sou · GWB3120 · 2008-12-15 00:00:00 — Där framgår att lagen gäller till skydd för enskildas liv och hälsa mot skador av sådana varor som regeringen kan antas komma att förklara som narkotika i förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika eller som hälsofarliga varor i förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, är förklarade som narkotika eller hälsofarliga varor enligt författning som ännu inte har trätt i kraft, eller är föremål för kontroll enligt en internationell överens- kommelse som har biträtt, men där beslutet om tillägg till den internationella överenskommelsen ännu inte har trätt i kraft i . För att lagen ska kunna tillämpas krävs inte att man med säkerhet vet att en förklaring som narkotika eller hälsofarlig vara kommer att ske. Det räcker att det kan antas att en sådan förklaring kommer till stånd. Lagen är avsedd att skydda enskilda i ett sam- hällsperspektiv. Val av sannolikhetsgrad när det gäller frågan huruvida en vara kan misstänkas bli klassificerad som narkotika eller hälsofarlig vara har diskuterats i avsnitt 23.5.4. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 23.5.2). I vilka situationer beslut om skyddsomhändertagande kan fattas har behandlats i avsnitt 23.5.5. Vidare har val av sannolik- hetsgrad när det gäller misstanken om att en vara kan brukas så att den kan förorsaka skada eller dödsfall, diskuterats i avsnitt 23.5.4. Genom att det anges att skyddsomhändertagande får ske av en vara som inte är förklarad som narkotika eller hälsofarlig vara enligt en författning som har trätt i kraft, omfattas dels varor där reger- ingen genom ett tillägg i förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika eller i förordningen (1999:58) om förbud mot vissa häl- sofarliga varor beslutat att en ny vara ska regleras som narkotika eller hälsofarlig vara men där förordningsändringen ännu inte trätt i kraft, dels sådana varor som regeringen inte fattat något beslut om att kontrollera som narkotika eller hälsofarliga varor. Skyddsom- händertagande enligt den nya lagen föreslås även gälla att en vara som är förklarad som narkotika enligt en internationell överens- kommelse som har biträtt, men som ännu inte har trätt i kraft här i landet. Härigenom omfattas även fattade FN-beslut som ännu inte trätt i kraft här i landet. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 23.5.3). I avsnitt 23.5.7 har frågan om behörig åklagare diskuterats. Enligt de uppgifter som utredningen inhämtat torde i de flesta fall beslag beslutas, när polis eller tull anträffar en substans eller vara som man misstänker att det är olovligt att hantera. Det kan t.ex. gälla en substans som av polis anträffas hos en känd missbrukare eller ett antal tabletter som av tullen anträffas i en brevförsändelse För att få kännedom om huruvida den aktuella sub- stansen eller varan är olovlig att hantera, skickas denna till () eller till laborato- rium för analys. Om analysbeskedet visar att det inte är fråga om en kontrollerad substans ska – om inte andra brottsmisstankar finns beträffande det beslagtagna – det beslutade beslaget hävas. Det kan i denna situation finnas skäl för åklagaren att tillfälligt besluta om skyddsomhändertagande. Enligt utredningens mening torde åklagaren i de flesta fall kunna fatta ett slutligt beslut om skyddsomhändertagande . Av detta skäl föreslås att ett tillfälligt beslut om skyddsomhändertagande, som får meddelas i avvaktan på ett slut- ligt ställningstagande, får gälla . Skulle denna handläggningstid inte räcka medger lagrummet att det till- fälliga beslutets giltighetstid får förlängas , om ytterligare utredning eller någon annan särskild omständighet gör detta nödvändigt. Genom detta uttryckssätt markeras att förläng- ning endast får ske om vissa förutsättningar föreligger. Förlängning får alltså inte ske slentrianmässigt. Om synnerliga skäl föreligger får ytterligare förlängning beslu- tas. Eftersom synnerliga skäl krävs, markeras att en handläggnings- tid som överstiger totalt endast får komma i fråga i undantagsfall. En förlängning med hänvisning till synnerliga skäl bör i princip endast kunna komma i fråga vid omständigheter som hänför sig till enskild part. Lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid är tillämplig vid ställningstagande till hur fristerna i lagrummet ska beräknas. Bestämmelsen har kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 23.5.6). För att den polismyndighet eller den enhet inom som ansvarar för den omhändertagna varan, samt Statens folkhälsoin- stitut (FHI) och ska få kännedom om att åklaga- ren tillfälligt beslutat om skyddsomhändertagande, krävs att de underrättas om detta. En sådan underrättelse utgör en viktig informationskälla för FHI och t.ex. när det gäller att ta ställning till om en framställning till regeringen bör göras med anmälan om att den aktuella varan bör regleras som narkotika eller hälsofarlig vara. Även ska underrättas om åklagaren fattar ett tillfälligt beslut om skyddsomhändertagande. Skälet till detta har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 23.5.6). I andra stycket anges att FHI och ska föreläggas att yttra sig, om det inte är obehövligt. Enligt utredningens mening torde det vanligtvis bli aktuellt att förelägga myndigheterna att inkomma med yttrande. Detta krävs dock själv- fallet inte om regeringen genom förordning beslutat om att en vara ska kontrolleras som narkotika eller hälsofarlig vara men förord- ningen ännu inte trätt i kraft. Inte heller krävs yttrande om det gäller en vara som av FN förklarats som narkotika, men beslutet ännu inte trätt i kraft i . Ett föreläggande om yttrande krävs inte heller om åklagaren redan har kännedom om den aktuella varan genom tidigare ärenden och har tillgång till skriftlig utredning om denna, som i förekommande fall dessutom kan bli föremål för kommunicering i det nya ärendet. För att åklagaren inte ska behöva ta ställning till vilken av de båda myndigheterna – FHI eller – som i det enskilda fallet är mest lämpad att yttra sig, bör båda myndigheterna erhålla förelägganden. FHI och bör p.g.a. den aktuella varans karaktär, liksom när det är fråga om en anmälan om narkotikaförklaring, avgöra vilken av myndigheterna som bör yttra sig till åklagaren. I tredje stycket erinras om att det av 18 § framgår att åklagaren i vissa fall ska underrättas om det inte längre finns skäl för skydds- omhändertagande. Eftersom 18 § har samband med 5 § har en hän- visning till förstnämnda lagrum gjorts. Motiveringen till varför åklagaren i vissa fall ska underrättas framgår av författningskom- mentaren till 18 §. Denna bestämmelse motsvarar till viss del 7 § lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang och 9 § lagen (1988:688) om besöksförbud. De nu nämnda lagarna riktar sig mot vissa spe- cifika personer medan den föreslagna lagen om skyddsomhänderta- ganden riktar sig mot varor. Lagen om tillträdesförbud vid idrotts- arrangemang och lagen om besöksförbud kan dessutom – till skillnad mot förevarande lag – föranleda påföljder. nämnda skillnader gör att det enligt utredningens mening finns anledning att i förevarande lagstiftning göra vissa avsteg från den reglering som finns i de båda andra lagarna. Frågan om kommunicering har berörts i avsnitt 23.5.6 i den all- männa motiveringen. I första stycket regleras åklagarens kommuniceringsskyldighet. Finns flera parter, t.ex. en ägare och en som innehaft varan, ska samtliga kommuniceras. Som exempel på att ett ärende om skyddsomhändertagande kan avgöras utan att kommunicering skett kan anges att det efter vidta- gen utredning inte finns skäl att slutligt besluta om skyddsomhän- dertagande. I vissa fall kommer det inte heller att finnas någon att kommunicera med, t.ex. när det inte går att utröna vems varan är, om den anträffas på en plats dit många har tillträde och ingen gör anspråk på den. Enligt andra stycket bestämmer åklagaren hur underrättelsen ska ske. För det fall att åklagaren anser att kommunicering ska ske genom att handlingarna delges parten enligt delgivningslagens (1970:428) bestämmelser, finns möjlighet att använda förenklad delgivning enligt 3 a § i den lagen, förutsatt att parten tidigare del- givits upplysning om att förenklad delgivning senare kan komma att användas. I denna del hänvisas till kommentaren till 10 §. Första stycket motsvarar i aktuella delar bestämmelserna i 10 § lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang och 12 § lagen (1988:688) om besöksförbud. För att även de myndigheter som är berörda av ärenden om skyddsomhändertaganden ska ha sådan information som krävs för att de ska kunna fullgöra sina uppgifter enligt denna lag, ska polis- myndigheten eller samt och enligt andra stycket underrättas om åklagarens beslut. Även ska underrättas om åklagarens slutliga beslut om skyddsomhändertagande. Skälet till detta har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 23.5.6). Bestämmelsen motsvaras helt av 11 § lagen (2005:321) om tillträ- desförbud vid idrottsarrangemang och i det närmaste helt av 13 § lagen (1988:688) om besöksförbud. Förvaltningslagen (1986:223) gäller enligt 1 § förvaltningsmyn- digheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handlägg- ning av förvaltningsärenden. Enligt lagrummet gäller 4–6 §§ också annan förvaltningsverksamhet hos dessa myndigheter. 2 § förvalt- ningslagen föreskriver att begränsningar i lagens tillämpning i vissa myndigheters verksamhet föreskrivs i 31–33 §. Enligt 32 § gäller bestämmelserna i 8–30 §§ bl.a. inte åklagarnas brottsbekämpande verksamhet. Eftersom åklagarnas handläggning av skyddsomhän- dertaganden inte gäller brottsbekämpande verksamhet, gäller den ovan angivna begränsningen inte här. Det innebär att förvaltnings- lagen i sin helhet kommer att vara tillämplig på åklagarnas hand- läggning av skyddsomhändertaganden, om inte – vilket anges i 3 § lagen – annan lag eller förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från denna lag. I så fall gäller den bestämmelsen. Utredningen anser att det finns skäl att, i likhet med vad som skett i fråga om tillträdesförbud och besöksförbud, begränsa för- valtningslagens tillämpning i enlighet med vad som angetts ovan. För att ett beslut om skyddsomhändertagande ska kunna överkla- gas krävs att den som drabbats av skyddsomhändertagandet, t.ex. den som äger eller innehar varan eller den som varan är avsedd att överlämnas till, får kännedom om beslutet. I lagrummet förskrivs därför att delgivning av beslut om skyddsomhändertagande ska ske. Detta gäller både tillfälligt och slutligt beslut om skyddsomhän- dertagande. Vid delgivning tillämpas delgivningslagen (1970:428). Det finns skäl att tro att de personer som kommer att behöva delges beslut om skyddsomhändertaganden inte kommer att vara särskilt ange- lägna om att nås för delgivning. Det är därför av särskild vikt att delgivning enligt delgivningslagen, om möjligt, ska kunna ske med tillämpning av gällande regelsystem fullt ut. Enligt utredningens mening är detta möjligt i och med att skyddsomhändertagandena inte är straffsanktionerade. Mot bakgrund av det anförda kan alltså t.ex. delgivning ske med en enskild person enligt 12 § delgivnings- lagen, där det regleras att delgivning får ske genom att en handling överlämnas till annan än den sökte. Det är vidare möjligt att använda sig av kungörelsedelgivning enligt 15 § första stycket del- givningslagen, om den som söks för delgivning saknar känt hemvist inom riket och det inte kan klarläggas var han uppehåller sig. Kungörelsedelgivning enligt andra stycket i lagrummet kan använ- das om den som söks för delgivning har känt hemvist inom riket men varken han eller någon annan som handlingen kan lämnas till enligt 12 § kan träffas och det inte kan klarläggas var han uppehål- ler sig. Som ytterligare förutsättning för tillämpning av kungörel- sedelgivning i detta fall gäller att det finns anledning att anta att den sökte avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Myndigheten kan istället enligt andra stycket besluta att handlingen i slutet kuvert lämnas i den söktes hemvist eller, om detta inte kan ske, kan fästas på dörren till hans bostad. Genom att tillåta även denna typ av delgivningar torde knappast några delgivningsproblem upp- komma i ärenden om skyddsomhändertaganden. Av 3 a § tredje stycket delgivningslagen framgår att förenklad delgivning i andra fall än som avses i 3 b § inte får avse stämnings- ansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds. De undantag som anges i sistnämnda lagrum är inte aktuella enligt den nya lag som här föreslås. Förenklad del- givning kan därmed inte tillämpas vid delgivning av de handlingar som inleder förfarandet hos åklagaren, utan delgivning måste ske på annat sätt. Däremot kan upplysning om att förenklad delgivning senare kan komma att användas, delges den enskilde tillsammans med de handlingar som inleder förfarandet. Genom detta förfa- ringssätt kan härefter förenklad delgivning användas. Det kan förekomma situationer där flera personer anser sig drabbade av ett beslut. Normalt torde dock frågan om vem som är part ha avgjorts i samband med det beslag som föregick beslutet om skyddsomhändertagande. Om flera personer hävdar rätt till det omhändertagna får de anses ha ställning som part. Det kan därför i vissa situationer bli aktuellt att delge flera personer ett beslut om skyddsomhändertagande som avser en och samma vara. t.ex. om en person uppger att han eller hon äger varan och en annan person innehar den. Det kan även förekomma situationer där det inte finns någon person att delge, t.ex. när en vara anträffas på en allmän plats eller i en tvättstuga i ett flerfamiljshus som många per- soner har tillträde till, och ingen gör anspråk på eller vill kännas vid varan. Åklagaren bör inte kunna ompröva ett beslut om skyddsomhän- dertagande, om ärendet är föremål för domstolsprövning (litis pen- dens). Om ärendet efter överklagande har prövats av domstol som fattat ett slutligt beslut, kan däremot omprövning av åklagaren komma i fråga. Skälet till detta är att nya omständigheter kan komma fram efter det att ärendet avgjorts slutligt av domstolen, t.ex. att det är aktuellt att klassificera en vara som nar- kotika eller hälsofarlig vara. Om domstolen i ett fall som det före- varande fattat ett slutligt beslut om skyddsomhändertagande har åklagaren – när nya omständigheter härefter kommit fram – möj- lighet att på eget initiativ eller efter begäran av part ompröva dom- stolens beslut och häva omhändertagandet av den aktuella varan. För att ett beslut om skyddsomhändertagande ska kunna hävas får dock den aktuella varan som blivit föremål för skyddsomhänderta- gande inte vara destruerad. Även ett slutligt beslut av åklagaren, som inte överklagats, bör på motsvarande sätt kunna omprövas. Att domstolens eller åklagarens slutliga beslut vunnit laga kraft utgör inte hinder mot omprövning så länge varan inte blivit destruerad. I 18 § anges att om eller Läkemedels- verket har yttrat sig till åklagaren och angett att en vara slutligt bör omhändertas, ska myndigheten genast underrätta åklagaren om myndigheten senare anser att det inte längre finns skäl för skydds- omhändertagande. Detsamma gäller för myndigheten om reger- ingen beslutat att inte förklara den aktuella varan för narkotika eller hälsofarlig vara. Enligt andra stycket ska åklagaren – när han eller hon fått en underrättelse enligt ovan – i sin tur genast underrätta domstolen, om ärendet är föremål för domstolsprövning. Genom åklagarens underrättelse tillförsäkras domstolen aktuell och kor- rekt information till grund för sitt beslut. I övrigt hänvisas till vad som anförts i kommentaren till 18 §. Om det sedan ett tillfälligt beslut om skyddsomhändertagande fattats framkommer att förutsättningar för ett slutligt beslut om skyddsomhändertagande inte föreligger, ska åklagaren häva det tillfälliga beslutet. Det kan t.ex. vara så att Statens folkhäl- soinstitut eller inte anser att det finns skäl för ett slutligt omhändertagande eller att utredningen av andra skäl visar på detta. I paragrafen finns bestämmelser om domstolsprövning av åklaga- rens beslut om skyddsomhändertagande. I avsnitt 23.5.8 har frågor om domstolsprövningen behandlats. Tingsrätten ska pröva åklagarens beslut på begäran av part, om beslutet gått parten emot. Den som drabbats av skyddsomhänder- tagande kan begära att tingsrätten upphäver eller förändrar ett beslut i ett för parten förmånligt avseende. Frågan om vem som är part vid åklagarens handläggning har berörts i avsnitt 23.5.8. Av 15 § framgår att lagen (1996:242) om domstolsärenden till- lämpas vid domstolens handläggning av ärenden om skyddsomhän- dertaganden. Det som sägs i den lagen om ansökan ska då tillämpas i fråga om en begäran om prövning. Av 6 § lagen om domstols- ärenden framgår vilka uppgifter en ansökan ska innehålla. Den ska således innehålla uppgifter om det som yrkas, de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet, de bevis som åberopas samt det som ska styrkas med varje särskilt bevis. Skriftliga bevis ska ges in med ansökan. Åklagaren ska överlämna ärendet, dvs. handlingarna i ärendet om begäran om domstolsprövning, till behörig domstol. Behörig domstol är – på samma sätt som i lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang och lagen (1988:688) om besöksförbud – den tingsrätt där åklagaren ska föra talan i brottmål i allmänhet. Om åklagaren normalt för talan i flera domstolar bör han eller hon överlämna ärendet till den tingsrätt som med hänsyn till omständigheterna ligger närmast till hands för att pröva frågan. Vad gäller ett tillfälligt beslut om skyddsomhän- dertagande finns ingen begränsning i tiden. Ett sådant beslut har meddelats i avvaktan på ett slutligt ställningstagande och bör med hänsyn till vad som angetts i 4 § i normalfallet inte bestå i mer än Ett slutligt beslut om skyddsomhändertagande kom- mer – som framgår av 20 § – att leda till att varan förstörs. Inte minst mot denna bakgrund bör tiden för att begära prövning i domstol begränsas. 14 och 15 §§ Bakgrunden till paragraferna har berörts i avsnitt 23.5.8. Förutom enskild part intar åklagaren partsställning i domstolen. Parterna ska underrättas om domstolens avgörande. På samma sätt som åklagaren ska underrätta polismyndigheten eller samt , och när han eller hon meddelat ett beslut om skyddsomhändertagande, ska av samma skäl underrättelse lämnas till de berörda myndigheterna om domstolens avgörande. Utredningen har i olika avsnitt starkt betonat vikten av att hand- läggningen av ett ärende om förklaring av ett ämne som narkotika eller hälsofarlig vara blir så kort som möjligt. Enligt utredningens förslag kommer myndigheterna att ha större kunskap om nya ämnen och större beredskap att ta ställning än vad som är fallet. Självklart innebär detta inte att den berörda myndigheten ska kunna lämna in en framställan till regeringen om förklaring av varan som narkotika eller hälsofarlig vara inom den tid inom vilken åklagaren förelagt myndigheten att yttra sig, men det innebär att myndigheten ska ha god möjlighet att ta ställning till om en utred- ning bör inledas och om skyddsomhändertagande bör gälla . Om eller yttrat sig till åklagaren och angett att varan bör bli föremål för skyddsomhän- dertagande ska myndigheten enligt 17 § inleda en utredning av huruvida ämnet bör förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara. Naturligtvis kan en sådan utredning utmynna i att myndigheten inte anser att det finns tillräckliga skäl för en sådan förklaring. I en sådan situation finns skäl för skyddsomhändertagande eftersom det kan antas att varan ska bli föremål för klas- sificering som narkotika eller hälsofarlig vara. Statens folkhälsoin- stitut eller bör då genast underrätta åklagaren för att denne ska kunna ändra sitt beslut eller – om ärendet handläggs i domstol – underrätta domstolen. Berörd myndighet ska också underrätta åklagaren när den av regeringen fått besked att reger- ingen inte avser att förklara ämnet som narkotika eller hälsofarlig vara, dvs. när regeringen inte delat myndighetens bedömning. Frågor om eventuellt skadestånd kan aktualiseras genom de all- männa bestämmelserna härom i 3 kap. skadeståndslagen (1972:207). Av lagrummet framgår att ett beslut om skyddsomhändertagande gäller , om inte annat bestämts. Det ligger självfallet i sakens natur att ett tillfälligt beslut om skyddsomhändertagande gäller . Det finns annars inte skäl att besluta om ett sådant. Regleringen innebär emellertid att även slutliga beslut gäller , om inte annat bestämts. Detta är en förutsättning för att den omhändertagna varan inte ska behöva återlämnas till den enskilde i avvaktan på att beslutet vinner laga kraft. För att en vara ska kunna förstöras krävs att det slutliga beslutet om skyddsomhändertagande har vunnit laga kraft. I fråga om laga kraft hänvisas till vad som sagts i kommentaren till 11 §. 30.3Förslaget till lag om ändring 36 kap. 1 b § I lagrummets första stycke regleras möjligheten att förverka utbyte av brottslig verksamhet när någon döms för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse . Enligt andra stycket kan för- verkande också tillgripas när någon döms för vissa särskilt angivna brott, som inte träffas av straffskaleavgränsningen. Dessa brott är människohandel (mindre grovt brott), koppleri, ocker (grovt brott), olovlig befattning med falska pengar (grovt brott), grovt dobbleri, narkotikabrott (normalgraden), olovlig befattning med narkotikaprekursorer (normalgraden), dopningsbrott (normalgra- den), grovt dopningsbrott, narkotikasmuggling (normalgraden) samt människosmuggling och organiserande av människosmugg- ling (i båda fallen normalgraden). Enligt andra stycket punkten 3 anges att i fråga om bl.a. grovt dopningsbrott enligt 3 a § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel (den s.k. dopningslagen) ska förverkande kunna komma i fråga. Eftersom utredningen föreslår att straff- maximum för sådant brott höjs från fängelse till fängelse kommer detta brott att istället omfattas av första stycket. Hänvisningen till 3 a § dopningslagen i andra stycket punkten 3 ska därför utgå. Till följd av att utredningen föreslår att ett särskilt smugglings- brott i fråga om dopningsmedel ska införas i 6 a § lagen (2000:1225) om straff för smuggling, ska i andra stycket punkten 4 föreskrivas att förverkande även ska ske för den som döms för smuggling av dopningsmedel enligt 6 a § första stycket nämnda lag, dvs. vid brott av normalgraden där fängelse i högst kan komma i fråga. 30.4Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) Bestämmelsen har kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 20.2.2). Där behandlas bl.a. olika möjligheter att göra upp- räkningen av kontrollerade substanser mer lättöverskådlig. Ett sätt att öka överskådligheten, som föreslås i detta lagrum, är att i nar- kotikastrafflagen hänvisa till att lagen (1992:860) om kontroll av narkotika innehåller administrativa bestämmelser i fråga om nar- kotika (första stycket), att bestämmelser om straff för olovlig befattning med dopningsmedel finns i lagen (1991:1969) om för- bud mot vissa dopningsmedel (andra stycket) samt att bestämmel- ser om straff för olovlig befattning med hälsofarliga varor finns i lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor (tredje stycket). I lagrummet görs en språklig översyn av lydelsen i form av en punktuppställning, i syfte att göra innehållet i lagrummet mer lättillgängligt. Ändringen förändrar inte lagrummets innebörd i sakligt hänseende. 30.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel Den lagändring i sak som föreslagits i första stycket d) har kom- menterats i avsnitt 25.3 i den allmänna motiveringen. Utredningen hänvisar dit. I första stycket d) har lagtexten även blivit föremål för vissa redaktionella ändringar som syftar till att göra innehållet mer lättillgängligt ur språklig synvinkel. Dessa redaktionella ändringar är inte avsedda att förändra lagrummets innebörd i sakligt hänseende.