sou · GVB382 · 2008-01-01 00:00:00 — En rad olika yrkeskategorier är representerade inom primärvården – läkare, sjuksköterskor, barnmorskor, barnsjuk- sköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter och kuratorer. Den kommunala hemvården omfattar insatser av sjuksköterskor och omvårdnadspersonal medan landstingen svarar för läkarinsatser. I de fall diagnostik och behandling behöver ske med ytterligare resursinsatser remitteras patienten till andra specialister inom läns- sjukvården. Antalet besök i primärvården var 2005 cirka 36 miljoner, varav 12,7 miljoner hos läkare och 23,3 miljoner hos andra (barnmorska, sjukgymnast, arbetsterapeut, distriktssköterska etc.). Läkarbesöken fördelas inom primärvården med drygt 10,8 miljoner inom allmän läkarvård, 140 000 inom mödrahälsovård, 407 000 inom barn- hälsovård, 1,1 miljoner inom jourverksamhet, 179 000 inom pri- märvårdsansluten hemsjukvård och 22 000 övrig primärvård. Besö- ken hos andra personalkategorier fördelar sig med drygt 8,2 miljo- ner inom sjuksköterskevård, drygt 1,8 miljoner inom mödra- hälsovård, 2,1 miljoner inom barnhälsovård, 7,1 miljoner inom sjukgymnastik, 448 000 inom arbetsterapi, 123 000 inom jour- verksamhet, drygt 2,5 miljoner inom primärvårdsansluten hem- sjukvård och 858 000 inom övrig primärvård. Hembesök (avser ej hemsjukvård) skedde vid totalt cirka 1,8 miljoner tillfällen varav 167 000 avsåg läkarbesök. Primärvården svarar för cirka en fjärdedel av sjukvårdens totala kostnader, den kommunala hälso- och sjuk- vården inräknad. När diagnostik eller behandling kräver resurser utöver primär- vårdsnivån remitteras patienter från primärvård till en specialist- läkarmottagning utanför eller vid sjukhus. Många patienter söker sig också direkt till sjukhusens akutmottagningar och andra mot- tagningar eller har fortlöpande kontakter med någon specialist- läkarmottagning. Antalet remisser i allmän läkarvård och jour- verksamhet var totalt 384 000 . Sjukhusen inom läns- sjukvården indelas traditionellt i länsdels- och länssjukhus. Det finns 22 länssjukhus och 43 länsdelssjukhus i landet. Sjukhusen är i normalfallet organiserade i kliniker med olika speci- aliteter som kirurgi, medicin, ortopedi, radiologi och anestesi. Ofta har klinikerna såväl mottagningar för öppen vård som avdelningar där patienterna kan läggas in för sluten vård. Länssjukvården svarar för av all sluten sjukhusvård i landet. Sjukhusens öppenvårdsmottagningar, inklusive regionsjukhusen (8 st.), svarar för av öppenvårdsbesöken hos läkare. Kostnaderna för länssjukvården motsvarar cirka två tredjedelar av hälso- och sjukvårdens kostnader. Specialiserad vård (somatisk och psykiatrisk) omfattar medicinsk utredning, behandling och omvårdnad som kräver mer specialise- rade insatser samt större tekniska personella resurser än primär- vård. Den specialiserade somatiska mottagningsverksamheten medförde 16,8 miljoner mottagningsbesök under 2005 och 11,2 miljoner av dessa gjordes hos läkare. Specialiserad somatisk dag- sjukvård innebär mer omfattande och/eller resurskrävande insatser än vad ett besök normalt kräver och det ska finnas en upprättad vårdplan för patienten. Vården omfattar dagkirurgi, dagmedicin (bl.a. dialysbehandling) och övrig dagsjukvård (bl.a. medicinsk dag- rehabilitering). var antalet dagsjukvårdsbesök 791 000 varav 507 000 besök skedde hos läkare och 285 000 hos annan per- sonalkategori. Specialiserad somatisk sluten vård innebar nästan 1,4 miljoner vårdtillfällen varav 670 900 avsåg medicinsk korttidsvård, 634 375 avsåg kirurgisk korttidsvård och 56 581 avsåg geriatrisk vård. Specialiserad psykiatrisk vård innebar 87 358 vård- tillfällen . Den sammanlagda vårdtiden för sluten vård uppgick till 9,1 miljoner dagar 2005. Av dessa avsåg 7,5 miljoner somatisk vård och 1,7 miljoner psykiatrisk vård. Vårdtiden för det genomsnittliga vårdtillfället var . Antalet vårdplatser var 26 540 stycken 2005 varav 114 avsåg pri- märvård, 21 127 specialiserad somatisk vård och 934 övriga enheter hos privata företag, stiftelser och liknande. Av vårdplatserna fanns inom medicinsk korttidsvård, inom kirurgisk korttidsvård, inom psykiatrisk vård, 8,7 pro- cent inom geriatrisk vård och inom övrig vård. Enligt 9 § hälso- och sjukvårdslagen får regeringen föreskriva att landet ska delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting. Landstingen ska samverka i frågor som rör sådan hälso- och sjukvård. Enligt förordningen (1982:777) om rikets indelning i regioner för hälso- och sjukvård som berör flera lands- tingskommuner ska riket vara indelat i sex regioner. I varje sjuk- vårdsregion har inrättats en samverkansnämnd, vars uppgift bl.a. är att inom regionen samordna den högspecialiserade vården. Region- sjukvården svarar för några enstaka procent av de samlade kostna- derna för hälso- och sjukvården. Det finns åtta regionsjukhus i . Där behandlas sällsynta och komplicerade sjukdomar samt skador efter remiss från läns- sjukvården. Regionsjukhusen har en bredare uppsättning av medi- cinska specialiteter än länssjukhusen. De mest avancerade behand- lingarna och den dyrast utrustningen finns dock bara på ett eller ett par sjukhus i landet och får då karaktär av riksspecialitet (se avsnitt 5.2.4). Relationerna mellan landsting och regionvård baseras på regionvisa avtal eller bilaterala avtal mellan berört regionsjukhus och respektive landsting. Regionsjukhusens verksamhet omfattar förutom regionsjukvården även länsdelssjukvård till närboende och länssjukvård för det egna . De är också universitets- sjukhus med nära samarbete med den medicinska fakulteten vid ortens universitet. En stor del av den vård som bedrivs vid region- sjukhusen är dock länssjukvård för patienter från det egna länet. trädde bestämmelser om rikssjukvård i kraft. Med rikssjukvård avses hälso- och sjukvård som bedrivs av ett landsting och som samordnas med landet som upptagningsområde. Rikssjukvården ska samordnas till enheter där en hög vårdkvalitet och en ekonomisk effektiv verksamhet kan säkerställas. Social- styrelsen beslutar vilken hälso- och sjukvård som ska utgöra riks- sjukvård och meddelar tillstånd för att bedriva rikssjukvård och har för ändamålet bildat som ska fatta dessa beslut. har startat ett projekt för att utreda möjlig- heterna att identifiera diagnoser och åtgärder för den vård som kan bli aktuell att definiera som rikssjukvård. De verksamheter som projektet avser att utreda är bl.a. barnhjärtkirurgi, transplantation av hjärta, lungor och lever och ögononkologi. Området rättspsykiatri består dels av den rättspsykiatriska under- sökningsverksamheten för vilken är huvud- man och dels den rättspsykiatriska vården för vilken landstingen är huvudmän. genomgår mellan 600 och 700 personer rättspsykiatrisk undersökning. Undersökningsverksamheten bedrivs vid två enheter inom , i och , och på ent- reprenad vid de psykiatriska klinikerna i och . Av de undersökta döms cirka hälften att överlämnas till rättspsykiatrisk vård och de flesta döms till vård med särskild utskrivnings- prövning. var 1 426 personer inskrivna enligt lagen om rättspsykiatrisk vård och av dessa vårdades med särskild utskrivningsprövning. Tandvårdens totala kostnader uppgick till . Inom tandvården finns både privat och offentlig vård. Landstingen svarar för tandvårdsstödet till äldre och till personer med funktionshinder som har ett stort omsorgsbehov, till personer som behöver tandvård som led i sjukdomsbehandling och till per- soner som behöver viss oralkirurgi. ansvarar också för den avgiftsfria barn- och ungdomstandvården. Det statliga tand- vårdsstödet ger alla vuxna ett ekonomiskt stöd för bastandvård och visst stöd för protetiska åtgärder. För personer finns ett särskilt högkostnadsskydd. Den största andelen av tandvårdsstödet betalas ut till privata vårdgivare. besökte av den vuxna befolkningen tandvården och gjorde det för mellan ett och . Vid ett antagande om att besöken för- delar sig jämnt över tiden innebär detta att av den vuxna befolkningen besöker tandvården under en 18-månaders- period.2 Nästan 1,9 miljoner vuxna fick allmäntandvård inom folk- tandvården . Antalet barn och ungdom som fick sådan tand- vård var drygt 1,4 miljoner. 233 000 fick specialisttandvård inom folktandvården. 2 Stöd till hälsobefrämjande tandvård (SOU 2006:27) Riksdag, regering och statliga myndigheter förfogar över ett antal styrmedel för att leda, påverka och kontrollera verksamheter inom stat, kommun, näringsliv, organisationer samt även förhållanden som rör enskilda personer. Förhållandet mellan olika styrmedel är ofta komplicerat och gränserna mellan dem kan vara flytande. Det är därför inte givet hur de ska klassificeras och avgränsas. Redo- visningen i detta kapitel bygger i hög utsträckning på dåvarande () klassificering med avseende på främst styrningen av statsförvaltningen.1 Några av styrmedlen kan dock även tillämpas vid styrning riktad mot verksamheter inom andra samhällssektorer samt insatser riktade mot allmänheten. De styr- medel som behandlas i detta kapitel är regelstyrning, styrning av mål, resultat och resurser, organisationsstyrning, kunskapsstyrning, kontrollstyrning samt övrig styrning i form av personalåtgärder, informella kontakter m.m. (dir. 2006:123) ska göra en översyn av den statliga förvaltningens uppgifter och organisation. I uppdraget ingår att utveckla och lämna förslag till vilka övergripande förvalt- ningspolitiska principer som bör gälla vid organiseringen av den statliga förvaltningen. Kommittén ska också bl.a. skapa goda förut- sättningar för regeringens styrning av den statliga verksamheten. Slutredovisning av uppdraget ska ske . 1 Förvaltningspolitik i förändring,, 1996:50 Normgivning enligt regeringsform omfattar grundlagar, lagar, förordningar samt föreskrifter. Riksdag, regering och myn- digheter har olika befogenhet att besluta om normer. Ansvars- fördelningen dem emellan regleras huvudsakligen i regerings- formens åttonde kapitel. Normgivning riktar sig såväl till enskilda som till verksamheter inom alla samhällssektorer. Begreppet normera betyder enligt att fastställa regel eller rättesnöre för, reglera. avsåg med normering generella föreskrifter i form av lagar, förord- ningar och kompletterande myndighetsföreskrifter. Tillstånds- givning och auktorisation med därtill knutna villkor utgör enligt tillsynsutredningen också normering. Även rådgivning både i gene- rell form och i enskilda fall ansågs vara en form av normering, om än av mjukare slag.2 Med normgivningsmakten menas i regeringsformen rätten att besluta rättsregler av olika slag. Rättsregler är generella föreskrifter som är bindande för myndigheter och enskilda. Normgivnings- makten fördelas mellan och regeringen. Rättsregler som beslutas av ges formen av lagar och av regeringen beslu- tade rättsregler ges formen av förordningar. Fördelningen av normgivningskompetens mellan och regeringen bygger på principen att de centrala delarna av norm- givningen ska ligga hos . Genom kravet på lagform för föreskrifter i ett antal angivna ämnen bestäms det s.k. primära lagområdet. Föreskrifter i de ämnen som inte faller inom detta om- råde meddelas av regeringen genom förordning och området kallas därför regeringens primärområde. kan genom delegering delvis överlåta sin normgivningskompetens inom det primära lagområdet till i första hand regeringen – det delegeringsbara lagområdet - men det finns ett område där delegation inte är möjlig – det obligatoriska lagområdet till vilket t.ex. grundlagarna och pri- vaträttsliga föreskrifter hör. har alltid möjlighet att meddela föreskrifter inom regeringens primärområde. Regeringen kan alltid meddela verkställighetsföreskrifter vilka dock aldrig får innehålla något väsentligt nytt jämfört med lagen. 2 Statlig tillsyn – Granskning på medborgarnas uppdrag (SOU 2002:14) s. 63 viss utsträckning delegera sin normgivningskompetens till förvalt- ningsmyndigheter och kommuner. Författningar, vilka vanligtvis ska införas i författningssamling, utgörs av lagar, förordningar och andra rättsregler som i 8 kap. regeringsformen betecknas som föreskrifter. När det gäller kommunernas ställning krävs lagform för norm- givning som rör grunderna för ändringar i rikets indelning i kom- muner, grunderna för kommunernas organisation och verksam- hetsformer och den kommunala beskattningen samt kommunernas befogenheter i övrigt och om deras skyldigheter. För vissa delar av denna normering kan delegation ske till regeringen. De ämnen som kan delegeras framgår av 8 kap. 7-8 §§ regeringsformen och om- fattar bl.a. skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa, kommuni- kationer och undervisning och utbildning. Myndigheter kan när de har ett bemyndigande från regeringen utfärda föreskrifter. Sådant bemyndigande kan när det gäller det delegeringsbara lagområdet endast ske efter delegation från riks- dagen, s.k. subdelegation. Myndigheten kan aldrig få större befo- genhet än regeringen själv. Allmänna råd är sådana generella rekommendationer om till- lämpningen av en författning som anger hur någon kan eller bör handla i ett visst hänseende. Även andra beteckningar än allmänna råd förekommer såsom rekommendationer, riktlinjer och hand- böcker. En myndighet behöver inte något bemyndigande för att ge ut ett allmänt råd. När det i lag anges att en central förvaltnings- myndighet får utfärda allmänna råd får det ses som en uppmaning att meddela sådana. Även allmänna råd får tas in i författnings- samling. Från konstitutionell synpunkt finns en klar skillnad mellan före- skrifter och allmänna råd då de förra är bindande medan de senare inte är det. Den huvudsakliga regelstyrningen av verksamheter inom social- tjänsten sker inom ramen för socialtjänstlagen (2001:453), lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS), lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) samt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). För en utförlig beskrivning av innehållet i dessa lagar hän- visas till avsnitt 4.2. Socialtjänstlagen (SoL) är i huvudsak en målinriktad ramlag. Den innehåller bestämmelser av målsättningskaraktär, bestämmelser som reglerar skyldigheter för kommunerna samt bestämmelser som ger enskilda rättigheter. Varje kommun har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behö- ver. Inom denna ram får kommunen ordna verksamheten huvud- sakligen efter egna förutsättningar och behov. Vissa mer betydel- sefulla uppgifter anges dock, bl.a. uppgifter som avser insatser för vissa grupper i befolkningen, främst äldre, personer med funk- tionshinder, personer med missbruksproblem, barn samt brotts- offer. I lagen finns även bestämmelser om kommunernas nämnd- organisation, handläggning av ärenden, anmälningsskyldighet, till- syn m.m. Socialtjänstlagen tillhör i stora delar det obligatoriska lagområdet enligt 8 kap. 5 § regeringsformen som bl.a. anger lagform för bestämmelser om kommunernas skyldigheter och där delegation till regeringen inte är möjlig med stöd av 8 kap. 7 § regerings- formen. Utfyllande föreskrifter kan då endast ges av regeringen som verkställighetsföreskrifter vilka aldrig får innehålla något väsentligt nytt jämfört med lagen. I socialtjänstlagen har regeringen, och i vissa fall den myndighet som regeringen bestämmer, bemyndigats att meddela föreskrifter inom fyra områden. För insatser inom omsorger om äldre män- niskor eller människor med funktionshinder får sådana föreskrifter meddelas som behövs till skydd för enskildas liv, personliga säker- het eller hälsa (5 kap. 12 §). Ytterligare föreskrifter får meddelas om vård i familjehem och hem för vård eller boende (6 kap. 4 §). Föreskrifter får meddelas om den högsta ersättning som får tas ut för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narko- tika eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller i ett familjehem. Om ett barn ge- nom socialnämndens försorg får vård i ett annat hem än det egna är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning bidra till kommunens kostnader enligt grunder som regeringen föreskriver (8 kap. 1 §). Om riket kommer i krig eller krigsfara får särskilda föreskrifter om meddelas av regeringen (16 kap. 9 §). Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är en rättighetslag för personer med omfattande funktionshinder. Lagen ger rätt till insatser i form av särskilt stöd och särskild service. Insatserna avser rådgivning och annat personligt stöd som i regel ges av landstingen och insatser i form av biträde av personlig assi- stent eller ekonomiskt stöd för sådan assistans, ledsagarservice, biträde av kontaktperson, avlösarservice i hemmet, korttidsvistelse utanför det egna hemmet och korttidstillsyn för skolungdom utanför det egna hemmet. Andra insatser som regleras i lagen är boende för barn eller ungdomar i familjehem eller i bostad med särskild service, bostad med särskild service för vuxna samt daglig verksamhet för vissa personer . I LSS har regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigats att i fråga om korttidsvistelse utanför hemmet, korttidsstillsyn för skolungdom utanför det egna hemmet i anslutning till skoldagen och under lov, boende i familjehem eller bostad med sär- skild service för barn eller ungdomar som behöver bo utanför för- äldrahemmet, bostad med särskild service för vuxna eller annan sär- skilt anpassad bostad för vuxna samt daglig verksamhet för perso- ner som saknar förvärvsarbete och inte utbil- dar sig meddela föreskrifter till skydd för enskildas liv, personliga säkerhet eller hälsa. Regeringen får också meddela föreskrifter om vilka uppgifter om enskilda som beviljats insatser enligt LSS som ska lämnas ut till för framställning av officiell statistik. Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) reglerar förut- sättningarna för vård som ska ges till en person med missbruks- problem oberoende av eget samtycke. För tvångsvårdens innehåll finns bestämmelser i socialtjänstlagen som ska tillämpas om inte något annat anges i LVM. Tvångsvården syftar till att motivera den som missbrukar så att han eller hon frivilligt vill medverka till fort- satt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk. Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande Statens institu- tionsstyrelse, har medgetts rätt att när vård enligt LVM integreras med frivillig vård ställa ett allmänt krav på att berusningsmedel inte får föras in och förvaras på institutionen och att samma regler angående detta ska gälla för alla intagna vid institutionen. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) regle- rar förutsättningarna för vård av personer utan sam- tycke av vårdnadshavaren och den vårdbehövande. Det handlar om situationer där en ung person genom fysisk eller psykisk miss- handel, otillbörligt utnyttjande eller brister i omsorgen riskerar sin hälsa eller utveckling. I vissa fall får vård enligt LVU även beredas personer som fyllt 18 men inte . Regeringen, eller efter reger- ingens bemyndigande , har medgetts rätt att för alla som vårdas i ett hem för särskilt noggrann tillsyn, om det är nödvändigt för att genomföra vården och upprätthålla ord- ningen vid hemmet, ställa krav på att berusningsmedel och sådant som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet inte får föras in och förvaras på institutionen. Förordningar, föreskrifter och allmänna råd Regeringen har i socialtjänstförordningen (2001:937) meddelat kompletterande föreskrifter till socialtjänstlagen, LVU och LVM. I förordningen bemyndigas att meddela ytterligare föreskrifter enligt vissa bemyndigandena i socialtjänstlagen. Härut- över bemyndigas att meddela de ytterligare före- skrifter som behövs för verkställigheten av socialtjänstlagen, LVU och LVM. Enligt 13 kap. 1 § socialtjänstlagen utfärdar Social- styrelsen allmänna råd till ledning för tillämpningen av lagen. Regeringen har i förordningen (1993:1090) om stöd och service till vissa funktionshindrade meddelat kompletterande föreskrifter till LSS. bemyndigas i förordningen att meddela före- skrifter för att garantera enskilda personer skydd till liv, personlig säkerhet och hälsa inom verksamheten med de särskilda insatserna samt föreskrifter om verkställighet av LSS. har meddelat föreskrifter enligt bemyndigandena, och också allmänna råd, vilka publicerats i en serie kallad social- författningar (S). Serien innehåller både föreskrifter (7 st.) och all- männa råd (10 st.) samt föreskrifter och allmänna råd (8 st.). Social- styrelsen har också utfärdat ett fåtal föreskrifter och allmänna råd som gäller både inom och hälso- och sjukvården vilka därför även publicerats i serien socialförfattningar. Av de före- skrifter och allmänna råd som enbart utfärdats i serien social- författningar avser merparten frågor som har att göra med social- tjänstlagen, LSS, LVM och LVU medan två allmänna råd och en föreskrift och ett allmänt råd berör frågor som regleras i föräldra- balken. 6.2.3Regelstyrning inom hälso- och sjukvården Den huvudsakliga regelstyrningen av verksamheter inom hälso- och sjukvården sker inom ramen för hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) som behandlar sjukvårdshuvudmännens skyldigheter och lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjuk- vårdens område som reglerar personalens skyldigheter. Härutöver finns ett flertal andra lagar som behandlar särskilda områden inom hälso- och sjukvården såsom t.ex. smittskydd, psykiatrisk vård och tandvård. Hälso- sjukvårdslagen är en målinriktad ramlag som innehåller bestämmelser av målsättningskaraktär och bestämmelser som regle- rar och kommunernas ansvar för hälso- och sjuk- vården. Landsting och kommuner har det yttersta ansvaret för att medborgarna erbjuds erforderlig hälso- och sjukvård men kan ordna verksamheten efter egna förutsättningar och de behov som föreligger inom deras område. I lagen finns också bestämmelser om nämndorganisation, läkares tjänstgöring under utbildning, vård- avgifter m.m. Hälso- och sjukvårdslagen faller till stora delar inom det fakulta- tiva lagområdet, dvs. det område som primärt ska regleras i lag men där delegation kan förekomma till regeringen. Även kan bemyndigas att ge föreskrifter. I hälso- och sjukvårdslagen bemyndigas regeringen att meddela de ytterligare föreskrifter om hälso- och sjukvård som behövs till skydd för enskilda eller för hälso- och sjukvårdens bedrivande i öv- rigt och ges möjlighet att överlåta åt att meddela föreskrifter till skydd för enskilda. I lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område regleras hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter. Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande , får meddela föreskrifter bl.a. om behörighet och legitimation för hälso- och sjukvårdspersonal och skyldigheter för hälso- och sjuk- vårdspersonalen om detta behövs till skydd för enskilda och för hälso- och sjukvårdens bedrivande i övrigt. Förordningar, föreskrifter och allmänna råd Regeringen har i förordningen (1985:796) med vissa bemyndi- ganden för att meddela föreskrifter m.m. överlåtit åt att meddela föreskrifter inom ett flertal områden, såsom hälso- och sjukvård, tandvård och sprututbytesverksamhet till skydd för enskilda m.m. I förordningen (1998:1513) om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område har bemyndigats att meddela ytterligare föreskrifter om utbildning och praktisk tjänstgöring m.m. för olika yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården. har meddelat föreskrifter enligt bemyndigandena, och också allmänna råd, vilka publicerats i en serie kallad medici- nalförfattningar (M). Även inom andra områden än hälso- och sjukvård, t.ex. enligt smittskyddslagen (2004:168) och (1998:808) förekommer bemyndiganden för att meddela föreskrifter och dessa publiceras i serien medicinal- författningar. Serien innehåller både föreskrifter (39 st.) och all- männa råd (34 st.) samt föreskrifter och allmänna råd (39 st.).