar användningen av en egen digital signatur så att någon annan fram- står som utställare av materialiseringen. I övrigt är de manipulationer som föreslås bli straffbelagda i den elektroniska miljön till stor del hänförliga till brottsbeskrivningen att på annat sätt framställa falsk urkund. Brottsbeskrivningen obehörigen ändrar eller fyller ut äkta urkund kan emellertid också tillämpas i elektronisk miljö. Gränsen mellan att framställa och att ändra i en elektronisk handling är dock i vissa fall inte helt klar. Skillnaderna i elektronisk miljö mellan lagrad och läsbar form under- lättar inte dessa bedömningar. Till följd av de möjligheter som tek- niken ger att variera de brottsliga tillvägagångssätten i elektronisk miljö får emellertid dessa frågor lösas i praxis. Liksom enligt gällande rätt föreslås att brottet ska anses fullbordat så snart en oäkta urkund har framställts, förutsatt att åtgärden inne- burit fara i bevishänseende. För de elektroniska handlingarna innebär detta att brottet är fullbordat så snart data som representerar en oäkta elektronisk handling i lagrad form har upprättats eller en änd- ring gjorts av sådana data så att en oäkta elektronisk handling har skapats i lagrad form. 6.5Ringa respektive grov urkundsförfalskning Bedömning: Det finns ett behov av att förtydliga och moder- nisera de nuvarande bestämmelserna om förvanskning av urkund respektive grov urkundsförfalskning. Förslag 14 kap 2 §: Om brott som avses i 1 § är att anse som ringa, ska för ringa urkundsförfalskning dömas till böter eller fängelse . Vid bedömande av om brottet är ringa ska särskilt beaktas om urkunden är av mindre betydelse eller om gärningen annars är av mindre allvarligt slag. Förslag 14 kap 3 §: Om brott som avses i 1 § är att anse som grovt, ska för grov urkundsförfalskning dömas till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om förfalskningen avsett myndighets arkivhandling av betydelse eller urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna om- sättningen eller om gärningen annars är av särskilt allvarligt slag. I bestämmelserna anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av förfalskningsbrottets svårhetsgrad. Utöver den utvidgning som följer av vår urkundsdefinition avser vi inte att före- slå någon förändring i sak. Emellertid anser utredningen att den nuvarande brottsbeteckningen för den lägre graden av förfalsknings- brottet, förvanskning av urkund, är ålderdomlig och bör ersättas med en brottsbeteckning som bättre beskriver vad den brottsliga gärningen består i. Vi föreslår därför brottsbeteckningen ringa ur- kundsförfalskning. Det är också vår bedömning att de nuvarande exemplifieringarna av urkunder, som förekommer i de båda bestämmelserna, är ålder- domliga. För att inte riskera att sådana exempel med tiden blir in- aktuella och förlorar sin innebörd föreslår vi i stället att exempli- fieringarna ersätts av mera allmänt hållna regleringar. Det sagda innebär dock inte att urkundens typ är utan betydelse vid den hel- hetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet som görs vid bedömningen av de gradindelade brotten. Genom att inte utpeka en viss urkund som mer eller mindre betydelsefull som bevismedel undviks därmed sådana tolkningar där det krävs ytterligare försvår- ande alternativt förmildrande omständigheter för brottets grad- indelning (jfr rättsfallen NJA 2007 s. 319 och NJA 1983 s. 786). Av samma skäl som angetts mot en exemplifiering av traditionella pappersurkunder föreslår vi inte heller några exempel på elektroniska handlingar för ringa respektive grova fall av förfalskning. Utveck- lingen i den elektroniska miljön befinner sig än mer på ett sådant stadium att en exemplifiering snabbt riskerar att framstå som för- åldrad. Om tekniskt kunnande utnyttjas för manipulationer i den elektroniska miljön kan emellertid angreppen ofta bli av särskilt allvarligt slag, inte minst mot bakgrund av att förmögenhetsbrott i den miljön rör betydande värden och kan drabba en omfattande krets av personer. 6.6Andra otillåtna åtgärder med urkunder 6.6.1Hindrande av urkunds bevisfunktion Bedömning: Det finns ett behov av att förtydliga och moderni- sera den nuvarande bestämmelsen om undertryckande av urkund. Förslag: Den som, utan att ha rätt till det, förstör eller döljer ur- kund eller gör den obrukbar, döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende och brottet inte är att anse som bokförings- brott, för hindrande av urkunds bevisfunktion till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst och högst . Enligt 14 kap. 4 § döms den till ansvar som förstör, gör obrukbar eller undanskaffar urkund, över vilken han vid tillfället ej äger så förfoga. Vi avser inte att föreslå någon ändring i sak utöver den anpassning till IT-utvecklingen som följer av vår urkundsdefini- tion. Emellertid gör vi den bedömningen att den nuvarande brotts- beteckningen är ålderdomlig (jfr också regeringens tveksamhet i fråga om begreppet undertryckande i prop. 2006/07:66 s. 42 f.). Brottsbeteckningen kan därför lämpligen ersättas av hindrande av urkunds bevisfunktion eftersom den brottsbeteckningen på ett bra sätt beskriver det straffbara handlingssättet. I övrigt föreslår vi endast den språkliga förändring det innebär att ersätta det ålderdomliga ordet undanskaffar med ordet döljer som exempel på det brottsliga handlandet. Detta ord får även anses innefatta åtgärder som innebär att någon raderar text eller liknande på ett sådant sätt att urkunden därefter inte kan fungera som bevis (jfr art. 7 konven- tion om IT-relaterad brottslighet). Rekvisiten för det brottsliga handlandet bör kunna tillämpas även för urkunder i elektronisk form. Möjligen kan det invändas att en bestämmelse som enligt gällande rätt är avsedd att skydda fysiska saker inte kan tillämpas på elektro- niska handlingar eftersom det i den elektroniska miljön inte går att tala om annat än en handlings originalinnehåll. Det finns med andra ord inget fysiskt föremål som kan sägas utgöra själva handlingen. Emellertid kan bestämmelsen tillämpas trots att angreppet avser en urkund som kan ersättas. Om det utan svårighet är möjligt att skaffa sig en ny urkund med samma bevisförmåga, föreligger som regel inte fara i bevishänseende. I den elektroniska miljön kan man tänka sig att detta teoretiskt ger upphov till vissa gränsdrag- ningsfrågor. I sådana fall får ledning sökas i hur situationen skulle bedömas om det var fråga om en pappersurkund. 6.7Manipulationer och andra åtgärder med handlingar som inte är urkunder 6.7.1Brukande av falsk elektronisk handling Bedömning: Det finns behov av att för vissa särskilt angelägna fall straffbelägga brukande av en falsk elektronisk handling även om handlingen i sig inte har formen av en urkund. En särskild straffbestämmelse om detta bör därför införas i 14 kap. brotts- balken. Förslag: Den som i en rättslig eller ekonomisk angelägenhet, i syfte att orättmätigt skaffa sig en förmån eller undgå en för- pliktelse, sanningslöst utger en elektronisk handling för att här- röra från angiven utställare, döms, om handlingen är av betydelse som bevis och åtgärden innebär fara i bevishänseende, för bruk- ande av falsk elektronisk handling till böter eller fängelse . Som tidigare konstaterats skyddar straffbestämmelserna i 14 kap. urkunder. Det är med andra ord enbart sådana bevis- medel som har de egenskaper som krävs för urkundskvalitet som omfattas av straffskyddet.