sou · GVB317 · 2008-01-01 00:00:00 — att behörig domstol saknas för att avgöra mål om registrerat partnerskap. På äktenskapsrättens område har övriga nordiska länder inte någon motsvarighet till de bestämmelser som föreslås införda i och kan inte heller förväntas följa exempel inom en överskådlig framtid med undantag eventuellt för . Liksom när det gällde registrerade partnerskap saknas därför en viktig förutsättning för att NÄF skall kunna bli tillämplig. Det får antas att övriga nordiska länder med största sannolikhet kommer att jäm- ställa ett svenskt äktenskap mellan två personer med samma kön med ett registrerat partnerskap och inte med ett äktenskap mellan en kvinna och en man. Det kan emellertid ifrågasättas om det bör göras ett uttryckligt undantag för NÄF:s tillämplighet på äkten- skap när makarna har samma kön eller om man i likhet med övriga konventionsgrundande författningar bör överlämna frågan åt rätts- tillämpningen. NÄF skiljer sig från andra konventionsbaserade för- fattningar framför allt därför att den behandlar hela som ett enhetligt jurisdiktionsområde. Om NÄF inte undantas skulle det kunna uppstå fall där det inte finns svensk domsrätt. Som redan nämnts angavs likartade skäl för att undanta NÄF från partner- skapslagens tillämpningsområde. Jag föreslår med hänsyn härtill att det införs en bestämmelse i NÄF om att förordningen inte gäller för äktenskap som ingås mellan två kvinnor eller mellan två män. Därmed klargörs att reglerna i IÄL och andra svenska internationella privat- och processrättsliga författningar istället för NÄF skall tillämpas på makar med samma kön. Om övriga nordiska länder också ändrar sina äktenskapsbegrepp får det förutsättas att den nordiska äktenskapskonventionen kommer att ses över. 85TP PT Jfr prop. 2000/01:98, bet. 2000/01:LU22, rskr. 2000/01:217. 7.16Särskilt om IÄL:s tillämplighet på äktenskap mellan ett par med samma kön Förslag: Bestämmelsen i 3 kap. 2 § sjätte punkten IÄL ändras så att äktenskapsmål får tas upp av svensk domstol om det finns särskilda skäl att talan prövas här i landet, under förutsättning att endera maken är svensk medborgare eller att käranden inte kan få sin talan prövad i den stat där hon eller han är med- borgare eller har hemvist. Vidare föreslås vissa justeringar av språklig karaktär i IÄL. Vissa internationella privat- och processrättsliga frågor har redan behandlats i avsnitt 7.2. Samma bestämmelser föreslås gälla för alla par oavsett kön i fråga om ingående av äktenskap. Något särskilt krav på anknytning motsvarande det som finns i partnerskapslagen bör inte uppställas för att par med samma kön skall få ingå äkten- skap i . Bestämmelserna i 1 kap. 1 § IÄL om tillämplig lag för rätten att ingå äktenskap kommer dock som redovisats tidigare att innebära vissa begränsningar beträffande vilka par som kan ingå äktenskap i . Normalt räcker det visserligen att svensk lag beaktas, men om ingendera parten har medborgarskaps- eller hem- vistanknytning till blir det aktuellt att beakta reglerna i utländsk lag. För par med samma kön som varken är medborgare eller har hemvist i länder som tillåter äktenskap mellan två kvinnor eller två män kan tillämpningen av nämnda bestämmelse leda till att det föreligger hinder mot äktenskapet. Den möjlighet som finns att göra undantag från huvudreglerna om det finns särskilda skäl får anses tillräcklig för att parterna efter prövning i det enskilda fallet skall kunna gifta sig här oavsett vad som följer av lagstiftningen i det land eller de länder till vilka de har anknytning genom med- borgarskap eller hemvist. Bestämmelserna i 1 kap. 1, 7 och 8 §§ IÄL hänvisar till mannen eller kvinnan eller liknande och förutsätter en viss justering så att de får en könsneutral utformning. Detsamma gäller bestämmelsen i 3 kap. 1 § IÄL som rör äktenskapsmål. Om ingen domstol i EU:s medlemsstater har domsrätt enligt II-förordningen och NÄF inte är tillämplig regleras förut- sättningarna för ett äktenskapsmåls upptagande av svensk domstol i 3 kap. 2 och 3 §§ IÄL.TPF86FPT Ett äktenskapsmål får tas upp av svensk domstol, om 1) båda makarna är svenska medborgare, 2) käranden är svensk medborgare och har hemvist här i riket eller tidigare haft hemvist här sedan hon eller han fyllt , 3) käranden inte är svensk medborgare men har hemvist här i riket , 4) svaranden har hemvist här i riket eller 5) saken rör ogiltighet av vigsel som förrättas av svensk myndighet. Äktenskapsmål får också tas upp av svensk domstol om reger- ingen, eller myndighet som regeringen bestämmer, finner skäl att talan prövas här i riket. Ett sådant tillstånd förutsätter dock att en- dera maken är svensk medborgare eller att käranden inte kan få sin talan prövad i den stat där hon eller han är medborgare (3 kap. 2 § sjätte punkten IÄL). Regleringen saknar motsvarighet i II- förordningen. Enligt förarbetenaTPF87FPT syftar bestämmelsen i det sist- nämnda fallet, dvs. när käranden är utlänning men inte kan få sin talan prövad i hemlandet, till att förebygga att käranden inte kan få sin talan upptagen någonstans. Bestämmelsen avser endast hinder beträffande domsrätten, inte materiella hinder mot äktenskapsskill- nad som gäller i den nationella lagen. Föreligger enbart sådana hinder, får käranden vänta till dess hon eller han har haft hemvist här , då målet kan tas upp enligt 3 kap. 2 § tredje punkten IÄL. Inte bara rättsliga utan även faktiska hinder skall beaktas. Bestämmelsen kan enligt förarbetsuttalande få praktisk betydelse främst i fråga om politisk flykting, som inte har hemvist någonstans men som uppehåller sig här i landet. om äktenskapsmål gäller fullt ut för partnerskaps- mål. En särskild bestämmelse ansågs dock motiverad, nämligen att partnerskapsmål alltid skall få tas upp av svensk domstol om regi- strering har skett i (2 kap. 4 § partnerskapslagen). Genom denna regel undvek man den olyckliga situationen att ett i registrerat partnerskap inte skulle kunna upplösas här (eller någon annanstans) på grund av att partnerna senare förlorat sådan anknyt- 86TP PT Äktenskapsmål enligt 3 kap. 1 § IÄL omfattar såväl äktenskapsskillnadsmål som tvister om äktenskapets giltighet medan II-förordningen endast omfattar mål om äktenskaps- skillnad. 87TP PT Prop. 1973:158 s. 105. ning till som ger svensk domsrätt. Samma hänsynstagande är aktuellt när äktenskap för par med samma kön införs i svensk rätt. En generell regel i IÄL enligt vilken alla äktenskap som ingåtts i alltid skall kunna upplösas i skulle emellertid komma i direkt konflikt med II-förordningen genom att den skulle innebära en allmän och ensidig utvidgning av den svenska doms- rätten. Den skulle då inte kunna tillämpas här i förhållande till andra EU-stater. En sådan bestämmelse skulle däremot inte strida mot II-förordningen om den begränsas till att gälla makar som har samma kön, förutsatt då att sådana par inte omfattas av förordningen. En nackdel är emellertid att detta innebär en särlag- stiftning för homosexuella relationer. Å andra sidan kan det hävdas att om tillåter att par med samma kön ingår äktenskap så bör vi också garantera att äktenskapen kan lösas upp. En ny behörig- hetsregel när det gäller äktenskapsmål mellan makar med samma kön bör dock om möjligt undvikas. Enligt min mening kan en lösning istället vara att bestämmelsen i 3 kap. 2 § sjätte punkten IÄL får tillämpas i de förmodligen rätt få och ömmande fallen där ett par inte kan få sitt äktenskap upplöst någon annanstans. Det är dock tvivelaktigt om bestämmelsen, med den nuvarande formuleringen, ger ett tillräckligt skydd när två per- soner med samma kön har ingått äktenskap i och de inte kan få det upplöst i något annat land. I de fall då ingen av makarna är svensk medborgare bör äktenskapsmålet kunna prövas här i landet om käranden inte kan få sin talan prövad i den stat där hon eller han är medborgare eller har hemvist. För att markera att bestämmelsen endast skall tillämpas i undantagsfall bör det i för- fattningstexten anges att det krävs särskilda skäl. Formellt sett kan också den nu förordade lösningen anses in- kräkta på II-förordningens tillämpningsområde i vart fall såvitt den omfattar makar med olika kön. Att en lagbestämmelse inte kan tillämpas fullt ut på grund av EG-rättens företräde framför nationella regler är givetvis en omständighet som talar mot att en sådan bestämmelse införs. Enligt sin ordalydelse strider dock redan den nuvarande regeln i 3 kap. 2 § sjätte punkten IÄL mot II- förordningen. Med mitt förslag blir skillnaden mot dagsläget att paragrafen även kan tillämpas när båda makarna är utländska med- borgare och käranden inte kan få sin talan prövad i hemviststaten. Så länge som det inte blivit klarlagt att förordningen även omfattar äktenskap som ingåtts mellan två kvinnor eller mellan två män anser jag att vi inte bör tveka att ta detta steg om vi därmed för- hindrar att det uppstår problem för makar med samma kön. Lik- som dagens regel kommer den nya bestämmelsen naturligtvis bara att kunna tillämpas i situationer då II-förordningen inte är tillämplig.TPF88FPT Skulle det bli fastslaget genom avgörande av att förordningen är tillämplig även på äktenskap där makarna har samma kön blir situationen den att bestämmelsen inkräktar på II-förordningens anspråk på tillämplighet, vilket i så fall får till följd att bestämmelsen inte skall tillämpas. Jag förordar att 3 kap. 2 § sjätte punkten IÄL ändras i enlighet med det sagda. Vidare bör bestämmelsen ändras så att frågan om svensk domsrätt inte skall prövas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer utan direkt av domstol. Talan om äktenskapsskillnad prövas enligt svensk lag, men äkten- skapsskillnad kan vägras under vissa förutsättningar med hänsyn till innehållet i utländsk lag (jfr 3 kap. 4 § IÄL). Om t.ex. båda makar- na är utländska medborgare och ingen av dem har hemvist här i riket får domstol mot makes bestridande inte döma till äktenskapsskillnad om grund för äktenskapets upplösning inte föreligger enligt någondera makes nationella lag. Lagvals- bestämmelsen torde inte vålla några problem vid upplösning av äktenskap som ingåtts mellan ett par med samma kön. I linje med vad som sagts tidigare (jfr avsnitt 7.14.3) bör de bestämmelser som gäller för äktenskap mellan en kvinna och en man beaktas även om den utländska rättsordningen inte godtar äktenskap där makarna har samma kön. Inte heller torde erkännande av utländska äktenskapsskillnader vålla några särskilda problem. Enligt huvudregeln i 3 kap. 7 § första stycket IÄL skall beslut om äktenskapsskillnad, som meddelats i främmande stat, gälla här i riket om det med hänsyn till makes medborgarskap eller hemvist eller annan anknytning förelåg skälig anledning att talan prövades i den främmande staten. 88TP PT Jfr 7 kap. 6 § IÄL. Förslag: Bestämmelser i lag eller annan författning med anknyt- ning till äktenskap och makar skall i tillämpliga delar gälla en i ett annat land författningsreglerad samlevnadsform och parterna i förhållandet om samlevnadsformen har i huvudsak samma rättsverkningar som ett äktenskap i det landet. I fråga om erkännande i av utländska registrerade partner- skap gäller samma bestämmelser som för erkännande av utländska äktenskap. Av 1 kap. 7 § IÄL framgår att äktenskap som har ingåtts utomlands enligt främmande lag anses giltigt till formen (inkl. vigselförrättarens behörighet) om det är giltigt i den stat där det ingicks. Har äktenskap ingåtts inför diplomatisk eller konsulär tjänsteman eller annan, som av främmande stat förordnats att för- rätta vigsel i annan främmande stat, anses äktenskapet också giltigt till formen om det är giltigt i den stat som meddelat förordnandet. Även i annat fall skall äktenskap som ingåtts utom riket anses giltigt till formen, om det är giltigt i den eller de stater där kvinnan och mannen var medborgare eller hade hemvist. Regleringen tar i första hand sikte på formkraven. I fråga om de materiella förut- sättningarna för att ett äktenskap som ingåtts enligt utländsk lag skall erkännas i infördes en särskild bestämmelse år 2004.TPF89FPT Enligt 1 kap. 8 a § IÄL erkänns inte ett sådant äktenskap om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits hinder mot det enligt svensk lag och minst en av parterna var svensk med- borgare eller hade hemvist i eller om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång. Undantag görs dock om det finns särskilda skäl att erkänna äktenskapet. Det följer av 1 kap. 9 § tredje stycket partnerskapslagen att motsvarande reglering gäller för registrerade partnerskap. Lagreformen avsåg primärt att hindra barnäktenskap och tvångsäktenskap, men den aktuella regeln har genom senare händelser kommit även att omfatta sådana fall där äktenskap mellan två personer med samma kön ingåtts utomlands och där avsakna- den av svenska regler om sådana äktenskap kan anses utgöra ett äktenskapshinder. På grund av reglerna i 2 kap 3 § partnerskapslagen är vidare be- stämmelserna i 3 kap. 2 § IÄL tillämpliga när det gäller behörighet för svensk domstol att ta upp mål om upplösning av ett utländskt 89TP PT Jfr prop. 2003/04:48, bet. 2003/04:LU19, rskr. 2003/04:180. partnerskap och mål där saken gäller huruvida ett utländskt part- nerskap består eller inte består. Här kan också nämnas bestämmel- sen i 3 kap. 1 § andra stycket partnerskapslagen om att bestäm- melser i lag eller annan författning med anknytning till äktenskap och makar med vissa undantag skall tillämpas på motsvarande sätt på partnerskap och registrerad partner. Jag har i det föregående föreslagit att partnerskapslagen skall upphävas som par med samma kön får möjlighet att gifta sig. Därmed kommer rättsinstitutet registrerat partnerskap att ut- mönstras ur svensk rätt. Några uttryckliga regler om hur vi i fram- tiden skall ställa oss till sådana samlevnadsformer i andra länder som liknar det registrerade partnerskapet kommer då att saknas. Att vi inte längre har regler om registrerade partnerskap bör dock inte leda till att utländska samlevnadsformer inte erkänns i om de har rättsverkningar som är jämförbara med äktenskap i det aktuella landet. Inte heller bör det bli omöjligt för parterna i förhållandet som bosatt sig i sedan förhållandet inletts att få det upplöst i . Författningsreglerade samlevnads- former som har i huvudsak samma rättsverkningar som ett äkten- skap och som motsvarar det svenska partnerskapet finns , såvitt jag kunnat utröna, i de övriga nordiska länderna samt i , , , och . Enligt min bedömning är det inte uteslutet att vissa av de redovisade bestämmelserna i i praktiken kan tillämpas på ut- ländska samlevnadsformer som i huvudsak har samma rättsverk- ningar som ett äktenskap även utan uttryckligt stöd i IÄL, antingen genom analog eller genom extensiv tolkning. Jag anser dock att det är tvivelaktigt huruvida exempelvis ett bestående samlevnadsför- hållande som registrerats utomlands i rättstillämpningen kan anses utgöra ett hinder för den ena parten att ingå ett äktenskap i om inte det finns stöd i lag. När äktenskap skall ingås inför svensk myndighet skall det i första hand prövas om det finns hinder mot äktenskapet enligt svensk lag. Upphävs partnerskapslagen kommer ju svensk rätt att sakna regler om motsvarigheter till partnerskap som äktenskapshinder. Endast om de som vill gifta sig här saknar anknytning till skall också eventuella äktenskapshinder enligt lagstiftningen i deras medborgarskaps- eller hemviststat be- aktas. Vidare är det möjligt men lång ifrån säkert att svenska dom- stolar kommer att anse sig behöriga att ta upp mål som rör upplös- ning av utländska samlevnadsförhållanden. Särskilda problem kan vidare uppkomma när det gäller erkännande och verkställighet av utländska avgöranden om upplösning av förhållandena, underhålls- skyldighet, förmögenhetsrättsliga verkningar och arvsfrågor. Huvud- regeln på det internationellt privat- och processrättsliga området är att erkännande och verkställighet av utländska avgöranden som inte gäller statusfrågor kräver uttryckligt lagstöd. Om vi nu avskaffar partnerskapet som ett rättsinstitut anser jag det viktigt att det inte leder till problem och rättsförluster för par som har en i ett annat land författningsreglerad samlevnadsform. Som tidigare redovisats finns i 3 kap. 1 § andra stycket partner- skapslagen en bestämmelse om att regler i lag eller annan författ- ning med anknytning till äktenskap och makar skall ha motsvaran- de tillämpning på registrerade partnerskap och parterna i förhållan- det. Upphävs partnerskapslagen anser jag att en liknande bestäm- melse fortfarande bör gälla så att utländska samlevnadsformer skall kunna ges samma rättsverkningar här i landet som ett äktenskap i de fall svensk rätt skall tillämpas på förhållandet. Att uttryckligen hänvisa till utländska partnerskap synes mindre lämpligt om partnerskapet i nu utmönstras. Inte heller synes uttrycket äktenskapsliknande samlevnad vara adekvat. Det var ett uttryck som tidigare användes för att beteckna samboförhållanden. En ny regel bör i stället avse i ett annat land författningsreglerade samlevnadsformer. Det finns härvid ingen anledning att göra undan- tag för sådana samlevnadsformer som enligt lagstiftningen i vissa länder gäller också förhållanden mellan personer med olika kön. Bestämmelsen bör däremot bara gälla samlevnadsformer som i lik- het med det svenska partnerskapet har i huvudsak samma rättsverk- ningar som ett äktenskap. Därigenom utesluts t.ex. sådana samlev- nadsformer som endast har begränsade familjerättsliga verkningar. Vid tvister om t.ex. ett samlevnadsförhållande som inletts i ett annat land verkligen har rättsverkningar som motsvarar ett äkten- skap i det landet får det utredas vad som gäller enligt den aktuella rättsordningen. Om rätten inte har kännedom om sådan utländsk rätt som skall tillämpas kan den enligt 35 kap. 2 § andra stycket uppmana en part att lägga fram bevisning i frågan. Vem som bär utredningsansvaret rörande innehållet i den tillämp- liga utländska lagen regleras dock inte i nämnda lagrum utan den frågan har lämnats öppen. I doktrinen har det funnits starkt stöd för ståndpunkten att domstolen självmant (ex officio) skall utreda den främmande lagens innehåll, genom olika tillgängliga kanaler. I indispositiva mål anses detta vara en självklarhet. En konsekvens av bestämmelsen blir att bestående samlevnads- former som ingåtts utomlands fortfarande kommer att vara ett hin- der för någon av parterna i förhållandet att ingå äktenskap i innan förhållandet upplösts. En annan konsekvens blir att svenska domstolar får behörighet att ta upp mål om upplösning av ett ut- ländskt samlevnadsförhållande. Det kommer vidare att finnas lag- stöd för bl.a. erkännande här i landet av olika familjerättsliga av- göranden som rör ett sådant förhållande när erkännandereglerna i IÄL inte är tillämpliga. Den reservationen bör dock göras att det sagda endast avser tillämpliga delar av andra lagar och författningar. En tolkning av konventionsgrundad lagstiftning kan nämligen leda till att författningen inte kan avse samlevnad mellan t.ex. personer med samma kön och det bör ges utrymme för en konventions- vänlig tolkning. Något särskilt undantag beträffande NÄF för nordiska och andra utländska samlevnadsformer efter mönster av partnerskaps- lagen torde inte vara nödvändigt. Jag har tidigare föreslagit att det i NÄF skall införas en bestämmelse om att förordningen inte gäller för äktenskap mellan två kvinnor eller mellan två män. Till följd av en ny regel IÄL om rättsverkningarna av utomlands författnings- reglerade samlevnadsförhållanden kommer undantaget i NÄF även att gälla sådana förhållanden mellan två kvinnor eller mellan två män. Frågan är då om det behövs något särskilt undantag i NÄF för så- dana samlevnadsformer som i vissa utomnordiska länder gäller för en kvinna och en man. Redan vid en tolkning av NÄF och den underliggande konventionen torde det dock stå klart att den reg- leringen endast avser äktenskap mellan en kvinna och en man som är nordiska medborgare och har hemvist i ett annat nordiskt land. En tolkning av NÄF kan därför inte leda till att NÄF anses tillämplig. Någon särskild regel i den saken behövs därför inte. Inte heller torde några andra undantag efter mönster i partner- skapslagen vara nödvändiga. Som tidigare redovisats (se avsnitt 7.2) har dessa undantag bortsett då från bestämmelsen i 1 kap. 1 § för- äldrabalken om faderskap till barn som föds inom ett äktenskap med tiden blivit inaktuella och när det gäller faderskapsregleringen har jag föreslagit att den regeln ändras så att den endast skall avse barn i äktenskap mellan en kvinna och en man. Jag förordar sålunda att det i IÄL införs en generell regel om att bestämmelser i lag eller annan författning med anknytning till äkten- skap och makar i tillämpliga delar skall gälla en i ett annat land för- fattningsreglerad samlevnadsform och parterna i förhållandet om samlevnadsformen har i huvudsak samma rättsverkningar som ett äktenskap i det landet. I folkbokföringshänseende bör den föreslagna ordningen inte behöva medföra några problem. I stället för att parterna antecknas som registrerade partners får en anteckning ske om att deras samlevnadsform ingåtts enligt utländsk rätt med angivande av det aktuella landet. 7.18Hur kommer svenska äktenskap för par med samma kön att behandlas utomlands? Bedömning: Äktenskap mellan makar med samma kön som ingåtts enligt svensk lag kommer sannolikt att få rättsverkningar i vissa länder men inte i andra. Om äktenskap för par med samma kön införs i svensk rätt måste vi räkna med att många länder inte kommer att erkänna dessa äkten- skap. Man kan därför inte bortse från att det kan uppkomma praktiska och rättsliga problem för par med samma kön som ingått äktenskap i när det finns utlandsanknytning eller när en sådan anknytning senare uppstår. Detta gäller t.ex. om makarnas hemland inte erkänner äktenskapet fullt ut eller om paret efter äktenskapets ingående flyttar till ett land som över huvud taget inte erkänner sådana äktenskap. Jag har i det föregående (avsnitt 7.2) konstaterat att det inte går att förutse i vilken utsträckning ett äktenskap som ingåtts mellan två personer med samma kön i enlighet med svensk lag kommer att få rättsverkningar i andra länder. Det får antas att de länder som genomfört en motsvarande lagstiftning kommer att respektera ett äktenskap ingånget i . Länder med en lagstiftning som mot- svarar våra regler om registrerade partnerskap kan komma att er- känna äktenskapet som ett rättsinstitut och då tillämpa sina natio- nella regler om rättsverkningarna av en partnerskapsliknande sam- levnadsform. Andra länder kan ta avstånd från äktenskap där makarna har samma kön i större eller mindre utsträckning. Den mest extrema varianten kan vara att man i vissa länder helt tar av- stånd från sådana äktenskap och behandlar makarna som ogifta. En annan variant kan vara att man beaktar äktenskapet som ett hinder för ett nytt giftermål men vägrar att medverka till att rättsverk- ningarna av äktenskapet kan realiseras eller att man vägrar att ställa landets domstolar till förfogande för upplösning av äktenskapet. Den svenska lagstiftningen kommer alltså att gälla fullt ut endast i , vilket parterna bör informeras om. Det torde i många fall inte vara möjligt att få ett vägledande besked från ett annat land om hur makar med samma kön som flyttar dit eller har egendom där kommer att behandlas i olika avseenden. I viss mån bör de dock kunna minska eventuella olägenheter av att äktenskap för par med samma kön kan komma att negligeras utomlands genom t.ex. avtal, testamente och andra rättshandlingar. Omfattningen av de problem som makar med samma kön kan drabbas av i form av rättsförluster eller andra olägenheter bör enligt min mening inte heller över- drivas.