sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — Utredningen har dock valt att genomgående utgå ifrån de registrerade föryngringarna i sin redovisning och överväganden, eftersom osäkerheten i bedömningarna annars skulle öka. Med stor sannolikhet finns dock loföryngringar som ej registrerats, varför antalet registrerade föryngringar för lodjur bör ses som ett minimiantal. Enligt utredningen bör den svenska lostammens numerär redo- visas och bedömas tillsammans med den norska populationen i en skandinavisk population. Det är en gemensam population och det sker ett frekvent utbyte av lodjur mellan och . Den norska lostammen hade en topp med ca 80 familje- grupper, vilket i uppskattas till 480 individer. Genom främst ökade jaktkvoter halverades den norska stammen till ca 40 föryng- ringar, dvs. ca 240 individer, . Därefter har stammen åter ökat. konstaterades minst 74 familjegrupper av lodjur, dvs. drygt 440 individer. Ökningen, jämfört med har varit störst i de tre nordligaste fylkena. Det norska nationella målet för loför- yngringar är 65, dvs. knappt 400 individer, vilket uppnåddes . I har skett en ökning av lostammen med smärre avbrott sedan lon började återinvandra från . uppskattas beståndet till ca 1 300 individer. Det sker ett visst ut- byte av lodjur mellan och via . Lodjursstammen ökade efter fredningen. Den legala jakten är starkt begränsad. Den illegala jakten är däremot troligen den enskilt största dödsorsaken hos vuxna lodjur i . Den reduk- tion av lostammen som skett inom renskötselområdet, främst , beror på avsiktlig förvaltning och har verkställts genom ökade jaktkvoter. har lostammen även minskat i den norra delen av rådjursområdet, dvs. sydöstra och norra . Denna nedgång har sannolikt primärt orsakats av en mycket kraftig nedgång i rådjursstammen, även om illegal jakt kan ha påskyndat utvecklingen (Liberg & 2005). Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Det finns som framgår av artbeskrivningen inga misstankar om genetiska problem i den skandinaviska lostammen. Genetiska problem är heller knappast att förvänta , för- utsatt att stammen inte minskar avsevärt och att genetiskt utbyte fortsätter med den finsk/ryska populationen. DNA-analyser från visar att det sker ett visst genetiskt utbyte mellan och . Sannolikt sker ett motsvarande utbyte i Nord- norge med den finsk/ryska lopopulationen. Den totala dödligheten hos ungarna är hög, 30–. Många ungar dör tidigt, orsakerna innefattar sannolikt undernäring, sjukdomar och predation. Hos ettåringar är dödligheten 20–medan den hos vuxna djur ligger mellan 10– . I de två senare grupperna uppskattas jakt och illegal jakt svara för mellan 50–av dödsorsakerna. Det följer det vanliga mönstret för djur i toppen på näringskedjan med hög dödlighet men låg naturlig dödlighet för vuxna individer. Lostammen kan relativt snabbt reduceras genom jakt. Baserat på data från sammanlagt 245 sändarförsedda lodjur i och –2002, ökade den genomsnittliga årliga död- ligheten bland vuxna lodjur från till då jakt och illegal jakt inkluderades. Detta påverkade i sin tur den årliga populations- tillväxten som sjönk från till 2–. Bekräftad och san- nolik illegal jakt utgjorde tillsammans av dödligheten bland vuxna djur (m.fl. 2006). Den legala jakten är starkt begränsad. Omfattningen av illegal jakt är av naturliga skäl svår att bedöma. Studier av radiomärkta lodjur som försvunnit kan ge viss vägledning. Risken för att ett radiomärkt lodjur skall skjutas illegalt varierade på basis av resul- taten för de olika studieområdena. Vid ett anta- gande att de radiomärkta lodjuren är representativa för alla lodjur i så skulle mellan 100–150 lodjur dödas illegalt . Detta är allvarligt och utgör ett hinder för såväl förvaltningen som för den legala jakten på lodjur. 10.5.2Lodjur som predator på ren I renskötselområdet är renen det i särklass viktigaste bytet för lodjur, renen utgör ca 70–av födan. En studie visar på att en lohona med ungar tar i genomsnitt 6 renar under vin- tern, men det är mycket stor variation mellan individer och perio- Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Preliminära studier tyder på att en hane tar i genomsnitt knappt 4 renar . Det är inte osannolikt att dagens lostam tar mellan 15 000–25 000 renar . Om man använder siffrorna på predationstakt (antal renar dödade per lodjursindivid och månad) och antar att sommarpreda- tionen är lika stor som vinterpredationen, samt att ensamma honor har hälften så stor predationstakt som honor med ungar (vilket är fallet vid lopredation på rådjur). Om man dessutom antar att lo- stammens sammansättning är hanar, honor utan ungar och honor med ungar, i enlighet med data på dödlighet och reproduktion från , så dödar en lostam på 600 individer, dvs. drygt 100 familjegrupper, ungefär 23 000 renar . Om sommarpredationen är hälften så stor som vinterpredatio- nen så blir samma lostams uttag ungefär 17 000 renar. Det går också att göra en beräkning som bygger på lodjurets födobehov, ca , andel ren i lodjurens föda, 70–, mängd tillgängligt kött på ren, 15–, samt hur stor andel av det tillgängliga köttet som lodjuret utnyttjar, 70–. Vid en sådan beräkning behöver en lostam på 600 individer, dvs. drygt 100 familjegrupper, döda mellan 10 000 och 28 000 renar . Dessa beräkningar är givetvis grova skattningar. Det behövs ett väsentligt bättre underlag än som finns tillgängligt för att bedöma lodjurens samlade predation på ren, där man även söker väga in predationen på olika renindivider, sarvar, vajor och kalvar. Ett alternativt tillvägagångssätt är att studera hur slaktuttaget varie- rar mellan år för olika samebyar och relatera detta till bl.a. föränd- ringar i rovdjursstammarna av framförallt lodjur och järv. Lodjuren inom renskötselområdet medför en mycket kännbar förlust för renstammen och rennäringen, men den är inte avgö- rande för renstammens storlek vid dagens nivå. Lodjursstammen inom renskötselområdet begränsas av legal och illegal jakt, inte av tillgången på föda. Det förekommer dock stora lokala varia- tioner i täthet inom renskötselområdet. I vissa områden är troligen effekterna av lodjur mycket stora för rennäringen. Dessutom måste effekterna av lodjur vägas samman med effekterna av andra rovdjur i samma områden. Tillgänglig föda i form av renar i studieområdet mellan Stora och Lilla Luleälv är ungefär lika stor som tillgänglig föda för lodjuren i form av rådjur i Bergslagen. Tätheten av lodjur är dock betydligt lägre, mellan hälften och en tredjedel, i norr än i söder. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Renarna är migrerande (flyttande) medan rådjuren är stationära. Ojämnheten i födotillgång kan bidra till att förklara att lodjurs- reproduktionen är lägre i norr än i söder. Bristen på aktuella data över den samlade rovdjurspredationen på ren är otillfredsställande. Det innebär också att det finns en osäkerhet om ersättningssystemet för rovdjurspredation på ren verkligen vilar på ett acceptabelt underlag. Osäkerheten gäller i synnerhet predationen från lo, järv och björn. Utredningen föreslår därför att omfattande studier genomförs för att bedöma den samlade predationsförlusten som de stora rov- djuren förorsakar rennäringen. Studierna bör enligt utredningen ledas av i samarbete med och Viltskadecenter, i samverkan med rennäringen och berörda länsstyrelser. I arbetet bör såväl rovdjurs- forskare som rennäringsforskare engageras. Syftet är att få fram ett bättre underlag för att bedöma rovdjurspredationen på ren, bl.a. i utformningen av ersättningssystemet. För att ge bästa resultat bör studierna bedrivas i såväl fjäll- som skogssamebyområden, med olika profil i rovdjursbestånden. 10.5.3Lo som predator på rådjur I hela landet söder om renskötselområdet är rådjuret det domine- rande bytesdjuret för lodjuren. Andelen rådjur av födan har beräk- nats till 80–. Relationen mellan lodjur och rådjur förefaller vara den typiska för en bytesspecialist och dess byte, dvs. de påver- kar varandra ömsesidigt. Många rådjur är gynnsamt för lodjuren, medan många lodjur har motsatt effekt för rådjursstammen. En lohona med ungar tar i genomsnitt mellan 5 6 rådjur i studieområdet i södra med relativt god rådjurs- stam. Kvoten kan vara lägre i områden med svagare rådjursstam, vilket preliminära norska studier tyder på. Ensamma honor tar 2,5– 3 rådjur . Hanar tar 3,5–4 rådjur . I den lokala rådjurspopulationen runt i med en täthet av drygt en lo per mil2P P åren 1999–2001 medförde lokoloniseringen att lodjurens årliga uttag av rådjur låg på 3,3–4,1 rådjur per 1 000 ha, dvs. 33–41 rådjur per mil2P .P För området är det över den brytpunkt då lodjuren tar mer rådjur än den naturliga tillväxten på . Denna brytpunkt varierar både geografiskt och tidsmässigt. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser betydande variationer mellan olika år eller perioder. En stor lostam i förhållande till rådjursstammen, vars predation adderar till övrig dödlighet för rådjuren, kan leda till en mycket kraftig minskning av rådjursstammen. då lodjurens kolonisation av Grimsö forsknings- område påbörjades minskade rådjursstammen med , vilket motsvarade lodjurens predation. Det tyder på att lo- djurens predation adderar till annan dödlighet. Den kraftiga ökning av lodjursstammen i södra kust- land och i Bergslagen som skedde var sannolikt en respons på den kraftiga ökningen i rådjursstammen efter 1980- talets milda vintrar och omfattande rävdöd till följd av skabban- grepp. har emellertid rådjursstammen mins- kat efter det att rävstammen börjat återhämta sig efter skabbpan- demin. Den växande lostammen har även bidragit till en minskning av rådjuren. Detta styrks av att nedgången varit starkast i de områ- den där det funnits många lodjur. Efterhand som rådjursstammen minskat, har även lodjurs- utvecklingen vänt nedåt. Det är en process som började i södra och nordligaste och som sedan fortsatt söderut i . pågår en spridning av lostammen söderut. I och södra , där det är gott om rådjur, ökar lostammen. Delvis kan således förändringarna i lostammen förklaras med tillgången på rådjur per lodjur. En ökning av hjortstammarna och vildsvinsstammarna kan möjligen förändra bilden något. Lopreda- tionen kommer i ett sådant läge sannolikt att öka på dovhjortskalv, men erfarenheter från andra länder, bl.a. , tyder på att lons predation på vildsvin och kronhjort kommer att vara begränsad. Lodjur är utpräglade rovdjur som nästan uteslutande lever av kött. De är specialiserade i sitt födosök och tar inom renskötsel- området främst ren och i övriga landet främst rådjur. Lodjuren tar även småvilt som hare och skogsfågel. Lodjurens inverkan på småviltstammarna är dåligt utforskad. Lons förhållande till småviltets populationsdynamik kompliceras också av dess predation på räv. I östra och stora delar av där rådjur och andra medelstora klövdjur saknas, är skogshare lodjurets viktigaste byte. I delar av har dock lodjur i stor utsträckning övergått från Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser hardiet till att specialisera sig på hjortdjur, i takt med att stammarna av rådjur och vitsvanshjort ökat. Den nordamerikanska lon, som är mindre än den europeiska, är också starkt specialiserad i sitt bytesval, på snöskohare. Trots att alternativa byten kan finnas föredrar den, när tillgången på hare minskar, att göra långa vandringar eller byte av uppehållsområde, istället för att anpassa sig till en annan bytesart (and Krebs, 1985). Endast riklig tillgång till snöskohare förmådde till- godose en större lostam (Brand and , 1979). 10.5.4Förhållande till andra rovdjur Lodjurets förhållande till andra stora rovdjur är dåligt belagt. För järven har den, som redovisas i artbeskrivningen, sannolikt bety- delse genom att järven kan utnyttja kadaver av ren som lon lämnar efter sig. Med vargen föreligger viss konkurrens om klövvilt. Även vargen tar rådjur. Det är en konkurrens som kan vara besvärande för lon, eftersom vargen inte är beroende av rådjur och skulle genom att hålla nere rådjursstammen kunna försvåra bytestill- gången för lodjuren. Det finns också en viss tendens till lägre före- komst av ynglande lohonor i vargrevir, men relationen är inte sta- tistiskt säkerställd (2004). Lodjuret är predator på mindre rovdjur, däribland rödräv och om tillfälle ges sannolikt även på fjällräv. Lodjurens predation på räv skulle teoretiskt kunna medföra att rävens predation på rådjurs- kid reduceras. Dock tar även lodjuren rådjurskid, varför effekten kan diskuteras. Det har också visat sig att rävens predation på rådjurskid i skogsdominerade områden där lodjuren uppehåller sig, inte alls är så hög som inom jordbruksdominerande landskap. Dessutom kan harstammen öka då lodjur koloniserar nya områden och rävstammen härigenom minskar (2004). Lodjur har också betydelse för alla arter som gynnas av före- komst av kadaver. Dit hör järv, örn och andra rovfåglar, men även rödräv och fjällräv. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser 10.5.5Lodjurs predation på andra tamdjur Utanför renskötselområdet är det får som dominerar lodjurens angrepp på tamdjur. Lodjuren har angripit mellan 63 får (1999) och 222 får (2002) . ersattes angrepp på 149 får, 3 nöt och 132 andra djur, främst fjäderfä. Det finns en stor mellanårs- variation, som ofta orsakas av enstaka loindivider. I nationellt perspektiv, utifrån de totala tamdjursstammarna och i relation till antalet lodjur är viltskadorna på tamdjur begränsade. För enskilda fårägare kan ändå skadorna vara kännbara. Lodjurens predation på tamdjur kommenteras ytterligare i betänkandets kapitel om viltskador. Lodjur kan även skada hundar. ersattes 12 loan- grepp på hundar, en dödad och elva skadade. Även skadorna på hund kommenteras i avsnittet om viltskador. Utredningens förslag: ska genomföra områdes- inventeringar av lodjur med regelbundenhet särskilt i områden med tätare lodjurspopulationer. Inventeringarna ska göras i samarbete med markägare, jägare och naturintresserade. Mellan områdesinventeringarna ska genomföra andra in- venteringar. Inventering av rovdjursstammarna är en viktig del av rovdjurens förvaltning. måste bygga på så säkra be- ståndsupskattningar som möjligt inom rimliga kostnadsnivåer. Lodjur inventeras utanför renskötselområdet med framförallt två metoder, områdesinventeringar och snokingmetoden. Båda bygger på snöspårning och genomförs i princip februari. Inventeringsmetoderna behöver utvecklas och förfinas ytterligare. Bristande snötillgång är ofta ett problem. Osäkerheten om snö- förhållanden försvårar också planeringen av inventeringarna, sär- skilt områdesinventeringarna. Inom renskötselområdet sker inventeringar till- sammans med representanter för samebyarna. Svårigheter i inventeringsarbetet gäller främst särskiljning av närliggande grupper. I en mättad lodjursstam gränsar de flesta lohonors hemområden till andra honors. I många fall förekommer Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser även överlappningar mellan hemområden. Särskiljningar måste då ske inte bara mellan två familjegrupper utan i hela kluster av grup- per, där varje grupp kan ha både tre och fyra grannar. Särskiljning i sådana kluster av familjegrupper är mycket svår, om man endast har några få observationer av varje grupp, vilka dessutom kan vara skilda i tiden. Ett brett deltagande från markägare, jägare och naturintresse- rade i områdesinventeringarna bör därför eftersträvas, särskilt i områden med tätare lopopulationer. Det ger också förankring och en god acceptans för beståndsuppskattningarna. Denna typ av breda områdesinventeringar bör genomföras med viss regelbun- denhet, helst vartannat eller . Länsstyrelsernas rov- djursansvariga och naturbevakare svarar i allmänhet för kvalitets- säkringen vid områdesinventeringar, genom bakspårning för att kunna särskilja olika familjegrupper och loindivider från varandra. Utredningen har genomfört en särskild utvärdering av lodjurs- och varginventeringen utanför renskötselområdet. Utvärderingen och utredningens slutsatser redovisas i kapitel 18 om beståndsinventer- ingar. I det särskilda kapitlet konstateras också att det finns betydande variationer i spårningsmetodik mellan länen. finns även brister i bedömningsunderlaget. Lodjur har också en hög ung- dödlighet som innebär att många honor förlorat sina ungar vid inventeringstillfället. Det medför en osäkerhet i bedömningen av antalet loföryngringar per säsong. Utredningens förslag: Den svenska lodjursstammen har gynnsam bevarandestatus. Förvaltning ska ske i form av licensjakt i de län som har stabila lodjursstammar. Skyddsjakt ska vara förbehållen skadegörande individer. Lostammen i har en kontinuerlig utbredning både inom landet och med . Biologiskt bör man alltså regelbundet bedöma situationen för lostammen i och tillsam- mans. har lodjurets utbredningsområde ökat i då nya områden i södra och har återkoloniserats. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser I har skett en något ökad utbredning och viss ökning av lostammen, främst i . Prognoser för utbredning, populationsstorlek och livsmiljöer för lodjur i och är gynnsamma. Nya områden kolo- niseras och då kommer lostammen att öka. Det finns inte något hot mot lodjurets livsmiljöer, framförallt beroende på att lodjuret inte har specifika habitatkrav utan kan leva i mycket skiftande mil- jöer om bara födotillgången är tillräcklig. Vid inventeringstillfällena –februari månad, består den svenska lostammmen av ca 1 000 djur som är eller äldre, dvs. åtminstone potentiellt könsmogna. Än viktigare är att se den skandinaviska lopopulationen som en sammanhängande population med 1 800–2 000 individer. Sett ur detta perspektiv borde både den svenska och den skandinaviska lostammen klassas i den lägsta hot- klassen Missgynnad (nära hotad). har lodjuret redovisats i den högre hotklassen Sårbar enligt den svenska rödlistan. Genetiska data tyder på en viss begränsning av genflödet mellan de norra och södra delarna, men med beaktande av tillgängliga data finns inget som motsäger att genflödet är tillräckligt för att be- trakta såväl den svenska som hela den skandinaviska lostammen som Missgynnad enligt klassificeringssystemet. Ett visst genetiskt utbyte sker dessutom mellan de svenska och finska lopopula- tionerna. Utredningens syn på bevarandestatus för lodjur redovisas i kapitel 11 om gynnsam bevarandestatus. Utredningens slutsats är att den svenska lostammen har gynnsam bevarandestatus. Jakten på lodjur är starkt begränsad och noga kontrollerad. Den är f.n. uppdelad i kvoterad skyddsjakt inom renskötselområdet och licensjakt i län med stabila lostammar utanför renskötselområdet. Mot bakgrund av att lostammen enligt utredningen har gynn- sam bevarandestatus, föreslår utredningen att skyddsjakt på lodjur skall vara förbehållen skadegörande individer. Den nor- mala beskattnings- eller jaktformen bör därför vara noga reglerad och kontrollerad licensjakt i de län som har stabila lodjursstammar, dvs. även inom renskötselområdet. Även loförvaltningen ska bedri- vas som adaptiv förvaltning, med bl.a. årlig utvärdering. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser 10.5.8Begränsande faktorer för lostammen Utredningens förslag: Utanför renskötselområdet är det främst biologiska faktorer som tillgång till föda som styr lodjurs- stammens storlek. Rådjur är här den helt dominerande födan och det är rådjursstammens storlek som främst begränsar hur många lodjur som kan försörjas. I lodjursförvaltningen ska hän- syn tas både till sambandet mellan lodjur och rådjur och till om- fattningen av illegal jakt vid licenstilldelning. Även om den svenska lodjursstammen inte är akut hotad, finns det faktorer som lägger begränsningar för dess storlek. För ett stort rovdjur som lon med stor anpassningsförmåga är den viktigaste biologiskt begränsande faktorn bytestillgången. En djurart kan även begränsas av politiska skäl, om den skapar ekonomiska eller sociala konflikter. Lodjuret begränsas av både biologiska och poli- tiska faktorer. Liberg & (2006) har försökt att beräkna den maximala bärkraften för lodjur i landets olika delar. Inom renskötselområdet är renen det viktigaste bytet för lo. För att skydda rennäringen föreslogs i propositionen om en Sammanhållen rovdjurspolitik en minskning av lostammen i renskötselområdet till 400 djur, då motsvarande ca 80 familjegrupper. finns inom renskötselområdet ca 100 familjegrupper. I renskötselområdet är det alltså politiska beslut och inte biologin som avgör lostammens storlek. Lostammen varierar dock mycket mellan olika delar av ren- skötselområdet och lobestånden kan som redovisats ha stora effek- ter på rennäringen. tilldelning av jaktkvoter inom renskötselom- rådet har en klar relation till antalet lodjur. Efterhand som antalet familjegrupper minskat har också jakten minskat. Resultatet är också tydligt för lodjuren i och , där förändringen i lodjursstammen visar på en god relation med jakttrycket. Utanför renskötselområdet är det främst biologiska faktorer som tillgång till föda som styr lodjursstammens storlek. Eftersom rådjur här är den helt dominerande födobasen , är det rådjurs- stammens storlek som främst begränsar hur många lodjur som kan försörjas. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Utredningens förslag: Det är tveksamt om det inom det befint- liga utbredningsområdet för lodjur går att uppfylla det natio- nella målet på 300 familjegrupper. Det skulle innebära att möj- ligheterna till rådjursjakt i princip elimineras. Bristen på rådjur kan medför att lodjursstammen i stora delar av inte ökar utan minskar till följd av en minskande rådjursstam. Jakt på lodjur är därför långsiktigt positiv för stammen i denna region. Söder om /ökar lodjursstammen och teoretiskt kan rådjuren här föda ca 300 familjegrupper av lodjur. Även här ska möjligheterna till jakt på rådjur beaktas när man bedömer lodjursstammens potential. I en utredning för har Liberg & beräknat den långsiktiga maximala bärkraften för lodjur utanför renskötsel- området, baserat på den maximala rådjursstam miljön förväntas bära långsiktigt. För den del av landet där det funnits fasta lostammar som huvudsakligen baserar sin försörjning på rådjur, dvs. från renskötselområdet söderut till och är den teoretiska bärkraften knappt 200 familje- grupper. Tillsammans med det tak som är satt för renskötselområdet, medför det att det inom det befintliga utbredningsområdet för lodjur är tveksamt om det går att uppfylla det nuvarande nationella målet på 300 familjegrupper . Den beräknade bär- kraften för lodjur i rådjursområdet förutsätter dessutom att lodju- ren får tillgång till hela produktionen av rådjur, vilket skulle elimi- nera möjligheterna till rådjursjakt. Vill man värna om viss rådjursjakt blir utrymmet för lodjur än mera begränsat. Studien visar att om man vill att jägare och lodjur skall dela ungefär lika på rådjursproduktionen, blir det totala utrymmet för lodjur mellan /och ren- skötselområdet endast ca 160–170 familjegrupper. Denna teoretiskt långsiktiga bärkraft för lodjur är inte baserad på dagens rådjursstam, som i denna del av landet sannolikt är avse- värt lägre än den teoretiskt långsiktiga. Det är sällan den aktuella nivån för en djurpopulation ligger exakt på den medelnivå som vi kan kalla den långsiktigt hållbara. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Rådjursstammen har stora naturliga variationer. Viktigast av de faktorer som påverkar rådjursstammen är vintrarnas hårdhet, de olika rovdjursstammarnas tryck och jakttrycket. har rådjursstammen i sydöstra och legat under sin långsiktigt hållbara medelnivå. Det innebär att för att uppnå den bärkraft för lodjur som refererats ovan måste rådjursstammen återhämta sig. Närmast renskötselområdet förefaller både rådjursstam och lostam ha stabiliserat sig, men på låga nivåer. Längre söderut i fortsätter rådjursstammen att minska, liksom lostammen främst som en konsekvens härav.