sou · GWB329 · 2008-04-01 00:00:00 — Det är emellertid inte givet att den som har adekvata kunskaper i sak, också har den pedagogiska erfarenheten eller förmågan. Man bör dock inte bortse från, att många av dem som har en formell lärarutbildning är yrkesverksamma inom andra delar av samhället än utbildningsväsendet. För att stärka den pedagogiska skicklig- heten hos lärare och handledare bör det åligga utbildningsan- ordnarna att erbjuda kompetensutveckling. Det bör vara en angelägen uppgift för Myndigheten för yrkes- högskolan att inom ramen för sitt uppdrag att stödja utveck- lingen av verksamheten främja pedagogisk fortbildning av per- soner som medverkar i undervisning och handledning. huvuduppgift är att tillgodose arbetslivets behov av kvalificerade medarbetare. Utbildningen av dem ska genomföras med en stark arbetslivsanknytning, helst i form av lärande i arbete. Målgruppen för utbildningarna är bred. Såväl ungdomar som kom- mer direkt från gymnasiet som vuxna med yrkeserfaren- het och yrkesverksamma som behöver stärka sin kompetens kom- mer att söka sig till . För att kunna möta alla deltagares behov av stöd för sitt lärande, måste utbildningarna inom präglas av stor flexi- bilitet. Yttre förutsättningar kan i det enskilda fallet begränsa de möjliga formerna, men utgångspunkten måste vara en hög grad av anpassning till de aktuella behoven. Många skäl talar för att man utnyttjar möjligheterna till distans- utbildning för hela utbildningar eller som ett inslag i denna, t.ex. under den arbetsplatsförlagda delen av en utbildning. Rekryte- ringen av deltagare och tillgången till praktikplatser kan under- lättas, om de geografiska hindren undanröjs. Möjligheterna för yrkesverksamma att ta del av moment och delkurser som led i en kompetensutveckling inom ramen för personalutbildning eller på eget initiativ ökar kraftigt om utbildningen huvudsakligen ges på distans. Yrkeslärandet gynnas självfallet om det kan genomföras på arbetsplatsen. Den moderna tekniken öppnar många olika möj- ligheter att stödja vuxnas lärande oberoende av plats och tid. En utbildning som i hög grad bygger på en nära samverkan med arbetslivet behöver också anpassa sig till arbetslivets årsrytm. Ter- minsindelningen, som i grunden är utformad för att möta bonde- samhällets behov av arbetskraft, medger sällan ett effektivt resurs- utnyttjande. Det är rimligare att anpassa utbildningarnas längd till vad utbildningsmålen kräver än till terminssystemet. Ett arbetsår dominerar emellertid inom utbildningsväsendet och deltagarnas valmöjligheter underlättas av en i huvudsak gemensam tidpunkt för kursstart augusti/september. En utbildning som är anpassad till det flexibla lärandet utnyttjar också möjligheten till validering och tillgodoräknande av reell kompetens på ett systematiskt sätt. Det kan avkorta utbildnings- tiden för deltagarna och därmed öka systemets kapacitet. 8 Ett delat åtagande I dagens svenska system för grundläggande yrkesutbildning finns primärt tre intressenter: det allmänna, företrätt av staten och kom- munerna, arbetslivet, företrätt av parterna på arbetsmarknaden, branscher och av andra organisationer samt den enskilde del- tagaren. Rollfördelningen är tydlig. Stat och kommun (inom det gröna området även landstingen) svarar för finansiering och/eller anordnande, Arbetslivet tar emot de utbildade och medverkar i varierande omfattning till att möjliggöra arbetsplatsförlagd utbild- ning (APU) och att definiera utbildningsbehoven. Den enskilde investerar något eller av sitt liv i utbildning. Dagens situa- tion har huvudsakligen sin grund i utvecklingen under . Något annat än marginella förändringar av denna rollfördelning har sällan diskuterats. Eftergymnasial yrkesutbildning var ursprungligen universitetens huvuduppgift. Efter reformationen och under stormaktstidens territoriella expansion tillkom universiteten i , Åbo, Dorpat och för att möta statens behov av utbildade och lojala präster, domare och ämbetsmän. Också senare handlade eftergym- nasial yrkesutbildning i hög grad om utbildning för samhälleliga behov inom skola, vård, omsorg och förvaltning. Jämfört med den teoretiskt inriktade utbildningen inom skol- väsendet och på universitetsnivå väcktes statsmaktens engagemang för det vi menar med yrkesutbildning sent. Före industriali- seringen och införandet av näringsfrihet reg- lerades yrkesutbildningen inom skråväsendet. Först tillkom en offentlig utredning om behovet av en tids- enlig och industriorienterad utbildning på en lägre nivå, den s.k. tekniska kommittén. Efter det tillkommer de första statliga yrkesutbildningsstadgorna och ett statligt ekonom- iskt stöd till kommunala lärlings- och yrkesskolor, vilka förutsatte en fungerande lärlingsutbildning. framfördes politiska krav på lag- stiftning om lärlingsutbildning. Parterna avvisade krav på lagstift- ning och förordade i anda reglering av yrkesutbildningen via kollektivavtal. avstod man medvetet från att lagstifta om arbetslivets ekonomiska ansvar för lärlingsutbildning. På den punkten skiljer sig från många andra länder, t.ex. . Beslutet blev dock långsiktigt betydelsefullt. stärktes emellertid arbets- livets inflytande över yrkesutbildningens innehåll. skap- ades arbetsmarknadens yrkesråd och Kungl. Överstyrelsen för yr- kesutbildning (KÖY). ökade de statliga anslagen till kommunala yrkesskolor och landstingsdriva verkstadsskolor. förlorar den företagsförlagda utbildningen, rela- tivt sett, i betydelse. Tillkomsten av den sammanhålla gymnasie- skolan innebar en breddning av innehållet i yrkesutbildningarna som karaktären av färdigutbildning försvagades. Den grundläggande yrkesutbildningen integrerades helt i skolan och arbetslivet befriades i praktiken från formellt ansvar. Arbetslivet utövade centralt även fortsättningsvis stort in- flytande på innehållet i utbildningen genom ett väl utvecklat sam- arbete mellan å ena sidan senare och å den andra yrkesnämnder och branschorganisationer. På den lokala nivån var samarbetet av mycket varierande omfattning och form. Med översynen av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY) 1986 presenterades förslaget, att arbetslivets ekonomiska åtaganden skulle regleras på nationell nivå. Någon sådan reglering kom dock inte till stånd, utan man hänvisade till olika former av samarbetsav- tal på lokal nivå. Någon diskussion om arbetslivets, utanför den offentliga sek- torn, eventuella medansvar för finansieringen av utbildningen inom universitet och högskolor har inte förts. Däremot har stort intresse ägnats åt frågor om statens ersättning till kommuner och landsting för deras medverkan i läkar- och tandläkarutbildningen. Denna diskussion handlade naturligtvis till någon del om avnämarnas eko- nomiska medansvar. Inte heller för högskolans utbildningar inom teknik och ekonomi, som direkt är riktade mot industrins och näringslivets behov, har medfinansiering av utbildningskostnaderna från arbetslivets sida varit aktuell. Andra former av samarbete mellan dessa utbild- ningsanordnare och arbetslivet är dock väl utvecklade. Det har handlat om forskning, om medverkan i undervisning och inte minst om examensarbeten. Med tillkomsten av KY i mitten bröts nya vägar i två avseenden. Dels etablerades, efter högskole- reformen, en ny eftergymnasial utbildningsform utanför hög- skolan, dels skapades en utbildningsform, där arbetslivet svarade för ca en tredjedel av utbildningskostnaden. Grunden för detta åtagande från arbetslivets sida var att det fick ett avgörande inflytande över utbildningens innehåll och dimensionering. För den tredje parten i yrkesutbildningen, den enskilde del- tagaren, har utbildning inom de offentliga systemen varit avgiftsfri. förekom terminsav- gifter på relativt måttlig nivå inom flera utbildningsformer. Del- tagandet har under stimulerats med olika former av familje- och studiestöd. Elevavgifter, i vissa fall höga av- gifter, är regel bland de kompletterande utbildningarna. Den grundläggande yrkesutbildningen i gymnasieskolan är yrkes- förberedande. Färdigutbildning förutsätts ske efter anställning i ett företag. Inom vissa branscher avspeglas detta förhållande i kollek- tivavtalens reglering av ingångslöner m.m. För att betraktas som fullärd arbetare och därmed få full betalning krävs inte sällan ett eller yrkeserfarenhet. Såväl arbetslivets utveckling som förändringar inom gymnasie- skolan har accentuerat detta förhållande. Det ökade kunskapsinne- hållet i produkter och produktionsmetoder liksom ny arbetsorga- nisation kräver djupare och bredare kompetens av de anställda. Möjligheterna för eleverna att nå de kompetensnivåerna inom gym- nasieskolans har minskat. Denna utveckling inom arbetslivet var en av de drivande faktorerna bakom tillkomsten av den kvali- ficerade yrkesutbildningen (KY) . Breddningen av gymnasieskolans program vid gymnasiereformen , innebar, jämfört med det tidigare linjegymnasiet, både en generalisering och fördjupning av utbildningens innehåll. Antalet utgångar från gymnasieskolan minskade drastiskt. Detta medförde emellertid också att eleverna nådde en lägre grad av yrkesspecifik specialisering. Behovet och omfattningen av färdigutbildning i företag efter anställning ökade sålunda med programgymnasiet. Också dessa förändringar har medverkat till kraven på en efter- gymnasial yrkesutbildning. Den nu sittande (U 2007:01) arbetar med alternativ, som innebär en högre andel karaktärsämnen och ett större antal utgångar än i den nuvarande gymnasieskolan. Detta kan antas leda till att en något högre grad av färdigutbildning blir möjlig inom vissa yrkesområden. Behovet av eftergymnasial yrkesutbild- ning påverkas dock knappast mer än marginellt. Den högre kompetensnivå som syftar till kan sällan nås inom ett treårigt gymnasieprogram. När KY utvecklades erbjöds arbetslivet att på ett avgörande sätt påverka utbildningens innehåll och dimensionering. Detta utökade inflytande kan, vid sidan av förskjutningen av ansvaret för färdig- utbildningen, ha varit en avgörande faktor för att näringslivet var berett att medverka vid finansieringen av den kvalificerade yrkes- utbildning. Inom bör krävas ett större åtagande från arbets- livets sida när det gäller den eftergymnasiala yrkesutbildningen än vad som är vanligt i fråga om den grundläggande yrkesutbild- ningen. Etableringen av och en tänkt tillväxt av utgör en rimlig utgångspunkt för att i generella termer pröva ansvarsför- delningen mellan det allmänna och det arbetsliv som är avnämare av den utbildade arbetskraften. innebär, principiellt sett, en vidgning av det all- männas åtagande. Detta är delvis förorsakat av arbetslivets föränd- ring, delvis av utvecklingen av gymnasieskolan. Detta motiverar ett större åtagande från arbetslivets sida när det gäller den efter- gymnasiala yrkesutbildningen än vad som är vanligt i fråga om den grundläggande yrkesutbildningen, precis som skedde vid etable- ringen av KY. Ett annat starkt skäl för ett ökat åtagande från arbetslivets sida är det inflytande över utbildningens innehåll och inriktning som följer av den föreslagna utformningen av . Arbets- livet ges genom förslagen stort inflytande över hela processen från initiering till genomförande av utbildningarna inom yrkeshög- skolan. Konstruktionen för att de utbildningar som an- ordnas svarar mot behov som verifieras av arbetslivet. Med ett stort inflytande följer såväl incitament till engagemang som krav på ansvarstagande. Det större åtagandet från arbetslivets sida kan ta sig många ut- tryck. Det behöver anpassas till situationen inom varje bransch eller utbildning. Arbetslivets ökade åtagande bör därför ta sig ut- tryck i ett brett engagemang i utbildningen, ett engagemang som anpassas till utbildningens, branschens och företagets karaktär. Med hänsyn till betydelsen av lärande på arbetsplatsen för progres- sionen i yrkesutbildningen, är tillhandahållande av platser för lärande i arbete () en viktig och angelägen form av medfinans- iering av den eftergymnasiala yrkesutbildningen även utanför nuva- rande KY. De personer som ska svara för undervisning och handledning inom kommer i stor utsträckning att behöva fri- göras från ordinarie uppgifter i företag eller förvaltningar. En gene- rös inställning från arbetsgivarna är här nödvändig om utbild- ningens kvalitet ska kunna upprätthållas. Det handlar i första hand om att ge möjlighet dvs. tid till medverkan, men kan även avse lönekostnader. Speciallokaler och dyrbar eller skrymmande utrustning är ibland en förutsättning för en realistisk yrkesutbildning. Att ställa sådana till en utbildningsanordnares förfogande stör produktionen, men kan vara ett avgörande bidrag till en kvalitativt god yrkesutbild- ning. Ett engagemang som tar sig uttryck i aktiv medverkan vid ini- tiering, utvärdering eller utfasning av utbildning eller medverkan i ledningsgrupper är också en förutsättning för att syften ska kunna nås. Erfarenheterna av KY pekar entydigt på, att när ett sådant engagemang saknas på lokal nivå, återverkar det men- ligt på utbildningens kvalitet. Alla de nämnda formerna för konkretisering av arbetslivets åtagande utgör en ekonomisk belastning för det eller de företag som direkt berörs. Möjligheten att rekrytera personal med adekvat kompetens är emellertid en förutsättning för en långsiktigt hållbar och konkurrenskraftig verksamhet. En grundläggande svårighet i sammanhanget är att fördela kost- naderna för detta åtagande på ett rimligt sätt mellan företagen och inom branscher. I andra länder har detta problem angripits lag- stiftningsvägen eller genom frivilliga överenskommelser. Kollektiva fonder, lagreglerad uttaxering av avgifter och skattelättnader är tre använda metoder. Samtliga modeller har också vid olika tillfällen aktualiserats i , främst för finansiering av personalutbild- ning. De har aldrig fått erforderligt politiskt stöd. Inom några branscher med mycket stor andel enmans- och småföretag finns dock överenskommelser om gemensam finansiering av enskilda företags medverkan i den grundläggande yrkesutbildningen. Det saknas förmodligen politiska förutsättningar för att i genom lagstiftning tvinga fram en medfinansiering av den eftergymnasiala yrkesutbildningen från arbetslivets sida. Ett annat skäl att nu avstå från att föreslå en sådan lösning är, att den efter- gymnasiala yrkesutbildningen, i kvantitativa termer, fortfarande riktar sig mot en relativt begränsad del av arbetsmarknaden. Alltför många skulle uppleva det oskäligt att bidra till en utbildningsform, som saknar relevans för den egna verksamheten. Det är därför en angelägen uppgift för branscher, som för sin kompetensförsörjning är beroende av , att hitta for- mer för utjämning av kostnaderna mellan de företag som aktivt medverkar och övriga. De överenskommelser som finns inom el- och installationsbranscherna borde kunna fungera som förebilder för andra. Elevavgifter ska inte förekomma vid utbildningar som åtnjuter statsbidrag. Bland de utbildningar som är aktuella att föra in i förekommer elevavgifter vid de kompletterande utbildningarna och inom lärlingsutbildningen för vuxna till vissa hantverksyrken. De statliga bidragen i den mån de utgår utgör då endast en del- finansiering. Avgifterna ska vara skäliga, men är ändå betungande för deltagarna. De medverkar, enligt företrädare för bl.a. de konst- närliga högskolorna, till att i socialt hänseende snedvrida rekry- teringen till utbildningarna. får karaktär av en del av det offentliga utbild- ningsväsendet. Också utbildningarna med enskild huvudman inom ramverket får offentlig karaktär, genom att de omfattas av den stat- liga kvalitetssäkringen och studiestödssystemet. Övrig offentlig ut- bildning är avgiftsfri i . Som ett led i strävandena att begränsa skillnaderna i villkor för de studerande inom yrkeshög- skolan bör möjligheten för anordnare att ta ut elevavgifter upphöra i de fall utbildningen stöds med statsbidrag. Statsbidragen bör då höjas, en höjning som delvis bör finansieras genom en minskning av antalet utbildningsplatser som åtnjuter statligt stöd. Inom ska det också kunna finnas utbildningar, som kan vara viktiga för individen men har ett lägre nationellt intresse och därför inte åtnjuter statligt ekonomiskt stöd. Elevav- gifter är då en förutsättning för verksamheten. Avgifter som är skäliga i förhållande till utbildningskostnaden, bör accepteras i dessa fall. Att mer allmänt ställa ökade krav på åtagande från den enskilde deltagarens sida är inte rimligt. Redan den omständigheten, att arbetslivets och gymnasieskolans förändringar leder till förlängda studietider för att nå anställningsbarhet, innebär att individen får satsa ytterligare tid och därmed resurser på utbildning. Omfattningen av den eftergymnasiala yrkesutbildningen ska öka. bör successivt tillföras . Medel ska därutöver tillföras för att kompensera bortfallet av vissa elev- avgifter. De statliga bidragen till KY, påbyggnadsutbildningar och kompletterande utbildningar uppgår till . Dessa medel fördelas mellan utbildningsan- ordnare efter beslut av respektive och . Myndigheten för förutsätts förfoga över mot- svarande ekonomiska ramar från . Beloppet kommer att behöva justeras dels för de utbildningar som inte går över till , dels för eventuella volymförändringar. Den totala omfattningen av det statliga åtagandet bestäms genom beslut om anslaget till . Det är rimligt, att detta av regeringen kopplas till ett prestationskrav ut- tryckt som ett lägsta antal utbildningsplatser. Det bör dock ankomma på myndigheten att fördela tilldelade medel mellan ut- bildningsanordnare. Det statliga åtagandet omfattar även ekonomiskt stöd till del- tagarna, studiestöd. Ett viktigt inslag i strävandena att skapa större enhetlighet är förslaget, att all utbildning inom ska berättiga till studiestöd som eftergymnasial utbildning. Föränd- ringen skulle dels beröra högst ett tusental deltagare i komplet- terande utbildningar, som endast står under statlig tillsyn och som skulle komma att omfattas av kvalitetskontrollen inom ram- verket, dels deltagare i sådan utbildning som betraktas som gymnasial i studiestödshänseende. En ram för antalet studiestöd skulle kunna vara en väg för totaldimensionering av ramverket från statsmaktens sida om en sådan skulle bli aktuell. Den statliga satsningen på eftergymnasial yrkesutbildning är liten jämfört med satsningen på högskoleutbildning. En direkt jäm- förelse är varken möjlig eller rimlig eftersom verksamheternas syften är så olika. Man kan dock notera att statens satsning över budgeten på eftergymnasial utbildning för de av en årskull som inte söker sig till högskolan är av anslagen till högskoleutbildning (exklusive forskarutbildning). Antalet studieplatser inom eftergymnasial yrkesutbildning är drygt av högskolans antal helårsstuderande. Detta förhållande återspeglar naturligtvis ställningstagandet att den eftergymnasiala utbildningen skulle anordnas inom högskolan, men också att högskoleutbildning oftast är avsevärt längre än en efter- gymnasial yrkesutbildning. Det är även ett uttryck för att den eftergymnasiala yrkes- utbildningen utvecklats först . Det är en utveckling som drivits fram av arbetslivets krav på en mer kvalificerad yrkesutbildning än vad gymnasieskolan kan erbjuda. Efterfrågan på personal med mer kvalificerad yrkesutbildning manifesteras inte minst genom det stora antalet ansökningar att få anordna KY-utbildning. Från att ha initierats med utgångspunkt i behov inom tillverkningsindustrin finns och efterfrågas KY nu inom ett mycket stort antal branscher. Det finns anledning att er- inra om att varje sådan ansökan innefattar ett löfte om ett avsevärt ekonomiskt åtagande från berörda arbetsgivare. uppföljningsundersökningar visar också att utbildningarna i mycket hög utsträckning leder till anställning. Mot bakgrund av utvecklingen inom den kvalificerad yrkes- utbildningen bedömer jag, att den totala volymen eftergymnasial yrkesutbildning behöver öka. Flera allmänna tendenser i arbetslivet talar också för detta. Kunskapsinnehållet i såväl produktionspro- cesser som produkter ökar ständigt. Det ställer krav på både djupare och bredare kompetenser hos de anställda. Det är just denna utveckling som låg bakom initiativen att skapa KY . Utvecklingen av arbetsorganisationen vid produk- tionen av varor och tjänster verkar i samma riktning. När den enskilde medarbetarens ansvar ökar följer krav på bredare kompe- tenser. Sysselsättningen inom såväl den offentliga som privata tjänstesektorn förväntas enligt () att öka. SCB bedömer (Trender och prognoser 2005 m.fl.) att det kom- mer att bli ett överskott på högskoleutbildade inom bl.a. samhälls- vetenskap, ekonomi, handel och administration och att efterfrågan på gymnasialt utbildade inom dessa områden kommer att minska. SCB:s arbetskraftsbarometer anger brist på t.ex. verkstads-, fordons- och tele-/elektronikutbildade samt utbildade inom drift-, underhåll-, VVS- och kylteknik, medan det är god tillgång på exempelvis samhällsvetare. SCB:s material tar inte upp den efter- gymnasiala yrkesutbildningen specifikt, men det tekniska området är ett där arbetslivets företrädare särskilt pekar på behov av efter- Bristen på omvårdnadsutbildade på gymnasial nivå bedöms bli mycket stor. Behovet av omvårdnadsut- bildade med mer specialiserad kunskap inom äldreomsorgen upp- märksammas t.ex. inom utredningen om yrkeskrav inom äldre- omsorgen (dir. 2007:155). Utredningen om flexiblare arbetsmark- nadsutbildning (SOU 2007:112) pekar på två tendenser, nämligen en ökad andel arbeten som kräver högskoleutbildning och en ökad konkurrens om arbete mellan personer som har mer utbildning än arbetena kräver. Man bör kunna dra slutsatsen att det finns en alltför omfattande utbildning inom vissa delar av högskolan i förhållande till arbets- marknadens behov som det finns underskott inom andra områden. Vidare finns det behov av mer icke-akademisk yrkesut- bildning inom flera områden, bl.a. teknik och tillverkning samt omvårdnad. Den eftergymnasiala yrkesutbildningen belyses, som nämnts, inte särskilt, men det finns anledning att anta att utbyggd eftergymnasial yrkesutbildning inom vissa områden bättre skulle motsvara arbetsmarknadens behov än en del av den nuvarande hög- skoleutbildningen. De förändringar av yrkesutbildningen inom gymnasieskolan som förbereds inom (dir. 2007:08) avses leda till, att något mer tid kan anslås till yrkesämnen på kärnämnenas bekostnad. Förändringen möter dock inte de utbildningsbehov som utbildningar avses till- godose. Den demografiska utvecklingen med stora pensionsavgångar och små ungdomskullar under det närmaste decenniet kan förutses leda till svårigheter att ersätta den kompetens som lämnar arbets- marknaden. Tillflödet till arbetsmarknaden kommer av vara avse- värt lägre än avgångarna. Detta kommer att kräva kompetensut- veckling av vuxna för att arbetslivets efterfrågan på vissa kvalifika- tioner ska kunna mötas. framhåller i sin rapport , att det behövs åtgärder för att ge dem [människor, som ska ha sin försörjning genom arbete] förutsättningar för att utveckla sin kompetens och kunskap samt sin förmåga att anpassa sig till omvärldsförändringar. Delar av dessa kvalifikationer kan förvärvas genom eftergymnasial yrkesutbildning. Ansvaret för att sådan kompetensutveckling kommer till stånd ligger delvis på arbetsgivarna. Från individens synpunkt är det emellertid viktigt, att inte vara utelämnad till arbetsgivarens välvilja för att kunna förbättra sin ställning på arbetsmarknaden. Yrkes- högskolans roll bör vara att tillhandahålla såväl utbildningskapacitet som ett kursutbud, till innehåll och form är lämpat för uppdrags- utbildning och arbetsmarknadsutbildning, men även sökbart för enskilda individer. Inom de nuvarande utbildningsformer som avses omfatta finns också utbildningar, som kan bedömas vara mer omfattande än vad som motsvarar arbetslivets och samhällets be- hov. SCB:s rapporter pekar bl.a. på att medieområdet samt handels- och administrationsutbildningar kan vara sådana områden.