sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Ett annat skäl för att vägra byte kan vara att parterna har bytt från snabbrättegång till ordinär rättegång. De situationer då det torde vara särskilt lämpligt att genomföra en övergång torde vara i samband med muntlig för- beredelse eller efter att en medling avslutats utan att parterna har kommit överens. 19 § Om parterna inte har avtalat om annat har en part inte rätt till ersättning för rättegångskostnader i ett mål som avgörs enligt denna lag, utom i de fall som anges i andra och tredje stycket. Rätten får bestämma att en part som genom försummelse orsakar dröjsmål i målets handläggning skall betala en viss del av motpartens rättegångskostnader. Ersättningens storlek bestäms med beaktande av dröjsmålets omfattning. Rätten får bestämma att en part som inleder rättegång utan anled- ning skall betala motpartens rättegångskostnader. Ett beslut enligt andra eller tredje stycket får fattas endast efter yr- kande av part. Paragrafens första stycke har behandlats i avsnitt 10.17. Huvudre- geln är att parterna skall stå sina egna rättegångskostnader. Parterna har dock möjlighet att avtala om en annan fördelning. Om något avtal inte har träffats angående rättegångskostnaderna är det avgö- rande för frågan om hur ersättningsfrågan skall bedömas att målet avgörs enligt lagen om snabbrättegång. Även om målet har inletts på ordinär väg skall alltså rättegångskostnaderna kvittas i sin helhet om målet slutligt avgörs i snabbrättegång. På motsvarande sätt gäller att bestämmelsen inte är tillämplig på mål som har inletts en- lig lagen om snabbrättegång men som sedan har hänskjutits till or- dinär rättegång. I ett sådant fall gäller i stället regler. Paragrafens andra och tredje stycke har behandlats i avsnitt 10.14. Andra stycket har till stor del sin motsvarighet i 18 kap. 6 § rätte- gångsbalken. En viktig skillnad är att kostnadssanktionen är direkt anknuten till dröjsmålets omfattning. Det krävs således inte att motparten kan visa att han eller hon har drabbats av ökade kostna- der till följd av dröjsmålet. Det är i stället tillräckligt att försum- melsen orsakat dröjsmål i handläggningen. Med hänsyn till kravet på att det upprättas tidsplaner som förhållandevis noggrant anger tidsramarna för processen torde det vara relativt lätt att konstatera om en part har försenat handläggningen. Om detta har skett genom försummelse från partens sida får bedömas från fall till fall. Tredje stycket motsvarar i huvudsak bestämmelsen i 18 kap. 3 § . Till skillnad från i den ordinära rättegången finns det dock ingen möjlighet att med stöd av denna bestämmelse för- ordna att vardera parten skall bära sin kostnad, eftersom detta är huvudregeln i en snabbrättegång. Enligt fjärde stycket krävs ett yrkande från en part för att rätten skall ta ställning till frågan om annan fördelning av rättegångskost- naderna än den som följer av huvudregeln. 13.8Förslag till lag om förhandsbeslut i tvistemål 1 § Ett förhandsbeslut enligt denna lag är ett avgörande som grundas på rättens bedömning av hur utgången av tvisten kan förväntas bli om den prövas i en ordinär rättegång. Ett förhandsbeslut innebär inget hinder mot att inleda rättegång om saken. Rätten skall bestå av en för ändamålet särskilt utsedd domare. Paragrafens första stycke definierar innebörden av termen förhands- beslut. Av lydelsen framgår att det är den förväntade utgången av tvisten som rätten skall uttala sig om i förhandsbeslutet. Rätten kan naturligtvis inte ha någon säker uppfattning om hur tvisten skulle komma att bedömas i en ordinär rättegång, eftersom detta är bero- ende av hur parterna lägger upp sin talan, vilka omständigheter som åberopas och vilken bevisning som presenteras. Förhandsbeslutet skall i stället grundas på det begränsade material som läggs fram i förfarandet för förhandsbeslut. Att det i lagtexten talas om en för- väntad utgång tar sikte på att det är fråga om en förhandsbedöm- ning och inte ett slutligt och rättskraftigt avgörande av tvisten. avgörande som meddelas skall bygga på en rättslig bedömning av den tvist som presenteras för domaren. I vissa fall kan domaren uttala sig relativt säkert om den förväntade utgången. I fall där ut- gången ter sig mer osäker kan domaren i stället ge uttryck för detta. Det är upp till den enskilde domaren att med utgångspunkt från omständigheterna i varje enskilt fall avgöra hur mycket som skall krävas för att han eller hon skall ge ett förhandsbeslut i den ena eller andra riktningen. Domaren kan således känna sig friare i fråga om vilken grad av bevisning som skall krävas. Det kan t.ex. vara svårt att bedöma trovärdigheten i ett vittnes skriftliga berät- telse. Rätten bör i ett sådant fall kunna välja att lägga berättelsen till grund för avgörandet, om den anger eventuella tveksamheter i sin motivering. Det kan ibland också vara så att det krävs en betydligt mer djupgående prövning än vad som ryms inom ramen för det enkla och snabba förfarandet för förhandsbeslut för att det skall vara möjligt att fullständigt analysera sak- och rättsfrågorna, men domaren kanske ändå anser sig kunna uttala sig om den troliga ut- gången. Eftersom det är fråga om en prognos angående den för- väntade utgången bör domaren kunna meddela ett förhandsbeslut även om han eller hon känner sig osäker i vissa avseenden, så länge den osäkerheten kommer till tydligt uttryck i motiveringen så att det blir klart för parterna vari svårigheterna består. Av paragrafen framgår vidare att ett förhandsbeslut inte innebär hinder mot att inleda rättegång om saken. Förhandsbeslutet har således inte rättskraft. Andra stycket har behandlats i avsnitt 11.14.1. Som där har fram- gått bör det ankomma på lagmannen att utse de domare som kan anses lämpade att handha dessa mål. Förtroendet för domarens er- farenhet och skicklighet är av avgörande betydelse för att parterna skall acceptera ett förhandsbeslut som en slutlig lösning av tvisten. Det bör därför inte komma i fråga att utse andra än ordinarie do- mare att meddela förhandsbeslut. Det bör i allmänhet vara domare som har mångårig erfarenhet av att döma i tvistemål som utses. Hur många domare som utses är upp till varje domstol att avgöra. 2 § Förhandsbeslut får meddelas i en tvist där förlikning om saken är tillåten om det bedöms vara lämpligt att meddela förhandsbeslut och föreskriven ansökningsavgift har betalats. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.4. Förhandsbeslut får med- delas i sådana tvister som, om talan senare väcks på ordinär väg, är att anse som dispositiva. Skulle indispositiva moment föras in i tvisten kan förhandsbeslut inte meddelas. Tvisten måste även vara sådan att talan kan väckas om saken i en ordinär rättegång. Detta följer indirekt av att det är den förväntade utgången i en ordinär rättegång som rätten skall uttala sig om. Det är således inte möjligt att begära prövning t.ex. om förekomsten av ett visst sakförhållande. När det gäller tvisteföremålets värde finns däremot ingen begränsning. Lagtexten uppställer i övrigt inte någon begränsning i fråga om vilken typ av tvister som kan prövas i förfarandet. Såväl fullgörel- setalan som fastställelsetalan kan således hanteras inom ramen för förfarandet. Det krävs dock att rätten bedömer det lämpligt att meddela förhandsbeslut i tvisten. Vid lämplighetsbedömningen skall rätten ta hänsyn till tvistens omfattning och komplexitet. Un- derlaget för rättens bedömning måste vara så koncentrerat att det går att presentera inom ramen för ett kort sammanträde. Om tvis- ten är alltför ostrukturerad eller om det åberopas omfattande be- visning kan tvisten inte anses lämplig att hantera inom ramen för förfarandet. Det förhållandet att en part har ytterligare bevisning eller alter- grunder för sin talan som inte förs in i förfarandet för för- handsbeslut bör inte leda till att domaren avslår ansökningen om förhandsbeslut. Sökanden kan t.ex. ha en huvudsaklig grund för sin talan eller ett huvudvittne som denne tror är tillräckligt för att vinna framgång. I en ordinär process skulle sökanden kanske föra fram även alternativa grunder och ytterligare bevisning för att vara säker på att få framgång, eftersom nya omständigheter och ny be- visning inte får åberopas i högre instans. I förfarandet för för- handsbeslut kan sökanden emellertid välja att begränsa sin talan utan att därmed riskera att inte få föra fram andra grunder eller an- nan bevisning i en senare process, om det skulle visa sig att rätten inte bedömde det presenterade materialet som tillräckligt för ett bifallande avgörande. Parterna kan också välja att lägga fram en be- gränsad del av en större och mer svåröverskådlig tvist för prövning i förfarandet. Att den fråga som läggs fram för bedömning ingår som en liten del i en mer omfattande tvist bör således inte leda till att rätten bedömer det olämpligt att meddela förhandsbeslut. En omständighet som kan men inte nödvändigtvis behöver leda till att rätten finner att det inte är lämpligt att meddela förhands- beslut är att tvisten redan är föremål för ordinär rättegång. Slutligen förutsätts att sökanden har betalat föreskriven ansök- ningsavgift. Om ansökningsavgiften inte har betalats in bör rätten påpeka detta för sökanden och ge denne tillfälle att betala in an- sökningsavgiften. Om avgiften ändå inte betalas skall ansökningen avslås. 3 § En ansökan om förhandsbeslut får ges in till en valfri tingsrätt. I ansökningen skall sökanden ange ett bestämt yrkande och grunden för detta, samt vilken bevisning som åberopas. Den skriftliga bevis- ning som åberopas bör ges in tillsammans med ansökningen. Om ansökningen inte avslås enligt 4 § skall rätten bestämma tid för sammanträde. Ansökningen skall skickas till motparten tillsammans med en kallelse till sammanträdet. Paragrafens första och andra stycke har behandlats i avsnitt 11.5. Av första stycket framgår att sökanden har full dispositionsrätt över frågan om vilken domstol som skall pröva tvisten. Detta inne- bär dock inte att motparten är skyldig att rätta sig efter sökandens val, eftersom förfarandet enligt 4 § förutsätter båda parters frivilliga medverkan. Vill motparten inte medverka i ett förfarande vid en viss tingsrätt, t.ex. på grund av det geografiska avståndet, har han eller hon ingen skyldighet att göra det. Det sagda innebär att det ligger i sökandens intresse att kontakta motparten i frågan innan en ansökan ges in. I andra stycket anges vad en ansökan skall innehålla. Sökanden skall ange ett bestämt yrkande och grunden för detta. När det gäller grunden måste uppgifterna vara tillräckligt preciserade och utförliga för att domaren och motparten skall veta vad de har att ta ställning till. Det är dock inte nödvändigt att sökanden utförligt redogör för bakomliggande eller relaterade omständigheter som inte har någon omedelbar relevans för bedömningen. Sådana om- ständigheter kan i stället beröras under sammanträdet om det finns anledning till det. Det förutsätts också att sökanden anger vilken bevisning som åberopas. Detta är av betydelse dels för rättens bedömning av om tvisten lämpar sig för förhandsbeslut, dels för motpartens möjlig- het att ta ställning till om han eller hon vill medverka i förfarandet. Av samma anledning bör den skriftliga bevisningen ges in tillsam- mans med ansökningen. Det finns dock inget uttryckligt krav på detta. En sökande som ger in bevisning på ett sent stadium riskerar emellertid att motparten drar sig ur eller att rätten finner att bevis- ningen gör att tvisten inte längre lämpar sig för prövning i förfa- randet. Det ligger således i sökandens intresse att presentera bevis- ningen på ett tidigt stadium. Tredje stycket har berörts i avsnitt 11.6 och 11.7. Av detta följer att rätten, om det inte finns skäl att avslå ansökningen enligt 4 §, skall bestämma tid för sammanträde. Sammanträdet bör äga rum . Det är upp till domstolen att avgöra hur tidpunk- ten för sammanträdet skall bestämmas. Det kan t.ex. finnas hand- läggningsmässiga och organisatoriska fördelar för domstolen om sammanträden i detta förfarande kan hållas under en viss veckodag. Det kan ofta vara en fördel om domstolen kontaktar sökanden i frågan för att kontrollera att tidpunkten passar. Domstolen bör dock inte ha någon skyldighet att göra detta. En sökande som be- gär förhandsbeslut måste vara beredd på att anpassa sig till dom- stolens förutsättningar att avsätta tid för sammanträden i förfaran- det. I den mån det är möjligt bör domstolen dock försöka tillmö- tesgå sökandens önskemål. När tidpunkt för sammanträdet har bestämts skall ansökningen skickas över till motparten tillsammans med en kallelse till sam- manträdet. Det är inte nödvändigt att delge motparten handling- arna eftersom medverkan i förfarandet är helt frivillig. I stället bör motparten uppmanas att underrätta domstolen om han eller hon avser att komma till sammanträdet eller inte. På det sättet får dom- stolen kännedom om att motparten har fått del av handlingarna, även om någon formell delgivning inte sker. Domstolen får härige- nom också veta om motparten vill medverka i förfarandet eller inte. Handlingarna kan skickas till motparten med vanlig post, fax el- ler e-post, allt efter vad som bedöms lämpligt i det enskilda fallet. Om handlingarna skickas med e-post kan motparten på ett enkelt sätt meddela domstolen om han eller hon vill medverka i förfaran- det genom att svara på e-postmeddelandet. Domstolen bör även i de fall där handlingarna skickas på annat sätt underlätta för sökan- den att svara. Domstolen kan t.ex. skicka med ett formulär där motparten kan kryssa i om han eller hon avser att komma eller inte. Med ett sådant formulär kan följa ett portofritt svarskuvert. Om motparten vill medverka i förfarandet bör han eller hon även ge in en svarsskrift före sammanträdet. Detta är av vikt såväl för rättens bedömning av om tvisten lämpar sig för förhandsbeslut som för sökandens bedömning av om han eller hon vill ha tvisten prö- vad i förfarandet. Det bör framgå av kallelsen att motparten senast bör ge in en svarsskrift eller hennes inställning samt uppgifter om bevisning anges. Om motparten inte besvarar kallelsen eller svarar att han eller hon inte avser att inställa sig till sammanträdet bör sammanträdet ställas in och ansökningen avslås enligt 4 §. Därigenom undviks onödigt arbete såväl för sökanden som för domstolen. 4 § Rätten skall avslå en ansökan om förhandsbeslut om förutsätt- ningarna enligt 2 § inte är uppfyllda eller om en part inte vill med- verka i förfarandet. Ett avslagsbeslut får meddelas när som helst under förfarandet. Rättens beslut att avslå en ansökan om förhandsbeslut får inte över- klagas. Av paragrafen framgår under vilka förutsättningar rätten skall avslå en ansökan om förhandsbeslut. Förutom att de förutsättningar som anges i 2 § måste vara uppfyllda för att undvika ett avslag krävs enligt första stycket att parterna vill medverka i förfarandet. Med- verkan är således helt och hållet frivillig. En part kan när som helst meddela rätten att han eller hon inte längre vill medverka i förfa- randet. I en sådan situation finns förutsättningar för förhandsbeslut och ansökningen skall därför avslås. Samtliga förutsättningar för meddelande av förhandsbeslut skall prövas löpande. Rätten är således inte bunden av att inledningsvis ha funnit att tvisten lämpar sig för förhandsbeslut. Om parterna för in nya omständigheter eller ny bevisning kan detta leda till att rät- ten finner att tvisten inte längre lämpar sig för förhandsbeslut. Ett avslagsbeslut får som framgår av lagtexten meddelas när som helst under förfarandet och kan således komma att meddelas även sedan sammanträdet har inletts. Det är inte otänkbart att rätten ändrar uppfattning beträffande lämpligheten under sammanträdet när materialet presenteras närmare. Om sammanträdet har avslutats bör det dock inte komma i fråga att rätten i stället för att meddela förhandsbeslut avslår ansökningen. Av andra stycket följer att rättens beslut att avslå en ansökan inte får överklagas. Däremot finns det inget som hindrar att en part på nytt begär förhandsbeslut angående samma tvist. 5 § Rätten bestämmer med hänsyn till omständigheterna formerna för förfarandet och vilken bevisning som får läggas fram. Paragrafen ger de yttre ramarna för förfarandet. Den har behand- lats i avsnitt 11.3.1. Förfarandet präglas av formlöshet. Det är upp till domaren att avgöra hur tvisten skall hanteras med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall. Detta gäller såväl handlägg- ningen före sammanträdet som hur själva sammanträdet skall genomföras. Domaren skall också avgöra vilken bevisning som får läggas fram. Detta hänger samman med att det inte är lämpligt att pröva tvister där alltför omfattande bevisning åberopas i förfarandet. Om en part t.ex. åberopar en stor mängd handlingar med svåröverskåd- ligt innehåll eller förhör med ett stort antal vittnen bör detta i all- mänhet leda till att det inte anses lämpligt att meddela förhandsbe- slut i tvisten. Lämpligheten är i detta fall inte nödvändigtvis kopp- lad till tvisten som sådan utan till parternas önskemål om att lägga fram omfattande bevisning för att visa sin sak. Det är inte otänk- bart att samma tvist skulle anses lämplig för förfarandet om par- terna hade begränsat sina bevisuppgifter. Följden av att viss bevisning inte får läggas fram är inte att den bevisningen avvisas, utan att ansökningen om förhandsbeslut av- slås. Det ankommer på den enskilde domaren att avgöra hur frågan om bevisningens tillåtande skall avgöras i varje enskilt fall. Doma- ren kan t.ex. ge parterna möjlighet att begränsa sina bevisuppgifter för att undvika att ansökningen avslås. När det gäller bevisning som åberopas på ett sent stadium bör detta normalt inte medföra att ansökningen avslås, såvida inte det tillkomna medför att tvisten inte längre lämpar sig för förhandsbe- slut. Eftersom motparten har en möjlighet att dra sig ur förfarandet om denne motsätter sig att ny bevisning åberopas behöver mot- partens åsikt i frågan formellt sett inte vägas in. Domaren kan såle- des utgå från att motparten inte motsätter sig att bevisningen får åberopas så länge parten inte meddelar att han eller hon inte längre vill medverka i förfarandet. 6 § När sammanträdet har avslutats har en part inte längre rätt att dra sig ur förfarandet. Av paragrafen framgår motsatsvis att frivilligheten i förfarandet består fram till dess att sammanträdet har avslutats. När domaren har förklarat sammanträdet avslutat kan en part således inte längre hindra att förhandsbeslut meddelas. 7 § Ett förhandsbeslut skall meddelas inom för sammanträdet, om inte rätten av särskilda skäl bestämmer något an- nat. Paragrafen syftar till att säkerställa snabbheten i förfarandet. Hu- vudregeln är att rätten skall meddela förhandsbeslutet inom från sammanträdet. Endast i fall där det föreligger särskilda skäl för det kan rätten bestämma för att avfatta be- slutet. Det kan t.ex. anses föreligga särskilda skäl om det råder en extremt hög arbetsbelastning på domstolen. Däremot bör det inte komma i fråga att skjuta fram tiden för avgörandet på grund av att tvisten är komplicerad eller svårbedömd. Rätten får i ett sådant fall bestämma sig för om det finns tillräckligt mycket som talar för ett bifall eller inte, och därefter ange i skälen i vilka avseenden frågorna är svårbedömda eller tveksamma. 8 § Ett förhandsbeslut skall vara skriftligt och innehålla 1.uppgift om domstolen samt när och var förhandsbeslutet medde- 2.det slut som rätten har kommit fram till samt en motivering till 3.en upplysning om att förhandsbeslutet inte innebär något hinder mot att inleda rättegång om saken. Rätten skall förordna att förhandsbeslutet får verkställas om en part begär det och det bedöms vara lämpligt. I förordnandet skall anges att beslutet får verkställas tidigast efter att det har meddelats. Paragrafens första stycke har behandlats i avsnitt 11.10. Av detta framgår vad ett förhandsbeslut skall innehålla. När det gäller det slut som rätten har kommit fram till bör detta utformas på samma sätt som en vanlig dom. Om förhandsbeslutet skall kunna verk- ställas är det givetvis viktigt att rätten utformar slutet med tanke på detta. Slutet skall enligt lagtexten också motiveras. Det är upp till domaren att avgöra hur motiveringen skall ske. Det är dock viktigt att skälen anges med omsorg. Genom att parterna får en tydlig bild av hur rätten har resonerat ökar möjligheten för att de skall känna förståelse för rättens resonemang och därmed kunna acceptera för- handsbeslutet som en slutlig lösning av tvisten. Även om förhands- beslutet inte utgör en slutlig bedömning av en tvist är det således inte meningen att domaren skall ta lättare på sin uppgift att moti- vera slutet i ett förhandsbeslut än i en vanlig dom. I många fall kan motiveringen vara viktigare för parterna än själva slutet, i vart fall i de fall där förhandsbeslutet inte får verkställas. Domaren bör där- för öppet redovisa sina tankegångar i fråga om bevis- och rättsläget samt på vilka punkter bedömningen är osäker. Det skall vidare framgå av förhandsbeslutet att detta inte innebär något hinder mot att inleda rättegång om saken. Även om parterna kan förutsättas ha fått detta klart för sig redan under förfarandets gång måste det framgå av det skriftliga förhandsbeslutet att det inte är ett slutligt och rättskraftigt avgörande. Andra stycket har behandlats i avsnitt 11.12. Om slutet innebär att en part skall förpliktas att fullgöra något kan rätten på en parts begäran pröva om förhandsbeslutet skall få verkställas. Rätten kan tillåta verkställighet om det bedöms vara lämpligt. Vid lämplighets- bedömningen skall rätten dels se till hur stor risken är för att för- handsbeslutet kan komma att ändras i en efterföljande process, dels till vilka följder verkställigheten kan antas få för parterna. Det kan t.ex. vara olämpligt att tillåta verkställighet om rätten meddelat ett förhandsbeslut på osäkra grunder, om rättsläget är oklart eller om bevisningen framstår som något svag för att hålla i en ordinär rättegång. Det kan också vara olämpligt att tillåta verk- ställighet av ett förhandsbeslut om motparten till följd av förplik- telsen att betala sökandens krav försätts i konkurs. Verkställigheten leder i detta fall till en följd som inte kan återställas. Även sökan- dens intresse av en snabb verkställighetsåtgärd bör dock vägas in i bedömningen. I ett förordnande om verkställighet skall anges att beslutet får verkställas tidigast efter att det har meddelats. Att för- handsbeslutet inte får verkställas innebär att motparten har en möjlighet att hindra verkställighet genom att väcka talan och begära inhibition av förhandsbeslutet. Genom att motparten har denna möjlighet kan rätten vara tämligen generös mot sökanden i sin bedömning av om det kan anses lämpligt att tillåta verkställig- het eller inte. 9 § Ett förhandsbeslut får inte överklagas. Av paragrafen följer att ett förhandsbeslut inte får överklagas. Ef- tersom beslutet inte har rättskraft finns det dock inget som hindrar att en part inleder ordinär rättegång efter ett förhandsbeslut. Det finns formellt sett inte heller något som hindrar en part från att begära ett nytt förhandsbeslut i samma tvist. 10 § Om parterna träffar en förlikning i saken under ett pågående förfarande enligt denna lag får rätten på parternas begäran förordna att förlikningsavtalet får verkställas. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.12. Genom bestämmelsen ges parterna en möjlighet att få en förlikning som träffas under förfa- randet verkställbar. Sådant förordnande bör endast ges på parternas uttryckliga begäran. Vidare måste rätten, på samma sätt som vid stadfästelse av förlikningsavtal i ordinär rättegång, pröva om för- likningsavtalet är utformat på ett sådant sätt att det går att verk- ställa. För verkställighet av förlikningsavtal gäller ingen särskild tids- frist. Avtalet får således verkställas genast.