sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Eftersom ett förhandsbeslut inte har rättskraft och då en part inte heller förlorar möjligheten att åberopa nya omständighe- ter eller ny bevisning i en efterkommande ordinär process riskerar en part inte att drabbas av någon rättsförlust om han eller hon väl- jer att föra sin talan utan ombud. Utredningens förslag: Förhandsbeslut skall meddelas av sär- skilt utsedda domare. En domare som har meddelat ett för- handsbeslut skall anses jävig att handlägga samma tvist i en se- nare rättegång. 11.14.1 Vilka domare skall kunna meddela förhandsbeslut? I är de endast de mest erfarna domarna som får hantera mål i kort geding. Detta sägs vara en viktig anledning till att parterna i så stor utsträckning accepterar avgörandena som slut- liga. Mot den bakgrunden finns det anledning att fråga sig om par- terna skall få inflytande över vilken domare som skall handlägga ett mål om förhandsbeslut. De praktiska och andra svårigheter som utredningen har framhållit i avsnitt 10.18.1 i anslutning till försla- get om snabbrättegång gör sig emellertid gällande även i ett förfa- rande för förhandsbeslut. Utredningen föreslår mot den bakgrun- den inte någon möjlighet för parterna att välja domare. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut Det finns däremot enligt utredningens uppfattning starka skäl som talar för att man liksom i endast bör tillåta mer erfarna och erkänt skickliga domare att handha förfarandet för för- handsbeslut. Förtroendet för domarens erfarenhet och kompetens får nämligen antas vara av avgörande betydelse för att parter skall acceptera förhandsbeslutet som en slutlig lösning av tvisten eller i vart fall som ett underlag för förlikningsdiskussion. Utredningen föreslår därför att förhandsbeslut skall få meddelas endast av sär- skilt utsedda domare. Det bör ankomma på lagmannen att utse de domare som kan anses lämpade att handha dessa mål. En domare som meddelar ett förhandsbeslut kan inte sägas ta slut- lig ställning i tvisten. Förhandsbeslutet grundar sig på ett begränsat material och utgör endast en förhandsbedömning av ett förväntat utfall. Detta kan i viss mån jämföras med en domare som fattar ett interimistiskt beslut i en fråga. Enligt praxis är huvudregeln att en domare som har fattat beslut i fråga om interi- mistiska åtgärder eller tvångsåtgärder är oförhindrad att delta i må- lets avgörande, med undantag för speciella situationer, t.ex. då det av motiveringen för det första beslutet framgår att domaren har bildat sig en mening om tvistiga sakfrågor.TPF5FPT Om domaren i det för- sta avgörandet uttalar sig om saken endast utifrån ett klart lägre beviskrav än det som krävs i det slutliga avgörandet är det helt klart att en jävssituation inte föreligger.TPF6FPT När det gäller interimistiska beslut finns en klar handläggnings- mässig förlust om en ny domare måste ta sig an målet efter att ett interimistiskt beslut har fattats. Motsvarande aspekt gör sig inte gällande om en ordinär rättegång har föregåtts av ett förhandsbe- slut. Det finns en uppenbar risk för att parterna kan misstänka att den domare som har meddelat ett förhandsbeslut har bildat sig en förutfattad mening om tvisten. Domaren kan också känna sig bun- den av uttalanden som han eller hon gjort i förhandsbeslutet. Ut- redningen anser mot den bakgrunden att det inte bör vara möjligt för en domare som har meddelat ett förhandsbeslut att handlägga samma tvist i en senare rättegång. Det torde inte krävas någon änd- ring i 4 kap. 13 § för att domaren skall anses jävig. 5TP PT , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 176. 6TP PT Fitger 4:34 a ff. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut Att domaren har meddelat ett förhandsbeslut får anses vara en så- dan omständighet som enligt punkt 10 är ägnad att rubba förtroen- det för domarens opartiskhet i målet. Utredningens förslag: Förfarandet skall inte utgöra hinder mot att inleda ordinär rättegång. Förfarandena skall kunna pågå pa- rallellt om parterna vill det. Att en ordinär rättegång pågår skall dock kunna leda till att rätten bedömer att det inte är lämpligt att meddela förhandsbeslut i tvisten. Eftersom förfarandet för förhandsbeslut skall vara helt frivilligt utgör det inte hinder mot att inleda en ordinär rättegång. En part kan ju när som helst välja att dra sig ur förfarandet. Som tidigare nämnts skall inte heller ett redan meddelat förhandsbeslut innebära hinder mot rättegång. Det bör inte heller finnas något absolut hinder mot att en ordi- när rättegång inleds under ett pågående förfarande för förhandsbe- slut eller mot att ett förhandsbeslut begärs under en pågående or- dinär rättegång. Om någon av parterna motsätter sig att förfaran- dena pågår parallellt har ju den parten möjlighet att dra sig ur förfa- randet för förhandsbeslut. För domstolens del är det svårt att kon- trollera om förfarandena pågår parallellt, eftersom en begäran om förhandsbeslut kan ges in till vilken tingsrätt som helst. Får rätten kännedom om att förfarandena pågår parallellt bör det dock kunna leda till att rätten bedömer att det inte är lämpligt att meddela för- handsbeslut och att den ansökningen därför avslås. Undantagsvis kan parterna ha goda skäl för att vilja föra paral- lella processer. kan det t.ex. vara nödvändigt för en part att ansöka om stämning på ordinär väg för att säkerställa att en tids- frist för talans väckande inte går ut. En begäran om förhandsbeslut kan nämligen inte jämställas med väckande av talan i sådant hänse- ende. En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut 11.16Ordinär rättegång efter ett förhandsbeslut Som redan har framgått skall ett förhandsbeslut inte innebära något hinder mot att inleda rättegång angående den sak som har avgjorts genom förhandsbeslutet. Detta skall gälla oavsett hur som har förflutit sedan förhandsbeslutet meddelades. Förhandsbeslutet saknar med andra ord rättskraft. I en efterföljande process skall rätten pröva tvisten på samma sätt som om förhandsbeslutet inte hade funnits. Rätten skall såle- des inte känna sig bunden av de ställningstaganden som gjorts i förhandsbeslutet. En annan sak är att en parts agerande under för- farandet för förhandsbeslut naturligtvis kan vägas in i bevisvärde- ringen, allt enligt principen om den fria bevisprövningen. I de fall där sökanden har fått bifall till sitt yrkande i ett för- handsbeslut växlar partsställningen ofta i en efterföljande ordinär process, eftersom en sådan normalt torde initieras av den part som varit motpart i förfarandet om förhandsbeslut. En part som har förpliktats att fullgöra något genom ett förhandsbeslut som får verkställas bör som nämnts kunna förhindra att beslutet verkställs genom att ansöka om stämning och yrka att rätten fastställer att han eller hon inte är skyldig att infria förpliktelsen, samt begära inhibition av beslutet. Rätten får därefter på sedvanligt sätt pröva om det finns skäl att förordna om inhibition. För att inhibition skall medges bör det finnas något som talar för att beslutet kan komma att ändras, eller i vart fall att utgången kan anses oviss. Om ett förhandsbeslut som utgör en exekutionstitel upphävs i en efterföljande process följer av 3 kap. 22 § utsökningsbalken att sökanden skall ersätta den skada som motparten eventuellt kan ha åsamkats genom verkställigheten. Ansvaret är strikt och det krävs således ingen vårdslöshet från sökandens sida. Det är med andra ord sökanden som står risken för att domstolens avgörande kan komma att ändras. Mot bakgrund av den ordningen krävs vid be- slut om kvarstad eller andra säkerhetsåtgärder att sökanden ställer säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten. Motsvarande krav kan inte ställas vid begäran om förhandsbeslut, eftersom man inte i förväg kan veta om förhandsbeslutet kommer att följas av en ordinär process eller inte. Motparten kan ju väcka talan på ordinär väg även har gått sedan förhandsbeslutet meddelades. Trots detta är bestämmelsen i 3 kap. 22 § utsökningsbalken om strikt ansvar betydelsefull även i förhållande till förhandsbesked, En svensk motsvarighet till kort geding – förhandsbeslut eftersom den ger motparten ett skydd mot skadeverkningar till följd av oriktiga förhandsbeslut. 11.17Förhandsbeslut i förhållande till förslaget om snabbrättegång Utredningen har i avsnitt 10 föreslagit ett alternativt domstolsför- farande för prövning av dispositiva mål. Förfarandet skall enligt förslaget benämnas snabbrättegång. Utmärkande för förfarandet är bl.a. att det är snabbt. Parterna skall normalt ha fått ett rättskraftigt avgörande av tvisten och avgörandet skall inte gå att överklaga. I detta avsnitt har utredningen lämnat ett förslag till alternativt domstolsförfarande som något avviker från direktiven. Förfarandet skall vara så snabbt att parterna kan få ett avgörande . Avgörandet skall dock inte ha rättskraft och förfa- randet leder således till en slutlig lösning av tvisten bara under för- utsättning att parterna väljer att acceptera avgörandet och att inte väcka talan på ordinär väg. Utredningen har inte underlag för att bedöma vilket av de före- slagna alternativen som kan antas vara mest attraktivt för enskilda parter. Förslagen strider emellertid inte mot varandra och det finns därför inget som utesluter att förfarandena införs parallellt. De al- ternativa former för tvistlösning som utredningen föreslår begrän- sar inte parters möjlighet eller rätt att använda sig av den ordinära civilprocessen. Förfarandena bör i stället ses som erbjudanden om alternativ till parterna. Tillgången till lämpliga tvistlösningsmeka- nismer ökar med antalet alternativ. Det som kan anföras mot att införa flera alternativ parallellt är att det kan vara svårt för enskilda parter att överblicka alternativen och ta ställning till vilket alterna- tiv de skall välja. I denna fråga kan advokater och andra juridiska ombud komma att spela en viktig roll. Det är också viktigt att domstolarna tillhandahåller informationsmaterial.TPF7FPT 7TP PT För exempel på hur informationsmaterial angående förhandsbeslut kan utformas, se bilaga 9. Konsekvensanalys och författnings- kommentar Kapitel 12: Kostnadsberäkningar och andra konsekvenser Kapitel 13: Författningskommentar 12Kostnadsberäkningar och andra konsekvenser Förslaget om att medling skall vara en domarsyssla kräver omfat- tande utbildningsinsatser för de särskilt utsedda domare som skall anta medlingsuppdragen. Sådan utbildning bör lämpligen arrange- ras på central nivå. I skriften Strategier för kompetensutveckling i Domstolar nämns behovet av ökad specialisering och vikten av att skräddarsy individuellt anpassade kompetensutveck- lingsinsatser inom specifika områden. Medling är ett bra exempel på ett sådant område där det finns möjlighet för enskilda domare att specialisera sig. Utbildning av medlare kommer initialt att leda till en kostnad. Hur stor kostnaden blir är beroende av hur många domare vid varje domstol som utses till medlare och hur omfattande utbildningsin- satsen skall vara. Man kan räkna med att utbildning behövs för åt- minstone 130 domare. I har medlingsutbildningen ge- nomförts under sammanlagt , fördelat på ett antal olika utbildningstillfällen.TPF1FPT Utredningen anser att motsvarande utbild- ning bör genomföras i för att syftet med reformen skall uppnås. Enligt uppgift från kan utbildningskost- naden beräknas till ca per person och dag för internat och föreläsarkostnader samt ca per person och tillfälle för re- sekostnader. Man kan mot denna bakgrund räkna med en utbild- ningskostnad uppgående till mellan 3,5 och . Därtill kommer det faktum att utbildningen medför ett bortfall av arbets- kraft . Enligt utredningens förslag skall medling som bedrivs av en do- mare vara kostnadsfri för parterna medan medling med hjälp av en 1TP PT För en närmare beskrivning av den danska utbildningen, se Reform af den civile retspleje V – Retsmægling – Betænkning nr. 1481/2006 s. 43 f. Kostnadsberäkningar och andra konsekvenser utomstående person skall bekostas av parterna. finns en- dast möjlighet till medling med utomstående medlare vilket bety- der att medlingen bekostas av parterna själva. Kostnaden för med- lingen kan således till stor del förväntas överflyttas från parterna till staten. Medling har emellertid inte varit särskilt vanligt förekom- mande i . Det är inte heller säkert att antalet medlingar med utomstående medlare kommer att minska i förhållande till det nu- varande antalet. Medlingsverksamheten totalt sett kan visserligen förväntas öka i betydande mån eftersom medling med utredningens förslag kan bedrivas utan kostnad för parterna. Medling skall dock i viss utsträckning ersätta den förlikningsverksamhet som för närva- rande bedrivs inom ramen för rättegången och kostnaderna för så- dan förlikningsverksamhet kan således förväntas minska. Ett beslut om medling förutsätter enligt utredningens förslag parternas samtycke. De mål som går till medling är alltså sådana mål där det finns en initial vilja hos parterna att försöka komma överens. Man kan därför förvänta sig att medlingen i många fall kommer att leda till att parterna förliks. Medling skall komma in i ett tidigt skede av målets handläggning. En förlikning som uppnås i ett tidigt skede leder till att betydande resurser besparas. Man und- viker bl.a. fortsatt handläggning, huvudförhandling och domskriv- ning i målet. I de mål som skulle ha avgjorts av tre domare blir be- sparingen särskilt stor. Fler förlikta mål i tingsrätterna innebär även att färre mål överklagas till högre instans. Även för parterna inne- bär en förlikning en besparing både av tid och av kostnader. Utredningen uppskattar sammantaget att de ökade kostnader som förslaget till lag om medling i allmän domstol kan förväntas ge upphov till på kommer att leda till minst motsvarande besparingar genom att mindre resurser behövs för handläggning och avgörande av mål. Vid införande av en nytt förfarande för prövning av tvistemål krävs inledningsvis utbildningsinsatser för samtliga domare i tingsrät- terna. Förfarandet är emellertid inte särskilt komplext och utbild- ningen behöver därför inte vara omfattande. Om reformen organi- satoriskt genomförs så att endast vissa domare handlägger dessa mål kan utbildningsinsatserna koncentreras på det sättet att dessa Kostnadsberäkningar och andra konsekvenser domare får en mer omfattande utbildning medan det för övriga domare är tillräckligt med en orientering om förfarandet. Eftersom mål som handläggs i snabbrättegång skall handläggas mer skyndsamt än andra tvistemål och inom en särskild tidsfrist måste dessa mål hanteras med viss förtur. Detta skulle kunna leda till att andra mål i motsvarande mån ges lägre prioritet och att handläggningstiderna för dessa ökar. Utredningen bedömer dock att antalet tvistemål totalt sett inte kommer att öka i någon större utsträckning vid tingsrätterna. Det kan således förväntas att mer- parten av de mål som handläggs i snabbrättegång är sådana mål som annars skulle ha handlagts i ordinär rättegång. Med utredningens förslag ökar förutsättningarna för att korta handläggningstiderna för dessa mål. Därmed frigörs resurser som annars hade krävts i det ordinära förfarandet. De mål som hanteras i snabbrättegång kommer att vara slutligt avgjorda efter dom i första instans. Detta kommer att leda till att färre mål överklagas och att det således frigörs resurser i hovrät- terna. Det är svårt att på förhand förutse i vilken utsträckning det al- ternativa förfarandet kommer att användas och vilka följdeffekter användningen kan få. Utredningen bedömer dock att statens ökade kostnader och besparingar i stort sett kan förväntas ta ut varandra på . För parterna kan lagstiftningen leda till starkt mins- kade kostnader. Effekterna av att införa ett förfarande som leder till icke rättskraf- tiga avgöranden är svårbedömda. Konsekvenserna är beroende av ett antal faktorer som är osäkra. Det är inte möjligt att på förhand veta hur många parter som kan tänkas välja detta förfarande. Det går inte heller att förutse i hur stor omfattning parterna kommer att acceptera ett förhandsbeslut som ett slutligt avgörande av tvis- ten. En annan faktor som är svår att bedöma är i vilken utsträck- ning en ansökan om förhandsbeslut kan leda till ett sådant. Såsom förfarandet är utformat enligt utredningens förslag skall det var möjligt för parterna att dra sig ur förfarandet innan ett förhandsbe- slut har meddelats. Det skall också vara möjligt för rätten att avslå en begäran om förhandsbeslut sedan förfarandet har inletts. Kostnadsberäkningar och andra konsekvenser kan således hända att förfarandet påbörjas utan att förhandsbeslut meddelas. I den mån ett förhandsbeslut inte följs av en ordinär process le- der förfarandet till omfattande resursbesparingar, eftersom förfa- randet är både snabbt och billigt. För parterna innebär det att de slipper en kostsam, tidskrävande och på andra sätt påfrestande process. Från domstolens sida kräver förfarandet en domares arbetsinsats vid ett enda sammanträde och sammantaget under betydligt än det ordinära förfarandet i vilket det ofta hålls både muntlig förberedelse och huvudförhandling och målet inte sällan avgörs av tre domare. Om förhandsbeslut i stor utsträckning accepteras som slutliga av parterna kan förfarandet således förväntas få en avsevärt resurssparande effekt. I förebilden till förfarandet, det nederländska kort geding, följs endast fem pro- cent av avgörandena av en ordinär process. I vilken mån detta kan överföras på svenska förhållanden är dock svårbedömt. Utredning- ens bedömning är att inställningen hos de professionella aktörerna i tvistemål kommer att ha stor betydelse för förfarandets genom- slagskraft och att deras inställning i hög grad blir beroende av för- troendet för de domare som meddelar förhandsbesluten. Om förhandsbeslut i stor utsträckning följs av ordinär rättegång innebär förfarandet ökade kostnader både för parterna och för domstolarna. Detsamma gäller om förfarandet inleds utan att det leder till ett förhandsbeslut. Slutligen skall nämnas att det inledningsvis torde krävas viss ut- bildning för de domare som utses att handha dessa mål. Kostna- derna härför bör dock kunna inrymmas i domstolens ordinarie kostnader för kompetensutvecklingsinsatser. 12.2Andra konsekvenser av förslagen Ett syfte med utredningens förslag i medlingsdelen är att få fler parter att genomgå medling och därmed få dem att förlikas i större utsträckning än vad som är fallet. Detta innebär i sin tur att mål där domstolen avgör tvisten på materiell grund minskar. Underla- get av mål som kan bilda prejudikat för den fortsatta rättstillämp- ningen minskar därmed också. Kostnadsberäkningar och andra konsekvenser Även förslaget om snabbrättegång respektive förhandsbeslut kan leda till att färre mål prövas på ordinär väg samt att färre mål prövas i mer än en instans. Också detta leder till att underlaget för preju- dikatbildning minskar. Utredningens förslag kan förväntas öka förutsättningarna för små företag att få tvister lösta i domstol, eftersom detta kan ske till en lägre kostnad och utan att företaget riskerar att få betala motpar- tens rättegångskostnader. I övrigt torde förslagen inte ha någon betydelse för små företags villkor i förhållande till större företags. Utredningens förslag torde i övrigt inte ha någon betydelse för brottsligheten, jämställdheten eller några andra av de intressen som omnämns i 15 § kommittéförordningen (1998:1474). 13.1Förslag till lag om ändring i 2 a § I 2 § lagen (2007:XX) om snabbrättegång i tvistemål finns en bestämmelse om hinder mot rättegång enligt denna balk. Denna skall beaktas endast efter invändning av en part. Paragrafen är ny. Den ger en påminnelse om att det i 2 § lagen om snabbrättegång finns en bestämmelse om hinder mot ordinär rätte- gång. Vidare framgår av paragrafen att domstolen inte får beakta ett sådant hinder utan invändning av en part. Frågan om när en sådan invändning skall framställas regleras i lagen om snabbrättegång. Framställer en part i rätt tid en invändning om hinder mot ordi- när rättegång följer av 34 kap. 3 § att rätten skall fatta ett särskilt beslut i den frågan. En sådan invändning torde nämligen alltid vara av sådan beskaffenhet att det krävs ett särskilt beslut i frågan. 5 § Den som till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekre- tesslagen (1980:100) eller någon bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa lagrum, inte får lämna ut en uppgift får inte höras som vittne om denna utan tillstånd från den myndighet i vars verk- samhet uppgiften har inhämtats. Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstla- gen (2001:453) och deras biträden får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det. Den som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får lämna uppgifter som avses där får höras som vittne om dem endast om det är medgivet i lag eller den till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det. Rättgångsombud, biträden eller försvarare för höras som vittnen om vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det. Medlare enligt lagen (2007:XX) om medling i allmän domstol och deras biträden får höras som vittnen om vad som anförtrotts dem vid medlingen eller som de i samband därmed erfarit endast om parterna medger det. Utan hinder vad som sägs i andra, tredje eller fjärde stycket före- ligger skyldighet att vittna för 1.andra än försvarare i mål angående brott som avses i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen (1980:100) och 2.den som har uppgiftsskyldighet enligt 14 kap. 1 § socialtjänst- lagen (2001:453) i mål enligt 5 kap. 2 § eller 6 kap. 6, 13, eller 14 § samma lag eller enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Den som är präst inom ett trossamfund eller den som i ett sådant samfund har motsvarande ställning får inte höras som vittne om något som han eller hon har erfarit under bikt eller enskild själa- vård. Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförord- ningen eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om förhållanden som tystnadsplikten avser endast i den mån det föreskrivs i nämnda paragrafer. Om någon enligt vad som sägs i denna paragraf inte får höras som vittne om ett visst förhållande, får vittnesförhör inte heller äga rum med den som under tystnadsplikt biträtt med tolkning eller översättning. Paragrafen behandlar det s.k. frågeförbudet som innebär att ett vittnes särskilda ställning begränsar möjligheten att höra vittnet angående vissa frågor. Genom ett nytt fjärde stycke utvidgas fråge- förbudet till att omfatta medlare och deras biträden. Dessa perso- ner skall få vittna om något som anförtrotts dem vid medlingen eller som de i samband därmed erfarit endast om parterna medger det. I fråga om bakgrunden till bestämmelsen hänvisas till avsnitt 8.8.5. 8 § Om allmän handling kan antas ha betydelse som bevis, får rät- ten besluta att handlingen skall tillhandahållas. Första stycket gäller inte 1.handling som innehåller uppgift, för vilken gäller sekretess till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) eller bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa lagrum, med mindre den myndighet som har att pröva fråga om utlämnande av handlingar givit sitt tillstånd därtill; 2.handling vars innehåll är sådant, att någon, som haft befatt- ning med handlingen, enligt 36 kap. 5 § andra, tredje, fjärde, femte eller sjunde stycket inte får höras därom; 3.handling genom vars företeende yrkeshemlighet skulle uppen- baras, med mindre synnerlig anledning förekommer. En ändring har gjorts i paragrafens andra stycke, punkt 2, till följd av den ändring som gjorts i 36 kap. 5 § . I övrigt har endast språkliga justeringar gjorts.