sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Det finns emellertid ingen uttömmande beskrivning av vilka uppgifterna är, vare sig i lag eller i förarbeten. Av förarbetena, FT 1979-80 tillæg A, framgår att domstolen kan fastställa advokatens befogenheter under förhandling genom allmän processledning. Liksom i har lagstiftaren i förarbetena särskilt anmärkt att bistandsadvokaten inte får agera som en extra åklagare. Av det följer att advokaten inte ska föra talan i ansvars- och skuldfrågan (sp 466–471). Samma förarbeten beskriver att bistandsadvokatens uppgifter är av såväl juridisk som allmän karaktär, liksom att de uppgifter som är av allmän karaktär är av väsentlig betydelse för målsäganden. De har emellertid inte ansetts kräva en närmare reglering. Lagtexten räknar däremot upp några av de uppgifter som är av juridisk karaktär, t ex att advokaten har rätt att delta vid förhör hos polisen och i rätten. Under förundersökningsstadiet har advokaten samma uppgifter som det svenska målsägandebiträdet, d v s att ge målsäganden personligt stöd och att hålla målsäganden underättad om Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna utredningens förlopp och förbereda målsäganden på vad som ska ske i rätten. Därutöver är det bistandsadvokatens uppgift att ge rådgivning om möjligheter till hjälp för målsäganden av psykologisk eller social karaktär. Förarbetena understryker att bistandsadvokatens betydelse är lika stor under förundersökning som under huvudförhandling. Bistandsadvokatens uppgifter under förhandlingen ska avgöras efter vad som kan anses lämpligt i det enskilda fallet. Vissa anvisningar har getts, bl a om bistandsadvokatens möjligheter att på olika sätt skydda målsägandens identitet och att förbereda ett eventuellt ersättningsyrkande. En viktig uppgift för bistandsadvokaten är att på olika sätt försäkra sig om att målsägandens identitet är skyddad, t ex genom att begära stängda dörrar och genom att begära att den tilltalade ska lämna rättssalen under målsägandens vittnesmål. Bistands- advokaten kan begära namn- eller referatförbud enligt § 31 retsplejeloven, vilket innebär att målsägandens namn, adress och yrke inte ska offentliggöras om det kan leda till att målsäganden utsätts för kränkning. Bistandsadvokaten kan framställa begäran om ett s k § 841-möte, d v s ett särskilt möte angående referat- förbud. Efter retsplejelovens § 841 kan rätten efter anmodan från åklagarmyndigheten, försvararen eller ett vittne före förhandlingen besluta om stängda dörrar, referatförbud, namnförbud att den tilltalade ska lämna rättssalen när ett vittne hörs, eller att ett vittnes adress namn, eller yrke inte ska uppges för den tilltalade. Advokatens rätt till närvaro under huvudförhandling inskränker sig till förhör med målsäganden. I övrigt ska bistandsadvokatens närvaro bestämmas i det enskilda fallet. En bistandsadvokat kan enligt § 741 c stycke 1 retsplejeloven kräva att bli informerad om tidpunkten för förhör och förhandling. Om möjligt ska tidpunkten för s k rättsmöten också bestämmas i samråd med bistandsadvokaten. Vidare har bistandsadvokaten enligt § 741 c stycke 2 rätt att få tillgång till polisanmälan och sådana dokument som rör målsägandens medicinska tillstånd. Redan när den svenska lagen om målsägandebiträde kom till visade erfarenheterna i att advokaterna önskade mer preciserade regler om sina befogenheter. Två danska utredningar har haft uppdrag att överväga om bistandsadvokaten borde få utvidgade möjligheter att agera i ansvars- och påföljdsfrågan, men utredningarna har inte ansett att det har funnits tillräckligt starka skäl för det. Bistandsadvokatens ställning och rätt att närvara vid förhör och att föra talan i skuldfrågan behandlades i betänkandet Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna om våldtäktsoffer, Betænkning om den forurettedes i voldtækts- och voldssager . Det övervägdes om bistandsadvokaten borde få möjlighet att delta vid förhör med den misstänkte och med vittnen. Utredningens majoritet motsatte sig ett sådant förslag eftersom den menade att bistandsadvokaten inte lydde under någon objektivitetsplikt och att advokatens närvaro skulle kunna äventyra den tilltalades rättsäkerhet. Det ansågs inte att hänsyn till målsäganden rättfärdigade en sådan begränsning av den misstänktes rättsäkerhet. Istället menade utredningen att frågor som uppkom under förhör med misstänkt och vittnen kunde förmedlas till bistandsadvokaten genom åklagaren. Några ändringar i bistandsadvokatens ställning kom således inte till stånd genom lagändringarna 1988 (ss. 54–59). Strafferetsplejeutvalget övervägde i betänkandet 1458/2005 om det borde införas ett särskilt krav på utbildning för bistands- advokater, men det ledde fram till att utredningen inte föreslog något sådant krav för bistandsadvokater (ss. 53–54). Enligt en artikel med rubriken på beskikkelse af bistandsadvokat utvides til at omfatte voldsofre m fl? av har det funnits synpunkter på det rådande systemet som gått ut på att inte alla advokater är medvetna om karaktären på uppdraget som bistandsadvokat (s. 2). Att döma av remissvaren på betänkandet nr 1458/2005 önskade emellertid de flesta av dem som besvarade utredningens enkät inte några utvidgningar av advokatens befogenheter (s. 48). Bistandsadvokaten ersätts av offentliga medel. Någon ersättning för arbete som utförs efter det att dom har fallit utgår inte. I avhandlingen in 22 criminal systems, som behandlar implementeringen av rekommendation om brottsoffrets ställning i det straffprocessuella förfarandet, hävdas det att många bistandsadvokater begränsar sitt arbete till ersättningskravet därför att de vägras ersättning för inställelse i rätten för att stödja offret (s. 220). 15.1.6Annat stöd för brottsoffer Målsägande med ersättningskrav i rättsprocessen har vid alla slags brott en möjlighet att få bistånd av en advokat. Förutsättningarna för att den här typen av hjälp ska ges är att sökanden uppfyller förutsättningarna för en fri process och att ett förordnande av advokat kan anses lämpligt med hänsyn till ersättningskravets art Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Den sökande ska själv, utan att behöva lida väsentlig nöd kunna betala omkostnader som är förbundna med ärendet. Rätten kan således enligt retsplejelovens § 995 a, stk. 1, förordna en advokat för målsäganden när det anses nödvändigt och målsäganden uppfyller kraven i § 330, stk. 1, nr. 2 om fri process. En advokat som förordnats enligt den här bestämmelsen är inte skyldig att bistå målsäganden med annat än ersättningskravet. I kan offer för grova brott få hjälp under utredningen av en kontaktperson om ärendet är sådant att det kan anses vara av betydelse för personen i fråga att en kontaktperson utses. Formuleringen anses innebära att kontaktpersoner kan utses för offer som utsatts för sexualbrott, vålds- och hotbrott samt narkotikabrott. Som kontaktperson utses en person från polis- eller åklagarväsendet. Kontaktpersonens roll är att förmedla information om beslut som fattas under utredningen, att fungera som en sorts kontaktlänk och att undvika att missförstånd mellan målsäganden och åklagarmyndigheten uppstår i utredningen. Bestämmelserna om kontaktperson finns i Rigsadvokatens Meddelelse nr 2 /2001 om vejledning til ofre for forbrydelser och udpegning af en kontaktperson for (ss. 8–10). finns också s k Offerrådgivning som bedrivs på frivillig basis och vars syfte är att ge brottsoffer känslomässigt stöd och att hjälpa dem att gå vidare i livet efter brottet. Personer från offerrådgivningen bistår brottsoffret som stöd i rätten men utan att ha några juridiska befogenheter. Offerrådgivningen är inte begränsad till offer för någon särksild typ av brottslighet. Polisen ska informera om offerrådgivningens existens och hjälpa brottsoffer med att skapa kontakt mellan dem och offerrådgivningen. Målsäganden kan också ha med sig en s k bisidder i rätten, d v s en anhörig eller en god vän som ger målsäganden ett personligt stöd. publicerades rapporten og verdighet, om offrets rättsliga ställning i de nordiska länderna, som skrivits av på initiativ av det norska . Mot bakgrund av innehållet i rapporten gav det danska det s k Strafferetsplejeudvalget uppgiften att göra en genomgång av offrets processuella ställning i brottmål och överväga behov av ändringar, särskilt med avsikt på Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna offrets möjligheter att följa rättsprocessen. Strafferetsplejeudvalget har i en rad betänkanden behandlat rätts- processens tidiga skede. fick Straffrettsplejeudvalget också mandat att behandla våldtäktsoffers rättsliga ställning före och efter ett brottmål. Eftersom man önskade ett snabbt ställningstagande i den frågan startade Strafferettsplejeudvalget med den senare uppgiften. Uppdraget grundade sig på ett beslut i , Folketingsbeslutning om forbedring af voldtægtsofres retsstilling for og under retssagen, som uppmanade att ta upp frågan om målsägandens möjligheter att få tillgång till en bistandsadvokat i våldtäktsärenden och andra grova sexualbrott. menade bl a i sitt beslut att offer för våldtäkt skulle få en obetingad och oundgänglig rätt till bistandsadvokat utan begäran från offret. Målsäganden skulle ges möjlighet att rådgöra med bistandsadvokat före polisförhöret och advokaten skulle vara närvarande under polisförhöret. En av målsättningarna med utredningen var således att bistandsadvokaten skulle kunna medverka tidigare i rättsprocessen. Bakgrunden till förslag var att många sexual- brottsoffer stod utan den hjälp från bistandsadvokat som de egentligen skulle behöva. I beslutet hänvisade till en undersökning där det framkommit att bara hälften av de kvinnor som erbjudits bistandsadvokat begärde att en sådan advokat skulle förordnas för dem. framhöll att detta inte uttryckte något om kvinnornas egentliga önskemål, då motiven för att kvinnorna inte ville ha en bistandsadvokat inte hade redovisats i rapporten. hänvisade också till att en person som befinner sig i kris inte alltid kan överblicka vad ett erbjudande om hjälp från advokat egentligen innebär (Betænkning nr 1458/2005 s. 54). presenterade Strafferetsplejeudvalget Betænkning om forbedring af voldtægtsofres retsstilling, betænkning nr. 1458/2005. Utredningens förslag behandlades i Lov om ændring av retsplejeloven, Forbedring af voldtægtsofres retstilling m. v. og beskikkelse af bistandsadvokat for pårørende til afdøde i straffesager mod politipersonale och i lovforslag nr L 160. Förslaget godtogs av med några mindre ändringar och trädde i kraft . Med hjälp av en enkät ställde Strafferetsplejeudvalget frågor till myndigheter och organisationer angående tillämpningen av lagstiftningen. De 38 svar som redovisas i betænkning nr 1458, Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna visar att aktörerna i rättsväsendet i stort sett var nöjda med tillämpningen medan institutioner utanför rättsväsendet, d v s Joansystrerne och våldtäktscenter, hade synpunkter på informationen om och förordnande av bistandsadvokat (s. 47). Av svaren på Strafferetsplejeudvalgets frågeformulär framgick det att informationsskyldigheten generellt ansågs fungera väl. Utredningen fick emellertid synpunkter om att många målsägande egentligen inte förstod vad det innebar att en bistandsadvokat förordnades (s. 47). Strafferetsplejeutvalget betonade att måls- ägande så snabbt som möjligt måste få information om ordningen med bistandsadvokat och övervägde att införa en bestämmelse med innebörden att målsägande skulle få en skriftlig vägledning i samband med polisanmälan. Utredningen stannade emellertid för en administrativ lösning i det hänseendet (s. 82). Den mest betydande reformen som föreslogs i betänkandet är att bistandsadvokat ska förordnas vid vissa brott om inte målsägande direkt undanber sig det. Målsäganden får med den nya lagen också möjlighet till ett samtal med en bistandsadvokat redan före det första förhöret, såvida inte hon eller han direkt avböjer det. De brott som omfattas av de nya reglerna är grova sexualbrott d v s samma brott där det tidigare fanns ett krav på bistandsadvokat enligt retsplejelovens § 741 a, stk.1. Det är också samma brott vid vilka retsplejelovens bestämmelser om förhandling inför stängda dörrar gäller. Utredningen menade inledningsvis att målsägande i och för sig inte borde påtvingas någon bistandsadvokat men att det i ärenden gällande våldtäkt fanns anledning att säkerställa att en bistands- advokat verkligen förordnades. Utredningens egna undersökningar visade att de allra flesta målsägande i våldtäktsärenden, som hade informerats om reglerna om bistandsadvokat önskade biträdas av en bistandsadvokat. I de flesta sådana mål medverkade också en bistandsadvokat. Problemet med förordnande gällde således sådana ärenden som inte gick till domstol och att när förordnande kom till stånd var det ofta var först efter det att förhör med målsäganden ägt rum. Personer som utsatts för den här typen av brott borde inte enligt utredningens mening gå miste om möjligheten att företrädas av bistandsadvokat på grund av osäkerhet eller missförstånd. Därför borde enligt Strafferetsplejeudvalget utgångspunkten vara att bistandsadvokat ska förordnas i våldtäkts- och våldtäkts- liknande ärenden och att förordnande i de fallen skulle vara obligatoriska. Mot bakgrund av det föreslog utredningen en ny bestämmelse med innebörden att bistandsadvokat skulle förordnas Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna i våldtäktsärenden om inte målsägande uttryckligen undanbett sig det. Bestämmelsen gäller bl a våldtäkt, incest, sexuellt tvång och annat könsligt umgänge (ss. 57–59). En av Strafferettsplejeudvalget uppgifter var att överväga om målsägande skulle ges möjlighet att få juridiskt bistånd av bistandsadvokat innan en polisanmälan gjorts. Utredningen föreslog emellertid inte en sådan lagändring eftersom utredningen inte ansåg att det var advokatens uppgift att ta ställning till vilket brott som skett. Inte heller fann Straffrettsplejeudvalget det realistiskt att som en generell regel föreslå att bistandsadvokaten skulle medverka innan en polisanmälan gjorts. Däremot föreslog Straffrettsplejeudvalget att målsäganden skulle ges möjlighet till ett samtal med bistandsadvokat om inte målsäganden uttryckte att hon eller han inte önskade det. Bestämmelsen som infördes i § 741 a stk 2 2 pkt fick således samma utformning som den som gäller förordnande av bistandsadvokat i våldtäktsmål. Straffretts- plejeudvalget menade emellertid att ställningstaganden som inte kunde uppskjutas och nödvändiga åtgärder i förundersökningen måste kunna tas utan bistandsadvokatens närvaro. Sådana fall i vilka polisanmälan gjordes efter brottet skulle inte enligt utredningen, orsaka problem men om en anmälan däremot gjorts efter en våldtäkt måste förhör kunna hållas . I de fallen skulle förhör inte kunna skjutas upp med motiveringen att bistandsadvokat inte kunde närvara. Vissa överväganden gjordes om huruvida den inledande kontakten mellan bistandsadvokaten och målsäganden borde ske per telefon. Utredningen menade att ett personligt sammanträffande emellertid var att föredra men att en telefonkontakt kunde erbjudas målsägande som önskade det (ss. 59–62). I syfte att underlätta för målsäganden föreslog Straffretts- plejeudvalget också att frågor som rör den tilltalades frånvaro vid huvudförhandling, skulle avgöras före en huvudförhandling. Därför ansåg Straffrettsplejeudvalget att åklagaren, senast i samband med att bevisförteckning levereras till rätten, ska underrätta försvararen och rätten om önskemål att den tilltalade ska lämna rättssalen (ss. 73–78). Straffrettsplejeudvalget hade uppgiften att ta ställning till bistandsadvokatens processuella ställning och till bistands- advokatens möjlighet att hålla inledande förhör med målsäganden och det skulle eventuellt föreslå att bistandsadvokaten skulle få komma med ny bevisföring. Inledningsvis slog utredningen fast principen att åklagaren för talan i brottmål. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna utredningen att frågan reste principiella spörsmål eftersom bistandsadvokaten, om denne skulle hålla förhör med målsäganden skulle bli indragen på ett område som hörde till åklagar- myndigheten. Med motiveringen att bistandsadvokaten inte fick agera som en extra åklagare fann utredningen att bistandsadvokaten inte borde föra talan i skuldfrågor eller föra fram ny bevisning (ss. 69–72). Som en allmän kommentar till sina överväganden skriver Strafferettsplejeudvalget i Betænkning nr 1458 att välgrundade strävanden att tillförsäkra målsäganden en bättre rättslig ställning inte får kompromettera grundläggande principer i straffprocessen (s. 64). Förutom ett önskemål om bättre aktinsikt tydde inte utredningens enkätsvar på att det fanns några särskilda önskemål om en utvidgning av advokatens rättigheter eller befogenheter. Utredningen föreslog också att bistandsadvokatens tillgång till dokument under förundersökningen skulle utvidgas liksom att bistandsadvokaten skulle ha rätt att protestera mot bevisföring i strid med retsplejeloven rörande målsägandens tidigare sexuella uppträdande (ss. 67 och s. 78). I remissbehandlingen av betän- kandet 1458/2005 framhöll att bistandsadvokaten borde få ett obetingat krav på aktinsikt eftersom advokaterna var vana att hantera sådana situationer där de anmodades att inte vidarebefordra upplysningar till klienten (s. 48). Strafferetsplejeutvalget övervägde i betänkandet 1458/2005 om det borde införas ett särskilt krav på utbildning för bistandsadvokater, särskilt med avseende på de psykologiska uppgifter som uppdraget omfattar. Övervägandena ledde emellertid fram till att utredningen inte föreslog något sådant krav för bistandsadvokater, först och främst med tanke på att det skulle medföra praktiska problem. I andra hand anförde Strafferetsplejeudvalget att många advokater som arbetar som bistandsadvokater, i synnerhet de som är beneficierade, redan har erfarenhet av att hjälpa människor som befinner sig i pressande situationer. Utredningen menade också att det inte är en uppgift för advokater att ombesörja psykologiskt bistånd utan bara att se till att målsäganden får sådant stöd (ss. 53–54). Lagförslaget antogs av och trädde i kraft genom Lov nr 558 af om ændring af retsplejloven Forbedring af voldtægtsofres retsstilling m. v. og beskikkelse af bistandsadvokat for pårørende til afdøde i straffesager mod politipersonale. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Begreppet målsäganden har inte definierats i lagstiftningen men enligt avhandlingen tvekamp og inkvisisjon har definitionen av målsäganden eller fornærmet i norsk lagstiftning utvecklats i Högsta Domstolens praxis och i juridisk teori, där man utgått från att den som har ett rättskrav och att den som har lidit skada anses som målsägande. Framförallt har intresseteorin, d v s teorin om vem som är skyddsobjektet för ett straffbud, varit central vid bestämmandet om vem som är målsäganden (ss. 193– 196). Målsäganden har en rättslig ställning i som enligt rapporten og verdighet, är någonstans mitt emellan den ställning som målsäganden har i den svenska och den danska rättsprocessen. Som huvudregel har målsäganden i inte partsställning (ss. 61–62) Målsäganden har vittnesplikt och vittnar i domstol under ed. Även om rätten till bistandsadvokat är oberoende av målsägandens ställning som part är det viktigt att klargöra huruvida målsäganden är part eller inte eftersom bistandsadvokatens behörighet är knuten till målsägandens rättigheter. Bestämmelser om målsäganden liksom om bistandsadvokat finns i straffprocesslagen, lov av 22.05.1981 nr 25 om rettergangmåten i straffesaker. Målsäganden kan få ställning som part genom att föra enskild talan och genom att biträda talan. Målsäganden som för talan om ersättning har rätt att delta vid huvudförhandlingen, att föra bevis och hålla slutplädering samt att bli informerad om att förundersökningen nedlagts eller att åtal väckts. När målsäganden för talan om ersättning är partsrättigheterna begränsade till sådana frågor som gäller ersättningskravet. Det anges i Kontradiktion och verdighet att det inte har ansetts ha större betydelse i praktiken eftersom många frågor i skuldfrågan får betydelse för ersättningskravet (s. 65). Det har rått delade meningar om målsägandens rättsliga ställning i och frågan har varit aktuell i lagstiftningssammanhang ett flertal gånger under . Ett sätt att stärka målsägandens ställning var reglerna om bistandsadvokat som infördes . Det s k Offerutvalget som tillsattes 1988 fick mandat att stärka målsägandens processuella ställning. Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna föreslog i sitt betänkande Sterkere vern og økt støtte for kriminalitetsofre (NOU 1992:16), att målsäganden skulle ges insyn i förundersökningen. Offerutvalget ville utveckla brottsoffrets rätt till information om rättsprocessen och föreslog att målsäganden skulle få avge en s k offererklæring. Utredningen föreslog att skulle utarbeta skriftlig information till brottsoffer. Dessutom ville utredningen utvidga möjligheterna att låta målsäganden avge vittnesmål utan att den tilltalade var närvarande. Några av Offerutvalgets förslag gällde också förändringar i lagstiftningen om bistandsadvokat (ss. 34–35 och ss. 36–38). Ett skäl till att frågan om målsägandens rättsliga ställning blivit aktuell i är EU:s rambeslut om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden. som disputerade på en avhandling om målsägandens ställning i rättsprocessen, Mellom tvekamp og inkvisisjon, fick av det norska uppdraget att skriva en översikt av rättsläget gällande målsägandens ställning i de nordiska länderna. Rapporten med , som publicerades kom att utgöra underlag för utredningar i både och . Robberstad anger i sin bok att titeln og verdighet syftar på de skäl som hon ansett vara tyngst vägande för att målsäganden ska ges partsrättigheter fullt ut (s. 293). Enligt Robberstad i Kontradiksjon og verdighet är reglerna om målsägandens partsställning i omtvistade och oklara (s. 67). Den åsikten framförs också i en artikel med titeln og bistandsadvokatens rolle, skriven av , en advokat som regelmässigt tar uppdrag som bistandsadvokat (s. 220). Robberstad förordade i Kontradiksjon og verdighet en grundläggande förändring av målsägandens ställning i brottmålsprocessen, vilket bl a skulle innebära att målsäganden fick partsställning. Hon gav flera argument för det, bl a hänsyn till målsägandens legitima intressen och de internationella för- pliktelserna (ss. 68–74). Robberstads inställning är att brottet inte bör styra om målsäganden får rättslig ställning som part eller inte utan att målsäganden bör ges en möjlighet att få ställning som part och detta skulle vara frivilligt. Robberstad ger i rapporten flera förslag på förändringar i lagstiftningen, bl a om målsägandens närvaro vid förhandlingar, insyn i dokumentation och rätt att kallas till förhandlingar (ss. 91–108). Bistandsadvokaten infördes i norsk rätt för att stärka målsägandens ställning, men har i sin avhandling Lagstiftning om målsägandebiträde i de nordiska länderna Mellom tvekamp og inkvisisjon anfört att ordningen med bistandsadvokat inte gett målsäganden några processuella rättigheter. Däremot anser hon att bistandsadvokaten kan utnyttja målsägandens handlingsmöjligheter på ett mer effektivt sätt än målsäganden själv (ss. 307–308 ). Enligt norsk lagstiftning kan målsäganden få advokathjälp på det offentligas bekostnad eller rett till advokat for den fornærmede. Bestämmelserna finns i kapitel 9 i straffprocesslagen och infördes genom lov nr 66. Det finns ingen officiell uppdelning av privata och offentliga bistandsadvokater men målsäganden har en rätt att låta sig företrädas av ett ombud även om det inte betalas av staten. Bistandsadvokat är det ord som oftast används men lagstiftningen talar om fornærmedes advokat.