sou · GWB3111 · 2008-12-10 00:00:00 — I vissa fall såsom när barn misstänks för att ha anlagt brand med stora skador som följd kan det vara stor vikt att utredning äger rum för att brandens uppkomst ska kunna klarläggas för bedömningen av hur bl.a. försäkringsfrågor ska han- teras. Polis och åklagare kan med stöd av 31 § första stycket 4 LUL företa utredning i dessa fall om en utredning bedöms vara av särskild vikt. Däremot är det inte tillåtet för polis och åklagare kroppsbesiktiga den unge för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Vid en jämförelse med , och kan note- ras att lagstiftningen i dessa länder inte är fullt så restriktiv som den svenska när det gäller möjligheten att tillgripa mera ingripande tvångsåtgärder, däribland även kroppsbesiktning, mot underåriga. Som anfört (SOU 2004:122 s. 249) har den tekniska utvecklingen i fråga om DNA-analys varit fram- gångsrik och de praktiska möjligheterna att använda tekniken har ökat. Detta har också medfört ett ökat praktiskt behov av att använda tvångsmedlet vid utredningar om allvarligare brott även på misstänkta som inte är straffmyndiga. Det är naturligtvis också, som utredningen uttalade, önskvärt att polisens utredningsarbete bedrivs så effektivt som möjligt. Detta tar, som utredningen påpek- ade, inte sikte bara på att förbättra möjligheterna att fastställa en gärningsmans identitet utan även på möjligheterna att kunna avskriva misstankar mot personer som felaktigt misstänks för brott. För att understryka vikten av att det genomförs en utredning när barn misstänkts för särskilt allvarlig brottslighet och för att regleringen ska bli tydligare har vi föreslagit att det införs en bestämmelse i 31 § LUL som föreskriver att en utredning Utredningens överväganden och förslag normalt ska inledas om ett barn misstänks för att ha begått ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , som t.ex. mord, grov misshandel, våldtäkt, rån och mordbrand. Vi menar att polis och åklagare även ska få möjlighet att kropps- besiktiga den unge i dessa fall om det är av synnerlig vikt för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Till skillnad från vad som anförts när det gäller hemlig teleavlyssning kan kroppsbesiktning vara ett verkningsfullt tvångsmedel för att klarlägga omständigheterna kring ett allvarligt brott som ett barn är miss- tänkt för. Det kan t.ex. vara fråga om att spår som man funnit på brottsplatsen eller på brottsoffret. För att en jämförelseanalys av DNA ska kunna genomföras fordras att kroppsbesiktning kan företas mot den unge som misstänks för brottet för att ett saliv- prov eller blodprov ska kunna tas. I linje med att det inte bör vara tillåtet att föra något register över barn som misstänkts för brott bör det inte heller, enligt vår mening, vara tillåtet att ta salivprov för registrering i DNA-regist- ret enligt 28 kap. 12 a § . Inte heller anser vi att bestämmelsen i 28 kap. 12 b § som föreskriver att salivprov får tas på annan (om denne är ) än den som är skäligen miss- tänkt för att underlätta identifiering vid utredning av brott bör ändras. Det bör därför, enligt vår uppfattning, uttryckligen framgå av lagtexten i 36 § LUL att kroppsbesiktning för brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse endast får användas för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Genom en sådan skrivning kan det som vi ser det inte råda något tvivel om att bestämmelserna i 28 kap. 12 a § och 12 b § inte omfattar miss- tänkta under . Enligt vår uppfattning bör kroppsbesiktning inte enbart begränsas till att avse provtagning för DNA-analys utan en bestäm- melse som tillåter kroppsbesiktning när det är fråga om så allvarlig brottslighet att det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och det behövs för att klarlägga omständigheterna kring brottet bör vara generellt utformad. Kroppsbesiktning av den som är bör således på samma sätt som för straffmyndiga i enlighet med 28 kap. 12 § andra stycket avse under- sökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Kropps- besiktning kan således t.ex. innebära att den som undersöks får lämna hår-, saliv-, urin- eller blodprov. Utredningens överväganden och förslag Kroppsbesiktning innebär en integritetskränkning som är av vari- erande art och omfattning beroende på den åtgärd som vidtas. Kroppsbesiktning ska endast få företas om misstanken gäller brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och under förutsättning att åtgärden är av synnerlig vikt för att klar- lägga omständigheterna kring brottet. Det måste vara fråga om väsentliga omständigheter som kan klarläggas genom åtgärden. Vad som kan vinnas genom åtgärden får således i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. Alternativa och mindre integritetskränkande utredningsmöjligheter måste alltså i det enskilda fallet alltid övervägas och bedömas. Först om bedöm- ningen leder till slutsatsen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att kroppsbesiktningen ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan klarlägga omständigheterna kring brottet bör en sådan åtgärd komma ifråga. Eget olovligt bruk av narkotika eller dopningsmedel Narkotikabrottslighet är ett allvarligt samhällsproblem. Hur omfattande narkotikabrottslighet är bland barn och hur narkotikautvecklingen ser ut finns det inga studier som ger en tyd- lig bild av. Brottsligheten bland de barn som är i närheten av straff- myndighetsåldern är generellt sett likartad den brottslighet som förekommer bland femtonåringar. av de brott som femtonåringarna misstänks för gäller brott mot narkotikastraff- lagen, motsvarande andel hos dem som är yngre är, enligt Brå, en halv procent.TPF24FPT Brå påpekar härvid att den förhållandevis stora skill- naden kan bero på att polisen inte har rätt att drogtesta barn . Beträffande narkotikautvecklingen finns dock sedan 1970- talet självdeklarationsstudier där elever i årskurs 9 tillfrågats om de prövat narkotika. Dessa studier visar att trenden är nedgående.TPF25FPT Inte desto mindre är det angeläget upp- 24TP PT Brå:s rapport 2007:16 s. 29. 25TP PT Andelen skolelever i årskurs 9 som prövat narkotika var högst , för att sedan minska och nå en lägsta nivå på . mer än fördubblades siffrorna och låg på . Därefter visar dock studierna på en nedgående trend och svarade av eleverna i årskurs 9 att de prövat narkotika, för alkohol- och narkotikaupplysning, rapport nr 107, Drogutvecklingen i , s. 113 f. Utredningens överväganden och förslag märksamma frågor som rör narkotika eftersom samma studier också visar på fluktuationer över tiden som det inte är lätt förklara på ett entydigt sätt. När det gäller barn som begår narkotikabrott är det vanligen fråga om mindre innehav och eget bruk, dvs. Även om ringa narkotikabrott inte kan betraktas som ett allvarligt brott sett till straffskalan, innebär brottet att barnets fysiska och psykiska hälsa på ett allvarligt sätt äventyras. Denna typ av brotts- lighet är dessutom förenad med risker för att barnet utvecklar ett kriminellt beteende, vars konsekvenser barnet saknar förmåga att överblicka. Det är därför av stor vikt att i ett tidigt skede kan sätta in lämpliga åtgärder för att bryta en negativ utveck- ling för barnet. Det finns annars en överhängande risk för att bar- nets missbruk av narkotika leder till annan kriminalitet, t.ex. förmögenhetsbrott för att finansiera missbruket, och social utslag- ning. Långt ifrån alla barn som prövar narkotika kommer att utvecklas till vaneförbrytare eller drabbas av social utslagning. Klart är där- emot att vuxna som utvecklat en kriminell livsstil ofta uppger att de redan som 13-14-åringar börjat använda narkotika. Många av dessa personer beskriver också att de inte upplevt ett tillräckligt starkt engagemang från samhällets sida av sina liv. Det är framför allt denna kategori av barn som det är särskilt ange- läget att komma åt med insatser i tidig ålder. Forskning visar också att en tidig debut av narkotika och andra droger ökar risken för beroende och missbruk. Av dem som debu- terade med narkotika som 13-åring eller yngre var en tredjedel nar- kotikaberoende när de var . Motsvarande andel var för dem som debuterat som 18-åring och för dem som debuterat som 20-åring.TPF26FPT Den största svårigheten för är inte att identifiera barn som befinner sig i denna riskgrupp även om det inte är helt oproblematiskt utan att etablera en meningsfull kontakt med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare. En svår fråga är om det är motiverat att använda ett straffpro- cessuellt tvångsmedel för att klargöra om ett barn brukat narkotika för att användas som ett instrument för etablera en kontakt med barnet och dennes vårdnadshavare när de insatser som social- tjänsten sedan kan bistå med som huvudregel ska ske under fri- 26TP PT , Risk- och skyddsfaktorer för narkotikabruk (publicerad i en kunskapsöversikt från , Narkotikan i ), s. 93 med där gjord hänvisning. Utredningens överväganden och förslag Vi återkommer till frågan efter en redogörelse för vilka metoder det finns för att spåra narkotika i kroppen. Metoder för att spåra narkotika i kroppen Kemisk analys gör det möjligt att avgöra om en person tagit nar- kotika. För att genomföra analysen används som regel antingen urinprov eller blodprov. Urinprov är oftast att föredra, eftersom ämnen finns kvar längre i urin, och i högre koncentration. Det finns även möjlighet att genom salivprov spåra substanser av narkotika, men enligt våra kontakter med rättskemiska avdelning (i fortsättningen benämnd RMV) är erfar- enheten av salivprov ännu inte så pass omfattande att denna metod kan sägas utgöra ett godtagbart alternativ till urin- och blodprov. När det gäller analys av svett är denna analysmetod ännu mer otill- förlitlig än salivprov. Det finns dessutom alltid en risk för att huden kan ha kontaminerats utan att personen ifråga intagit den narkotika, som kan påvisas på huden. Det är även möjligt att analysera hårstrån och på så sätt avgöra om en person tagit narkotika. Denna metod är dock inte lämpad att användas för att klarlägga om en person som uppträder påverkad intagit narkotika, eftersom det tar tämligen () från att intaget av narkotikan skett till det att spår av nar- kotikan kan påvisas i håret. Hår är däremot speciellt på det sättet att det fungerar som en kalender eller ett arkiv över vad som intagits , månader beroende på hårets längd. Det kan dock vara svårt att påvisa enstaka intag av narkotika med denna analysmetod. RMV förordar därför att urin- eller/och blodprov används. När det gäller personer som inte använder narkotika regelbundet, vilket särskilt torde gälla barn, kan det enligt RMV i vissa fall vara svårt att påvisa enstaka intag av narkotika. Detta gäller särskilt enstaka intag av hasch/cannabis om samma tröskelvärden ska tillämpas som gäller för analys där svaret ska användas som underlag i en förundersökning rörande ringa narkotikabrott. tillämpar RMV, enligt en överenskommelse med , ett högre tröskel- värde för att spår av narkotika i ett prov ska redovisas än vad som är föranlett av mätmetodens möjlighet av att ge tillförlitliga svar. Bak- grunden till att man har förhållandevis höga tröskelvärden i dessa fall är dels att konsumtion som ligger långt tillbaka i tiden ska Utredningens överväganden och förslag kunna utesluts för att på så sätt bl.a. minimera risken för att en per- son lagförs för samma brott två gånger, dels för att en eventuell invändning om passiv rökning ska kunna uteslutas. Dessa skäl har inte lika stor tyngd när det gäller barn eftersom varken lagföring eller påföljd kan komma ifråga. Det finns därför anled- ning att överväga om barn ska kunna drogtestas att man bör tillämpa ett lägre tröskelvärde för denna kategori på motsvarande sätt som det tillämpas ett lägre tröskelvärde för att klarlägga om en person som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller är häktad varit påverkad av narkotika. En annan svårighet som i högre grad gäller barn och ungdomar än vuxna personer som misstänks för att ha använt narkotika är, som RMV framhållit, att barn och ungdomar oftare experimenterar med olika preparat och kemiska substanser som inte är narkotika- klassificerade. Försäljningen av dessa preparat sköts ofta på hem- sidor på Internet. Även om dessa preparat inte är narkotikaklassi- ficerade kan denna typ av droger många gångar vara lika skadliga och ge liknande symptom som narkotika. Detta gör det naturligtvis svårt för polisen att avgöra vad som personen ifråga är påverkad av. Detta innebär att man kan förvänta sig något fler narkotika nega- tiva analyssvar av prover tagna på barn och ungdomar än beträff- ande vuxna som uppvisar tecken på drogpåverkan. Därav följer att det för dessa barn är önskvärt att möjligheten finns att redovisa analysresultat även beträffande ej narkotikaklassade substanser och läkemedel. Finns det ett behov av tvångsvisa drogtester? Till utredningen har framförts synpunkter på att ett drogtest inte skulle tillföra något till arbete utan att det är fullt tillräckligt att den får information av polisen om att barnet anträf- fats påverkat i en olämplig miljö. När vi utredningen varit i kontakt med polis och socialtjänst kan vi emellertid konstatera att det finns en utbredd positiv inställ- ning till en möjlighet att med tvång kunna genomföra drogtester på barn som misstänks vara narkotikapåverkade. När det gäller behovet av sådana tester har man dock från social- tjänstens sida framhållit att i den klart övervägande delen av de fall där barn misstänks för att ha tagit narkotika är reaktionen hos vårdnadshavarna att de blir mycket oroliga. De tar det som inträffat Utredningens överväganden och förslag på stort allvar och är engagerade i barnets situation. I dessa fall är det vanligen inga svårigheter att få till stånd ett fungerande sam- arbete med barnet och vårdnadshavarna för insatser på frivillig väg, vilket också kan inkludera att barnet frivilligt lämnar drogtester. Behovet av tvångsvisa drogtester är i dessa fall följaktligen inte avgörande för insatser. Det kan i detta sammanhang också nämnas att inte främst får kännedom om att barn kan misstänkas för att ha tagit narkotika genom underrättelser från polisen utan det sker oftast genom information från skolan eller genom att barnets föräldrar självmant söker hjälp hos social- tjänsten. De fall där barnet förnekade att det fanns en problematik och inte var motiverad till att ta emot stödinsatser från kunde man enligt grovt sett dela in i två grupper. I den ena gruppen ställde sig vårdnadshavarna, som visserligen var engagerade i sina barn, tvivlande till uppgifterna som lämnade. I den andra gruppen var det fråga om vårdnadshavare som generellt sett hade en negativ inställning till myndigheter och i de fallen fanns det ofta också brister i kontakten mellan vårdnads- havarna och barnet. I fråga om dessa två grupper ansåg social- tjänsten att det fanns ett mera påtagligt behov av tvångsvisa drog- tester, först och främst för att kunna använda ett positivt analyssvar från ett drogtest som ett argument för att övertyga barnet om betydel- sen av att få till stånd insatser. För de vårdnadshavare som trodde sina barn om gott kunde ett drogtest vara en möjlighet för social- tjänsten att få föräldrarna att inse att deras barn verkligen var i risk- zonen. När det gällde de vårdnadshavare som hade en negativ inställning till myndigheter och där det var svårast att få till stånd ett samarbete ansåg man också att det var positivt med tvångsvisa drogtester, även om man inte kunde förvänta sig att vårdnads- havarnas attityd skulle förändras. menade dock att om ett barn lämnat flera positiva drogtester skulle det påskynda ett LVU-omhändertagande i dessa situationer. Från har man också framhållit att det är viktigt att arbeta med ett familjeinriktat arbete vid misstanke om att ett barn tagit narkotika, eftersom det i allmänhet inte främst är fråga om att det är barnets beteende i sig som utgör problemet. Det hör till ovanligheterna att man kan tala om att barnet har ett utvecklat miss- bruk. Vad det snarare rör sig om är att barnets användning av nar- kotika är ett utslag av att något inte stämmer i barnets närmiljö. Utredningens överväganden och förslag kan t.ex. var fråga om föräldrarnas oförmåga att sätta gränser eller att föräldrarna själva har missbruksproblem. Vår bedömning av tvångsvisa drogtester vid misstanke om eget olovligt bruk av narkotika Av den redogörelse som lämnats i det föregående framgår att den grupp av barn som är i störst behov av insatser inte alltid nås av åtgärder. Beträffande denna grupp finns det mycket som talar för att skulle kunna arbeta mera aktivt än , om det fanns en möjlighet att med tvång drogtesta barn som misstänks vara narkotikapåverkade. Ett ana- lyssvar från ett sådant test skulle också kunna utgöra ett betydel- sefullt underlag för att avgöra vilka insatser som bör komma ifråga för barnet. När det gäller de barn som saknar ett adekvat stöd hos sina vårdnadshavare finns det som vi bedömer det ett påtagligt behov av att kunna utföra tvångsvisa drogtester. Nästa fråga som måste besvaras är om tvånget står i rimlig pro- portion till vad som står att vinna med åtgärden. I det samman- hanget ska vägas in den integritetskränkning som det innebär att utsättas för ett drogtest med tvång. , som ställde sig avvisande till tvångs- visa drogtester, anförde som argument för sin inställning bl.a. att det var fråga om kroppsbesiktning i brottsutredande syfte och ett eget bruk av narkotika inte enligt gällande rätt var att betrakta som något särskilt allvarligt brott. erinrade om att det för de tvångsmedel som får användas mot barn (beslag, husrannsakan och kroppsvisitation) förutsätts en restriktiv tillämpning och enbart vid misstanke om allvarlig brottslighet eller brottslighet av större omfattning. Det bakomliggande brottsutredande syfte som de nu tillåtna tvångsmedlen avser torde främst vara föranledd av polisiära ända- mål, nämligen för att efterforska stöldgods, för att klarlägga om någon som fyllt har deltagit i brottet eller för att klarlägga omständigheterna vid mycket allvarlig brottslighet. När det där- emot gäller kroppsbesiktning vid misstanke om att barnet olovligen brukat narkotika är tvångsåtgärden motiverad av att utreda omständig- heterna kring brottet för att utgöra ett underlag för bedömning av behovet av insatser. Utredningens överväganden och förslag De bakomliggande syftena är således olika när det gäller kroppsbe- siktning (för att klarlägga om den unge brukat narkotika) och t.ex. beslag. De argument som anfört är därför, enligt vår uppfattning, inte direkt överförbara på ett resonemang rörande kroppsbesiktning i dessa fall. Den integritetskränkning som ett sådant test innebär måste i detta sammanhang vägas mot att risken för ett långvarigt och all- varligt missbruk. Polisen har visserligen möjlighet att med stöd av bestämmelserna i polislagen ingripa mot den som är och som anträffas under förhållanden som innebär en överhängande och allvarlig risk för barnets hälsa eller utveckling. Som exempel på sådana situationer nämnde Narkotikakom- missionen att barnet uppehåller sig i en knarkarkvart eller påträffas omtöcknad av berusningsmedel eller tillsammans med äldre asoci- ala personer (se SOU 2000:126 s. 144). Kommissionen framhöll att myndigheterna inte saknar möjlighet att ingripa mot barn som påträffas påverkade av narkotika även om något drogtest inte kan utföras. Detta är i och för sig riktigt, men det finns situationer där det inte är lika uppenbart att barnet missbrukat narkotika eller befunnit sig i en sådan utsatt situation som kommissionen ger exempel på, men där det ändå föreligger en befogad misstanke om att barnet missbrukat narkotika. Det kan i dessa situationer i vissa fall vara motiverat att drogtesta barnet för att ska kunna avgöra behovet insatser. Det är viktigt att understryka att hjälp- insatser för att komma till rätta med barnets missbruk bör sättas in och innan det leder till sådana negativa konse- kvenser som kommissionen beskriver. På samma sätt som när det gäller annan brottslighet torde det också vara betydelsefullt i sam- talet med barnet och dennes vårdnadshavare att omständigheterna kring brottsligheten är klarlagda. Det torde vara särskilt värdefullt då barnet helt förnekar brott, men även i det fall då barnet medger användning av narkotika kan det vara av vikt att närmare ta reda på vilken typ narkotika som det är fråga om, inte minst med hänsyn till vilken typ av åtgärder som bör sätta in. Ett drogtest kan också i vissa fall bidra till att såväl barnet som föräldrarna tydligare ser allvaret i situationen. Som vi har redogjort för har också många socialsekreterare framhållit att ett drogtest skulle kunna fungera som en ögonöppnare för de föräldrar som inte är benägna att ta till sig barnets problem. Utredningens överväganden och förslag sannolikt även risken för att barnet för sina föräldrar bakom ljuset när det gäller omständigheterna kring brottet. Visserligen finns det en liten risk för att ett negativt svar på ett drogtest trots att barnet intagit narkotika eller andra droger kan användas av barnet som ett kvitto på att det inte finns något missbruk och att det därmed inte heller finns några problem. Det är emellertid viktigt att framhålla att ett drogtest som ger negativt resultat inte innebär att därmed kan underlåta att utreda barnets levnadsförhållanden om det finns anledning att anta att det finns ett behov av insatser. bör självfallet arbeta brett och utreda barnets situation i stort för att avgöra om det finns behov av insatser. Vid en sammanvägning av det anförda anser vi att omsorgen om barnets hälsa och utvecklig i dessa fall får anses uppväga de inte- gritetsförluster som en lagfäst möjlighet att med tvång drogtesta barn som misstänks vara påverkade av narkotika innebär. Även om åtgärden innebär ett tvångsvis kroppsligt ingrepp, gör vi bedöm- ningen att åtgärden inte kommer i konflikt med , eftersom åtgärden ska kunna vidtas bara om det är nödvändigt för att avgöra behovet av stödjande insatser till barnets bästa (jfr art. 3 och art. 33 i konventionen). Vi behandlar de närmare förutsätt- ningar för testet i följande avsnitt. Vi vill här särskilt understryka att det vi talar om inte gäller sådana situationer när drogtest görs efter samtycke av barnet/vård- nadshavare och grundas på frivillighet. I dessa fall är drogtest inte en angelägenhet för polisen. Drogtest får alltså i sådana fall utföras utan polisens medverkan. Närmare om villkoren för tvångsvisa drogtester Betydelsen av ett drogtest när det gäller den kategori av barn där vårdnadshavarna inte utgör ett tillräckligt stöd är naturligtvis störst i de fall då den unge förnekar. Det finns emellertid en fara i att begränsa tillåtligheten av drogtest till att avse endast dessa situa- tioner. Om den unge får klart för sig att han inte behöver lämna något prov om han erkänner finns alltid en risk för att den unges inställning kan påverkas. Det finns alltså en risk för att den unge senare gör gällande att han erkände bara för att slippa att utsättas för ett drogtest. Utredningens överväganden och förslag Enligt vår uppfattning bör tvångsvisa drogtester begränsas till situationer då det är av synnerlig vikt för att ska kunna avgöra behovet insatser. Testet ska således utföras endast inom ramen för en sådan utredning som initierar. Detta innebär att polisen som huvudregel ska underrätta innan den unge ska kroppsbesiktigas för att få veta uppfattning. En nära samverkan mellan polis och socialtjänst är, som vi tidigare framhållit, av mycket stor betydelse för att samhällets insatser mot unga lagöverträdare ska bli framgångsrika. Detta gäller inte minst då ett barn misstänks för att olovligen ha brukat narkotika.