sou · GVB310 · 2008-01-01 00:00:00 — Detta beror på att kvinnor gene- rellt sätt har ett större vårdutnyttjande än män. Vissa bestämmelser i patientlagen beskriver även klagomöjligheter. Det är betydligt vanligare att kvinnor klagar på hälso- och sjukvården.PF1FP En patient- lag kan dock bidra till att tydliggöra klagomöjligheter och få som konsekvens att fler män tillvaratar denna möjlighet och att köns- fördelningen på antal klaganden därmed blir jämnare. När det gäller bestämmelsen om fast läkarkontakt så är den av större intresse för kvinnor än män, eftersom något fler kvinnor efterfrågar denna typ av kontinuitet. Ifråga om skolhälsovården så utgör flickorna den absoluta majo- riteten av de barn och ungdomar som anger att de har psykosociala problem och ohälsoproblem i form av till exempel stress, värk och oro. Kommitténs bedömningar syftar till att för- bättra vården och bemötandet för denna grupp. Förändringar i den riktningen kan således förväntas gynna flickor i större utsträckning än pojkar. Avgörande förutsättningar för en fungerande själv- styrelse är för det första att det finns ett reellt innehåll i självstyret – något att styra – och för det andra att det finns personer som vill åta sig uppdraget att styra. har många kommuner svårt att rekrytera politiker och en hög andel av de förtroendevalda lämnar sina uppdrag. Inte sällan anges de bristande möjligheterna att på- verka som skäl för avhopp. Kommittén konstaterar i avsnitt 7.1 att de primärkommunala uppgifterna behöver fokuseras. En konsekvens av ett mer fokuserat primärkommunalt uppdrag – med ett reellt utrymme för ett kom- munalt politiskt beslutsfattande – är att möjligheten att rekrytera och behålla förtroendevalda sannolikt ökar. Det innebär i så fall att förutsättningarna för självstyrelse stärks. Kommittén föreslår i avsnitt 3.2 att regeringen utarbetar en samlad och sektorövergripande strategi för styrningen av den 1TP PT SOU 1996:133 Jämställd vård. Olika vård på lika villkor? Kommittén bedömer att styrningen bör in- riktas mot normering, som användningen av andra styr- medel begränsas. upplever primärkommunerna ofta att den statliga styrningen är oförutsägbar och försvårar den egna plane- ringen. Kommitténs uppfattning är att en mer genomtänkt statlig styrning leder till ökad förutsägbarhet för kommuner, vilket i sin tur är till gagn för den kommunala självstyrelsen. Med en mer ändamålsenlig statlig styrning blir de kommunala förtroendeupp- dragen mer stimulerande. Förslaget om ett regelbundet återkom- mande samråd mellan staten och den kommunala sektorn bedöms också förbättra relationen och förtroendet dem emellan, vilket i så fall också ökar förutsättningarna för självstyrelse. Förslaget i avsnitt 7.2 om att inrätta regionkommuner kommer att leda till utökad självstyrelse genom att regionkom- munerna får ansvar för ett regionalt utvecklingsuppdrag som i fler fall åligger staten genom bland annat länsstyrelserna . kan också regionkommuner komma att överta ytterligare uppgifter av betydelse för den regionala utvecklingen, vilket i så fall också kan komma att utöka den kommunala självstyrelsen och skapa ett än mer intressant förtroendemannauppdrag. Kommitténs förslag innebär inga direkta konsekvenser vad gäller småföretagens villkor eller sysselsättningen. Däremot syftar för- slagen till att förbättra förutsättningarna för tillväxt och ut- hållig utveckling, vilket gagnar både sysselsättning och småföre- tagens villkor. Kommittén menar också att en mer samlad stat och ett bättre samordnat rättsväsende – som arbetar i en gemensam geografi – kommer att ge bättre förutsättningar för brottsbekämpning. Lik- som på andra områden där staten verkar ger en återsamlad stat större möjligheter att framgångsrikt bedriva en brottsbekämpning där statens olika resurser inom till exempel polis, åklagare, tull, kronofogde och skatteförvaltning ges bättre möjligheter att sam- verka. När det gäller förslagens konsekvenser för offentlig service i olika delar av landet menar kommittén att en ökad statlig samord- ning ger bättre möjlighet att samutnyttja resurser, vilket ökar möj- ligheten till lokal närvaro. finns det också en risk för att avstånden till offentlig service ökar i den större regionala geografi som föreslås i betänkandet. Av den orsaken vill kommittén särskilt påtala vikten av att den offentliga sektorns olika delar och verk- samheter gemensamt analyserar hur resurser kan samordnas för att säkerställa lokal närvaro. 10.1 Förslaget till patientlag I paragrafen ges en redogörelse för patientlagens innehåll och syfte. Ett antal bestämmelser av central betydelse för patienternas ställ- ning ingår i lagen. Syftet med patientlagen är ytterst att tillförsäkra befolkningen en god hälso- och sjukvård och tandvård på lika vill- kor. Bestämmelserna i lagen är främst inriktade på frågor som rör patientens självbestämmande, integritet samt delaktighet i och inflytande över vården. Det bör påpekas att det finns bestämmelser som reglerar patient- ens ställning också i andra lagar. Exempel på sådana lagar är pati- entskadelagen (1996:799), abortlagen (1974:595), steriliserings- lagen (1975:580), lagen (1995:831) om transplantation m.m., lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m., lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård samt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Vidare förekommer det allmän lagstiftning som inte har inriktning mot hälso- och sjukvårdsområdet, men som ändå får betydelse för patienternas ställning. Hit hör tryckfrihets- förordningen och sekretesslagen (1980:100), , etcetera. Paragrafen innehåller definitioner av vissa i patientlagen centrala begrepp. I första stycket definieras begreppet vårdgivare. Defini- tionen överensstämmer i sak med den i 1 kap. 3 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). Beträffande begreppen hälso- och sjukvård och tandvård görs i andra och tredje stycket hänvisningar till bestämmelser i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och tandvårdslagen (1985:125). Med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjuk- vården hör även sjuktransporter samt att ta hand om avlidna. Med tandvård avses åtgärder för att förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador i munhålan. I 3–6 §§ anges patientlagens tillämpningsområde. Det är inte alla bestämmelser i lagen som skall tillämpas av samtliga vårdgivare. Vissa bestämmelser i lagen gäller för vårdgivare som bedriver hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Här omfattas såväl offentliga som enskilda vårdgivare. På samma sätt gäller vissa bestämmelser för vårdgivare som bedriver tandvård enligt tandvårdslagen (1985:125). De i paragrafen uppräknade bestämmelserna gäller endast för landsting eller kommun samt för enskilda vårdgivare som bedriver hälso- och sjukvård på entreprenad (det vill säga de som har avtal med ett lansting eller en kommun, se 3 och 18 §§ hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)). Vissa bestämmelser i lagen skall endast tillämpas av landsting eller av enskilda vårdgivare som bedriver hälso- och sjukvård på entre- prenad (det vill säga de som har avtal med ett landsting, se 3 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)). Detta framgår av paragrafen. Paragrafen motsvarar till viss del 1 § lagen (1998:1656) om patient- nämndsverksamhet m.m. Tillämpningsområdet för de bestämmel- serna som rör patientnämnder har inte ändrats i sak. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 a § första stycket tredje punkten hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och 3 § första stycket fjärde punkten tandvårdslagen (1985:125). Den gäller för samtliga vårdgivare, både inom hälso- och sjukvården och inom tandvården. I förtydligande syfte har ordet valfrihet lagts till i paragrafen. Det finns bestämmelser i patientlagen som ger patienten en valfri- het. Exempelvis finns det ett utrymme att välja mellan olika be- handlingsalternativ (se nedan 9 §). Patienten kan även välja en fast läkarkontakt i den öppna hälso- och sjukvården (se nedan 10 §). Paragrafen motsvarar 2 a § andra stycket första meningen hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och 3 § andra stycket tandvårdslagen (1985:125). Den gäller för samtliga vårdgivare, både inom hälso- och sjukvården och inom tandvården. Paragrafen motsvarar 3 a § första och andra styckena och 18 a §§ hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Bestämmelserna om val av behandlingsalternativ gäller både för landsting och kommuner samt för enskilda vårdgivare som bedriver hälso- och sjukvård på entreprenad med stöd av 3 eller 18 §§ hälso- och sjukvårdslagen. Paragrafen motsvarar till viss del 5 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Den skall endast tillämpas av landsting och enskilda vårdgivare som har avtal med ett landsting enligt 3 § hälso- och sjukvårdslagen. En ändring i sak har gjorts. Patienterna skall liksom tidigare ha tillgång till en fast läkarkontakt inom den öppna hälso- och sjuk- vården. Det behöver dock inte vara en läkare med specialistkom- petens i allmänmedicin. Begreppet primärvård i den tidigare lydel- sen har ersatts av den öppna hälso- och sjukvården som en konse- kvens av förändringen. Paragrafen motsvarar 2 a § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Den gäller för samtliga vårdgivare inom hälso- och sjukvården, men inte inom tandvården. Paragrafen motsvarar 3 a § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Den gäller endast för landsting och de enskilda vård- givare som har avtal med ett landsting enligt 3 § hälso- och sjuk- vårdslagen. Kommuner och övriga enskilda vårdgivare omfattas således inte av bestämmelsen om förnyad medicinsk bedömning. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 b § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Den gäller för samtliga vårdgivare inom hälso- och sjukvården, dock inte inom tandvården. Ett mindre ändring har gjorts. I förtydligande syfte och för att uppnå en överensstämmelse med rättsläget hänvisas i andra stycket till sekretesslagen (1980:100) och lagen (1998:531) om yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område, i stället för som tidigare endast till vissa bestämmelser i dessa lagar. Paragrafen motsvarar 3 § tredje stycket tandvårdslagen (1985:125). Den gäller både för landsting och enskilda vårdgivare inom tand- vården. Paragrafen motsvarar 15 § patientjournallagen (1985:562). Den innehåller en erinran om den enskildes rätt att ta del av journal- handlingar hos den allmänna hälso- och sjukvården och tandvården. Det finns även begränsningar i denna rätt som framgår av sekre- tesslagen (1980:562). I paragrafens andra stycke, som motsvarar 15 § andra stycket patientjournallagen regleras myndighets uppgiftsskyldighet av- seende journal upprättad inom enskild hälso- och sjukvård och tandvård. I 11–15 §§ patientjournallagen finns bestämmelser om omhändertagande av patientjournal inom enskild hälso- och sjuk- vård (inklusive tandvård) och om återlämnande av en sådan journal. Paragrafen överensstämmer med 16 § första, tredje och fjärde styckena patientjournallagen (1985:562). Den gäller både inom den enskilda hälso- och sjukvården och den enskilda tandvården. I 4 kap. 4 a och 6 a §§ lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. finns bestämmelser om utlämnande av en journalhandling på begäran av den som har tillgång till kodat humanbiologiskt material. Paragrafen innehåller en erinran om att en patient kan begära att en rättelse görs av en felaktighet i en journalhandling. begäran skall göras hos den som enligt 9 § patientjournallagen (1985:562) är skyldig att föra journalen. I andra stycket erinras om de ytterligare bestämmelser om rättelse av journalhandling som finns i patientjournallagen. Enligt 6 § patientjournallagen får uppgifter i en journalhandling inte ut- plånas eller göras oläsliga i annat fall än som avses i 18 § patient- lagen (se nedan). Vid rättelse av en felaktighet skall det anges när rättelse skett och vem som har gjort den. Paragrafen motsvarar 17 § patientjournallagen (1985:562). Den gäller för all hälso- och sjukvård, såväl offentligt som enskilt be- driven. Paragrafen motsvarar 10 § patientjournallagen (1985:562). Den gäller för all hälso- och sjukvård, såväl offentligt som enskilt be- driven. Paragrafen motsvarar delvis 1 § lagen (1998:1656) om patient- nämndsverksamhet m.m. Tillämpningsområdet för bestämmelserna om patientnämnder återfinns i 5 § patientlagen. Paragrafen motsvarar 2 § lagen (1998:1656) om patientnämnds- verksamhet m.m. Paragrafen motsvarar 3 § lagen (1998:1656) om patientnämnds- verksamhet m.m. Paragrafen motsvarar 4 § lagen (1998:1656) om patientnämnds- verksamhet m.m. Paragrafen motsvarar 5 § lagen (1998:1656) om patientnämnds- verksamhet m.m. Paragrafen innehåller en påminnelse om patientens eller närstå- endes rätt att göra anmälan till Hälso- och sjukvårdens ansvars- nämnd. Bestämmelser om detta finns i 7 kap. lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Paragrafen innehåller en påminnelse om bestämmelserna om patientskadeersättning i patientskadelagen (1996:799). 10.2Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) I ett nytt tredje stycke i paragrafen görs en erinran om att bestäm- melser om patientens ställning finns i patientlagen. Den tredje punkten i paragrafens första stycke, första meningen i det andra stycket samt tredje stycket har utgått. Motsvarande be- stämmelser har istället överförts till patientlagen. Paragrafens andra stycke har utgått och istället förts över till patientlagen. Med anledning av förslaget om att ersätta landstingen med ett färre antal regionkommuner har bestämmelsen om landets indelning i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting kunnat utgå. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 4 under rubriken styrningen av hälso- och sjukvården, anges att det i varje regionkommun skall finnas ett , som skall svara för kunskapsbildning och kunskapsspridning. Verksamheten om- fattar även frågor om läkemedelsbehandling. Lagen (1996:1157) om läkemedelskommittéer upphör därför att gälla. 10.3 Förslaget till lag om ändring i tandvårdslagen (1985:125) I ett nytt andra stycke i paragrafen görs en erinran om att bestäm- melser om patientens ställning finns i patientlagen. Bestämmelsen är en motsvarighet till den som föreslagits i 1 § hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763). Den fjärde punkten i paragrafens första stycke samt andra och tredje stycket har utgått. Motsvarande bestämmelser har istället överförts till patientlagen. 10.4Förslaget till lag om ändring i patientjournallagen (1985:562) Paragrafen är ny och innehåller en påminnelse om att bestämmelser om patientens rätt att ta del av sin journal med mera finns i patientlagen. Bestämmelsen i paragrafens andra stycke, sjätte punkten om att en patientjournal skall innehålla uppgift om information och samtycke som har lämnats enligt lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. har flyttats till 3 kap. 7 § lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. Paragrafen har ändras genom att en hänvisning görs till 18 § patientlagen, där det finns bestämmelser om förstörande av patientjournal. 10.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1156) om receptregister Paragrafens femte punkt har ändrats. I fortsättningen skall recept- registret kunna användas för registrering och redovisning till kun- skapscentrum enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) istället för till läkemedelskommittéer. Ändringen följer av att lagen (1996:1157) om läkemedelskommittéer upphävs och ersätts med en reglering av i 9 § hälso- och sjukvårdslagen. 10.6Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. 3 kap. 7 § Föreskrifter om vad patientjournalen skall innehålla har flyttats från 3 § andra stycket sjätte punkten patientjournallagen (1985:562) till förevarande bestämmelse. 4 kap. 4 a § Paragrafen motsvarar 16 § andra stycket patientjournallagen (1985:562). 4 kap. 6 a § Paragrafen motsvarar 16 tredje och fjärde styckena patientjournal- lagen (1985:562). 10.7 Förslaget till lag om regionalt utvecklingsarbete I paragrafen definieras begreppet regionalt utvecklingsarbete. Defi- nitionen ansluter till den breda avgränsning av begreppet regional utveckling som är tämligen väl etablerad (se till exempel regeringens proposition 2001/02:4 En politik för tillväxt och livskraft i hela landet). Den förutsätter ett tvärsektoriellt arbetssätt. Det är enbart de insatser som görs inom det allmännas verksamhet för att skapa förutsättningar för tillväxt och utveckling som om- fattas av lagen. En mer utförlig analys av begreppet regional ut- veckling görs i avsnitt 5.2 och i avsnitt 1.2.1 i SOU 2007:13 Regio- nal utveckling och regional samhällsorganisation. Paragrafen anger vad som är syftet med lagen. Den övergripande ansvarsfördelningen omfattar samtliga aktörer inom det allmännas verksamhet. Avsikten är att lägga en grund för en tvärsektoriell samordning av de olika aktörernas insatser. Dock är det i huvudsak regionkommunernas uppgifter på området som regleras i lagen. Förslaget att bilda regionkommuner som ersätter landstingen pre- senteras och utvecklas i avsnitt 7.2. Förslaget att regionkommunerna skall leda och samordna det regionala utvecklingsarbetet presenteras och utvecklas i avsnitt 5.2. Det bör påpekas att bestämmelsen inte ger regionkommunerna några befogenheter att fatta beslut som är juridiskt bindande för primärkommunerna eller för de statliga myndigheterna. Att regionkommunerna inte är konstitutionellt överordnade primär- kommunerna framgår av avsnitt 7.2. De befogenheter som ger regionkommunerna möjlighet att leda och samordna det regionala utvecklingsarbetet anges närmare i 7– 11 §§. Av särskild betydelse är uppgiften att utarbeta och besluta om samt leda och samordna genomförandet av det regionala ut- vecklingsprogrammet. Regionkommunernas status som direktvalt självstyrelseorgan och arena för politisk samling förutsätts också ge stöd i uppgiften att leda och samordna det regionala utvecklings- arbetet. Regionkommunen är rättsligt sett ett kommunalt organ. De uppgifter staten ger regionkommunerna är således kommunala uppgifter. Enligt 8 kap. 5 § regeringsformen skall befogenheter och åligganden för kommuner regleras i lag. Nedan i 7–11 §§ anges regionkommunernas uppgifter inom ramen för det regionala ut- vecklingsuppdraget. Flertalet av dessa uppgifter regleras närmare i förordningar, vilka också anges. Dessa förordningar måste ändras och ges ut på nytt med anledning av den här föreslagna nya lagen om regionalt utvecklingsarbete. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2 under . I paragrafen regleras den obligatoriska samverkan som skall ske mellan de kommunala och de statliga myndigheterna i länet. Syftet är att åstadkomma en samsyn på länets utveckling och på så sätt underlätta det regionala utvecklingsarbetet. Kravet på samverkan mellan myndigheter förändrar dock inte respektive huvudmans fulla ansvar för sin egen verksamhet. Paragrafen innehåller också ett krav på samråd med andra intres- senter i länet. Med tanke på det regionala utvecklingsarbetets in- riktning på tillväxt och utveckling är det önskvärt att näringsliv och berörda organisationer deltar i arbetet, liksom att samråd sker inför viktigare beslut. Formerna för samverkan och samråd regleras inte. De måste an- passas efter vad som i varje särskilt fall är ändamålsenligt och av- görs ytterst av regionkommunen. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2 under . Statliga myndigheter är enligt paragrafens första stycke skyldiga att biträda regionkommunen. I lagen anges inte vilket biträde som skall ges eller i vilken form. Detta får anpassas till de regionala för- utsättningarna. Någon rätt till mer omfattande biträde med större utredningar, sekretariat med mera avses inte. I det första styckets andra mening åläggs statliga myndigheter att samråda med regionkommunen om verksamheter av betydelse för det regionala utvecklingsarbetet. Detta innebär en skyldighet att informera och samråda med regionkommunen om aktiviteter som berörs av det regionala utvecklingsprogrammet. Skyldigheten inne- bär dock inte att myndigheten fråntas det fulla ansvaret för verk- samheten ifråga. Paragrafen innehåller en påminnelse om att det finns ytterligare bestämmelser i lagar och andra författningar om primär- kommuners, regionkommuners och statliga myndigheters uppgifter inom ramen för det regionala utvecklingsarbetet. En stor del av det utvecklingsarbete som sker har en lokal karaktär, varför primärkommunerna har en egen och viktig roll i det regionala utvecklingsarbetet. Det finns således särskilda föreskrifter om kommuners befogenheter och skyldigheter att bedriva verksamhet med anknytning till regional utveckling. Speciallagstiftningen tar över reglerna i kommunallagen (1991:900). Det finns även före- skrifter om statliga myndigheters verksamhet på området. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2 under rubriken ut- vecklingsprogram (RUP). De ger regionkommunerna uppgiften att utarbeta och besluta om ett regionalt utvecklingsprogram för länet samt att leda och samordna arbetet med att genomföra det pro- Ansvaret för själva genomförandet av programmet har i många fall statliga myndigheter, kommuner, näringsliv och andra intressenter, var och en för sig eller gemensamt. Regionkommunen genomför själv endast de delar som berörs av kommunens verk- samhet. De uppgifter som anges i paragrafen vilar i två län på regio- nala självstyrelseorgan enligt lagen (1996:1414) om försöksverk- samhet med ändrad regional ansvarsfördelning, i nio län på sam- verkansorgan enligt lagen (2002:34) om samverkansorgan i länen, samt i resterande län på enligt förordningen (2003:595) om regionalt utvecklingsarbete. Av paragrafens första stycke framgår att det regionala utveck- lingsprogrammet skall innehålla ett obligatoriskt men inte tvingande regionplaninstrument, kallat geografiska regionintressen, samt en regiontrafikplan. Det regionala utvecklingsprogrammets innehåll i övrigt regleras inte i lagen. Regeringen föreslås närmare reglera regionkommunernas uppgift att utarbeta och besluta om regionalt utvecklingsprogram för länet i en förordning som ersätter den nu gällande förordningen (2003:595) om regionalt utvecklings- arbete. Enligt andra stycket skall det regionala utvecklingsprogrammet beaktas av de statliga myndigheter som bedriver verksamhet i länet. Begreppet beakta innebär inte att berörda statliga myndigheter binds i sitt eget beslutsfattande. Det är dock naturligt att en statlig myndighet skall ha starka skäl för att inte följa programmet. Sådana skäl kan exempelvis finnas om programmet strider mot nationella intressen eller starka ekonomiska intressen för berörd myndighet. Alla statliga myndigheter med verksamhet som berör länet omfat- tas av bestämmelsen, inte bara de i länet lokaliserade myndig- heterna. I praktiken kommer även ett flertal centrala myndigheter, till exempel Verket för näringslivsutveckling (), att beröras av bestämmelsen. Inte heller primärkommunerna är formellt bundna av utveck- lingsprogrammet. För dess genomförande förutsätts de emellertid på samma sätt som regionkommunen verka för en dialog, samver- kan och samsyn. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2 under . Första meningen ger regionkommunen uppgiften att ut- arbeta förslag till regionala strukturfondsprogram inom den euro- peiska sammanhållningspolitiken när det nästa gång blir aktuellt, senast inför den programperiod som tar vid 2014. I avsnitt 5.2 pekas emellertid också på möjligheten att regeringen vill förändra programstrukturen redan i samband med att regionkommunerna bildas och därmed ge dem uppgiften att utarbeta nya program för resterande del av programperioden –2013. Paragrafens andra mening ger regionkommunerna uppgiften att bereda och avge bindande yttranden om ansökningar om bidrag från strukturfondsprogram inom den europeiska sammanhållnings- politiken, senast under den programperiod som tar vid 2014.