sou · GWB399 · 2008-11-05 00:00:00 — I det ena falletTPF33FPT var fråga om ersättning för mark som avstods för bl.a. ett brofundament inom ett vägrättsområde för en allmän väg. Eftersom den nya vägen innebar att en broförbindelse tillskap- ades, som innebar betydligt kortare och snabbare transporter in till kommuncentrum, uppkom fråga om företagsnytta. Domstolen fann, att eftersom nyttan uppgick till högst av fastig- hetens värde, skulle fastighetsägaren få tillgodoräkna sig hela värde- höjningen. I det andra fallet togs mark i anspråk för en motorväg på en stor lantbruksegendom. I samband därmed uppkom frågan om möjlig- heterna att exploatera intilliggande mark kunde ses som en följd av vägföretaget. Frågan är till att börja med om värdestegringen är att hänföra till väg- företaget eller till planläggningen av området eller möjligen beror på en kombination av båda. Sådan värdestegring som uppkommit enbart på grund av företaget skall som företagsnytta avräknas från ersättningen om det inte är fråga om orts- eller allmänvanlig nytta som fastighets- ägaren skäligen skall få tillgodogöra sig. För att uppkommen värde- stegring skall kunna göras gällande som en företagsnytta krävs att väg- företaget har sådant samband med värdestegringen att vägföretaget inte bara är en nödvändig utan även en tillräcklig förutsättning för värdestegringen. – – – Vägföretaget har otvivelaktigt förbättrat förut- sättningarna för att det aktuella området skulle bli intressant för plan- läggning. Genom trafikplatsen har marken runtomkring blivit attraktiv för exploatering för t.ex. handels- och industriändamål. Uppkomsten och storleken av ett råmarksvärde beror emellertid på flera omständig- heter. En viktig sådan omständighet är att kommunen i kraft av sitt planmonopol är eller bedöms vara positivt inställd till planläggning och exploatering. Det slutliga realiserandet av ett råmarksvärde kräver alltså kommunala beslut. Enbart genom vägföretaget skapades inga bygg- rätter. Av detta följer att vägföretaget inte kan anses ha varit en till- räcklig förutsättning för hela värdestegringen. Enligt hovrättens upp- fattning är således det ostridiga råmarksvärdet /kvm inte uteslut- ande att anse som en följd av vägföretaget i ersättningshänseende, utan även en följd av den planläggning som är nödvändig och som kommu- nen råder över. 33TP PT Hovrättens för Nedre dom i mål nr T 31-02. 34TP PT dom i mål nr T 9174-01. Nyttan ansågs alltså – åtminstone till viss icke obetydlig del – vara en företagsnytta som vida översteg värdet av markintrånget och som inte bedömdes som orts- eller allmänvanlig. Någon ersättning för markintrånget betalades därför inte. Utredningens förslag: Ersättning för företagsskada ska, liksom enligt gällande rätt, betalas endast i sådana fall där ersättning enligt skulle ha betalats för en motsvarande miljö- skada. Reglerna i om s.k. toleransavdrag ska upp- hävas. Avdrag för företagsnytta ska inte göras vid bestämmande av expropriationsersättning. Den s.k. influensregeln i 4 kap. 2 § expropriationslagen brukar ut- tryckas som ett undantag från den grundläggande regeln om att er- sättningen vid expropriation ska motsvara fastighetens marknads- värde eller minskningen i marknadsvärdet. Influensregeln innebär nämligen att vissa marknadsvärdeökningar eller marknadsvärde- minskningar, som beror på det aktuella expropriationsföretaget, inte ska beaktas när ersättningen bestäms. Den praktiska innebörden av influensregeln är synnerligen svår att läsa ut ur lagtexten. Detta gäller inte minst skillnaden mellan regelns effekter när det gäller företagsskador, dvs. värdeminskningar, å ena sidan, och företagsnyttor, dvs. värdeökningar, å den andra. Redan av det skälet kan ifrågasättas om det är nödvändigt och lämpligt att ha samma reglering för skador och nyttor. Vid införandet av de nu gällande bestämmelserna var det de grannelagsrättsliga reglerna rörande miljöskada i dåvarande miljö- skyddslagenTPF35FPT – dvs. negativa influenser i expropriationssamman- hang – som stod modell för bestämmelsernas utformning. När det gäller de positiva influenserna konstaterades tämligen översiktligt i förarbetena, att sådana influenser fick bedömas enligt samma grunder. Det kan förstås finnas en mening i sig med att behandla skador och nyttor samlat – i de fall där båda effekterna förekommer sam- 35TP PT Som alltså numera återfinns i 32 kap. . Åtminstone om syftet med bestämmelsen är att det är netto- effekten som ska bedömas när företagsnyttor och företagsskador förekommer – vilket torde vara vad lagstiftaren avsåg när bestämmelserna tillkom.TPF36FPT Ett sådant synsätt är dock inte invänd- ningsfritt, om man beaktar att influensregeln i grunden bygger på skälighetsöverväganden. Om nettoeffekten läggs till grund för pröv- ningen kan detta t.ex. leda till att två av immissioner precis lika störda fastighetsägare behandlas olika ersättningsmässigt därför att den ene åtnjuter en nytta som den andre inte kan till- godogöra sig. Motsvarande gäller i det omvända fallet – dvs. när företagsnyttan är densamma men inte företagsskadan. Det kan med visst fog ifrågasättas om detta i alla lägen är en skälig och lämplig ordning. Mot den nämnda bakgrunden kommer vi i det följande att be- handla företagsskador och företagsnyttor som två helt olika frågor. Vi kommer därför att i särskilda avsnitt belysa och bedöma vad som lämpligen bör gälla för negativa respektive positiva influenser på marknadsvärdet vid ett tvångsförfogande. En grundläggande fråga när det gäller hanteringen av företags- skador och företagsnyttor är emellertid vad som egentligen menas med företaget, dvs. vilka av många olika och delvis samman- flätade värdeeffekter som följer av en expropriation, som egentligen ska bedömas enligt 4 kap. 2 § expropriationslagen. Om man ser till rättstillämpningen kan man konstatera att företagsbegreppet som sådant inte har bedömts helt konsekvent – inte ens av Högsta dom- stolen. I stället har företagsbegreppet givits delvis olika innebörd i olika situationer. Detta beror sannolikt på hur man i respektive fall har sett på frågan i vilken utsträckning den föreliggande skadan eller nyttan skäligen bör ersättas. Vi avser dock inte att här göra någon mer djupgående och gene- rell analys av företagsbegreppet som sådant. I stället kommer vi att behandla begreppet företaget i anslutning till att frågorna om företagsskada respektive företagsnytta närmare diskuteras. När det gäller företagsskada är influensregeln utformad så att huvudregeln är att sådana skador ska ersättas. Vid bestämmande av löseskillingen ska således någon hänsyn inte tas till den marknads- 36TP PT Se prop. 1971:122 s. 190. värdesänkning som har skett till följd av negativa influenser från det aktuella expropriationsföretaget. Vid förvärv av del av fastighet inne- bär huvudregeln att värdet före bestäms till det ostörda värdet och värdet efter till det störda värdet – med följd att företagsskadan ersätts. Undantag från huvudregeln ska dock göras om det med hänsyn till orts- och allmänvanligheten bedöms skäligt att skadan får tålas. Löseskillingen ska då bestämmas till det gällande, störda, värdet. Vid delexpropriation innebär undantagsfallet att såväl värdet före som värdet efter bestäms med beaktande av störningen, vilket har till följd att någon ersättning inte betalas för skadan.TPF37FPT Oväsentliga skador, dvs. störningar som inte har medfört in- verkan av någon betydelse, omfattas inte av de nyssnämnda bestäm- melserna. Det innebär att sådana skador alltid får tålas. När influensregeln infördes var det, som har berörts, ett klart uttalat syfte att regleringen skulle svara mot bestämmelserna om ersättning för miljöskada. Efter att ha konstaterat att de tidigare gällande reglerna inte var samstämmiga uttalar Expropriationsutred- ningen följande i den frågan.TPF38FPT Resultatet av [gällande] regler kan ibland verka överraskande, åtminstone för den som inte är insatt i systemets mekanik. Om expropriation äger rum för att bereda utrymme åt ett företag som orsakar immissioner och därvid bl.a. kommer att omfatta ett obetydligt område – exempel- vis en eller annan kvadratmeter – av en fastighet, får ägaren av denna full ersättning för olägenheter till följd av immissionerna. Hans granne däremot, som kanske har lika stora olägenheter av företaget men som inte behöver avstå någon mark, får inte någon ersättning alls. Det be- höver inte närmare utvecklas att dessa konsekvenser av de nuvarande reglerna kan göras till föremål för befogad kritik. Som har framgått av avsnitt 10.3 delade departementschefen utred- ningens bedömning, att immissionsskador från ett expropriations- företag inte skulle tillåtas påverka ersättningen i andra fall än då rätt 37TP PT Det går förstås att ifrågasätta vad som egentligen är huvudregel och vad som är undantag – om man ser till hur bestämmelsen tillämpas. Undantagen torde således vara vanligare än huvudregeln. Vi har dock av presentationstekniska skäl valt att uttrycka bestämmelsens innebörd på det ovan redovisade sättet. 38TP PT SOU 1969:50 s. 180. till ersättning för sådana skador föreligger enligt bestämmelserna om ersättning för miljöskada. Enligt vår mening är de argument som då framfördes i hög grad bärande även . Såväl rättvise- och likabehandlingsskäl, som den grundläggande hänsynen till äganderätten, talar således starkt för att en fastighetsägare som avstår mark och en fastighetsägare som inte avstår någon mark bör ha samma grundläggande rätt till ersätt- ning för en likartad immissionsskada. En utgångspunkt i våra direk- tiv är vidare att ersättningsbestämmelserna ska vara enkla att förstå och att tillämpa samt att reglerna ska vara ägnade att leda till förut- sägbara resultat och därmed underlätta samförståndslösningar. Detta talar ytterligare för att bestämmelserna om miljöskada och om företagsskada även fortsättningsvis bör vara desamma. En grundprincip, som utmärker bestäm- melserna om ersättning för miljöskada, är att en fastighetsägare skäligen får tåla en viss omgivningspåverkan. Skadan måste alltså överskrida en viss skadetröskel innan ersättning blir aktuell. Smärre skador, som varje fastighetsägare givetvis drabbas av i sin vardag, ersätts således inte. I princip finns det överallt i det befolkade sam- hället ett bakgrundsbrus av störningar av olika slag, såsom buller, estetiska störningar, m.m. Det vore därför orimligt att varje stör- ning – oavsett storleken av denna – skulle kunna leda till ersättning. En särskild omständighet att beakta är dessutom att miljöskador klart skiljer sig från andra ianspråktaganden av fast egendom, där ersättning aktualiseras, genom att det vid miljöstörningar i hög grad handlar om grannelagsrättsliga frågor. Vid en renodlad markåtkomst är det vanliga att förvärvaren är staten, en kommun eller ett resurs- starkt privat intresse. Den berörde fastighetsägaren kan t.ex. vara en villaägare eller en lantbrukare. När det gäller miljöstörningar kan det i stället vara lantbrukaren som är den störande, medan de störda är andra enskilda fastighetsägare – t.ex. villaägare. Det är inte rimligt att ersättning grannar emellan aktualiseras förrän störningen är av en viss storlek. Den grundläggande principen, att ersättning för miljöskador ska betalas endast om skadan överstiger en viss kvalifikationsnivåbör således enligt vår mening gälla även framgent. Den principen har också sin motsvarighet i alla de andra länder vi har studerat. Enligt 32 kap. 1 § andra stycket gäller att en förmögen- hetsskada, som inte har orsakats genom brott, ersätts endast om den är av någon betydelse – det s.k. väsentlighetsrekvisitet. Bestäm- melsens syfte är att från rätten till ersättning undanta bagatellartade skador, som inte har någon praktisk betydelse.TPF39FPT Man kan alltså se det som att det finns ett processekonomiskt skäl bakom bestämmel- sen, dvs. att undvika rättstvister rörande mer eller mindre oväsentliga frågor. Motsvarande rekvisit gäller även enligt 4 kap. 2 § expropriations- lagen. Innebörden i expropriationssammanhang är att skador (inver- kan på marknadsvärdet) som inte är av någon betydelse får tålas av den fastighetsägare som har fått egendom exproprierad. Eftersom bestämmelsen om att ersättningen ska bestämmas med bortseende av influensen inte är tillämplig för obetydliga skador, ska ersätt- ningen alltså i dessa fall bestämmas till det lägre, influerade, dvs. skadade, värdet. Vid en expropriation – eller något annat markåtkomstförfarande – torde den processekonomiska aspekten av väsentlighetsrekvisitet inte ha någon större praktisk betydelse; en process och en värder- ingssituation har ju ändå redan uppkommit. Rekvisitet torde dess- utom sällan eller aldrig ha någon självständig materiell betydelse, vilket understryks av att något klart uttalat exempel på motsatsen inte finns i rättstillämpningen. Att små skador får tålas kan vidare sägas följa redan av att orts- eller allmänvanlig inverkan får tålas utan ersättning. Mot den bakgrunden har vi övervägt om det är nödvändigt att bibehålla ett väsentlighetsrekvisit i lagen. Även om villkoret knappast har spelat någon roll i de fall där en miljö- eller en företagsskada faktiskt har prövats, kan man inte bortse från att villkoret kan ha haft betydelse för att andra fall aldrig har lett till någon rättstvist. Väsentlighetsrekvisitet torde så- ledes kunna ha betydelse för att processer i småfrågor över huvud taget inte aktualiseras. Vår samlade bedömning är därför att rekvi- sitet bör kvarstå i sin nuvarande form i såväl expropriationslagen som i . 39TP PT Prop. 1969:28 s. 165 och 238 och prop. 1985/86:83 s. 40. Enligt gällande rätt är det huvudsakligen de s.k. orts- och allmän- vanlighetsrekvisiten – kombinerat med en mer eller mindre fristå- ende skälighetsprövning – som ska läggas till grund för avgörandet om en företagsskada (eller en miljöskada) ska ersättas eller inte. En skada ska således ersättas om det är skäligt med hänsyn till förhåll- andena i orten eller till den allmänna förekomsten av likartad in- verkan under jämförliga förhållanden. När rekvisiten ursprungligen infördes 1969 anfördes bl.a. följande skäl för den gällande ordningen.TPF40FPT Väsentlighets- och ortsvanlighetsrekvisiten går års jordabalksförslag, som i sin tur bygger på förebilder i tysk rätt. Rekvi- siten har i vattenlagen och i de tre jordabalksförslagen utformats något olika, och meningarna har varit delade om det närmare förhållandet dem emellan. I de senare jordabalksförslagen är det ortsvanlighets- rekvisitet som helt träder i förgrunden. Där har också vid sidan av väsentligheten införts rekvisitet besvärets allmänna förekomst under jämförliga förhållanden, det s.k. allmänvanlighetsrekvisitet. Allmänvanlighetsrekvisitet fördes fram av lagberedningen jordabalksförslag vid sidan av ortsvanlighetsrekvisitet. Ortsvanligheten ansågs i vissa fall ej vara tillräcklig för att bedöma om en immission skulle anses tillåten eller ej, och i sådant fall kunde enligt beredningen ledning hämtas genom en jämförelse med vad som förekommer på andra håll. Bestämmelsen synes främst ha föranletts av behovet att kunna förlägga nya industrier till orter där dessa industrier ej är orts- vanliga. Men beredningen nämner också det fallet att en företagare i ett industrisamhälle utsätter grannarna för en immission av annat slag än som tidigare förekommit i orten. – – – Det saknas enligt min mening anledning att avvika från de grundsatser som tillämpas i stad- gad praxis inom grannelagsrätten. I regel torde man kunna begränsa det strikta ersättningsansvaret på sätt som skett i praxis enbart med tillämpning av väsentlighets- och ortsvanlighetsrekvisiten. I vissa fall ger dessa emellertid inte tillräcklig ledning. Man bör då kunna falla tillbaka på en jämförelse med förhållandena i stort. – – – Sammanfatt- ningsvis anser jag starka skäl tala för att utforma den grundläggande ersättningsregeln i enlighet med vad de sakkunniga föreslår. Väsentlig- hets-, ortsvanlighets- och allmänvanlighetsrekvisiten bör alltså ingå i lagförslaget. Ortsvanlighetsrekvisitet har således en mycket lång tradition. Det har ansetts att gränsen för när störningar från en be- driven verksamhet bör föranleda ersättning bör kopplas till den råd- ande störningsnivån i den aktuella orten. 40TP PT Prop. 1969:28 s. 238 f. är av senare datum och infördes främst eftersom det utan ett sådant rekvisit inte är möjligt att utan ersättningskrav etablera någon stör- ande verksamhet – även om störningen inte är alltför omfattande – i en ort där sådan verksamhet inte har förekommit. Det ligger i sakens natur att skälighetsrekvisit av det här slaget inte låter sig beskrivas i form av några enkla tumregler. Rätts- tillämpningen, som den framgår av de rättsfall som redovisats ovan – tillsammans med en lång rad underrättsavgöranden – är dock som vi ser det tämligen enhetlig och överblickbar. Miljöstörningar är visserligen aldrig lätta att bedöma och värdera. I den vardagliga tillämpningen torde det ändå, mot bakgrund av tillgänglig praxis, vara tillräckligt tydligt när störningen är av sådan storlek att den bör ersättas. Enligt ordalydelsen i bestämmelserna om företags- och miljö- skador ska vanlighetsprövningen grundas på en skälighetsbedöm- ning. I några avgöranden har lagt en större tyngd än tidigare på just skälighetsprövningen. Gällande rätt skulle därför kunna uttryckas på följande sätt. Om störning- arna inte är vanliga, i orten eller i allmänhet, ska de ersättas. Är de däremot vanliga kan de ändå ersättas, om det finns särskilda skäl. Vad som bör betraktas som allmänvanligt när det gäller buller- störningar är relativt tydligt angivet i praxis, eftersom de normer som gäller för bullernivåer i samhället har ansetts som vägledande. För andra slag av immissioner finns visserligen inte några motsvarande normer. Det kan å andra sidan inte sägas ha uppstått några mer avgörande komplikationer i tillämpningen, vare sig när det gäller hur vanligheten eller skäligheten bör bedömas. Det anförda ger alltså enligt vår mening inte grund för att det skulle finnas något behov av att ändra de tillämpade principerna för ersättning för miljöskada och företags- skada. När det gäller gränsen för när en skada når upp till den omfatt- ningen att den bör ersättas, är det inte möjligt att direkt översätta gällande praxis till en skadetröskel uttryckt som en värdeminskning i procent. Måhända skulle man ur tillgänglig praxis kunna utläsa att gränsen för ersättning – beroende på omständigheterna i det enskilda fallet – normalt ligger vid en värdeminskning någonstans mellan . Vi har – mot bakgrund främst av det grund- läggande skyddet för äganderätten – övervägt möjligheten och lämpligheten av att sänka nivån för när ersättning bör betalas för miljö- och företagsskador. Det bör dock även fortsättningsvis finnas någon form av toleransgräns. Utrymmet för en sänkning av den nuvarande nivån måste betraktas som mycket begränsat. Det enda realistiska alternativet till den gräns som tillämpas skulle vara en skadetröskel om 2–3 procents värdeminskning. Ett sätt att åstadkomma en sådan sänkt toleransgräns skulle kunna vara att införa en uttrycklig skadetröskel med angivande av tillämplig procentsats. Ett annat sätt är att formulera om de, rekvisit i lagen som uttrycker den gällande toleransgränsen. Enligt vår mening är det emellertid inte befogat med en ändrad, och lägre, toleransgräns. Ett viktigt skäl för denna bedömning är det störningsbrus som generellt förekommer i samhället i kombi- nation med de svårigheter som trots allt finns med att värdera miljöskador. Dessa förhållanden leder till att gränsen inte kan sättas till någon enstaka procents värdeminskning – vare sig gränsen ut- trycks i siffror eller med ord. Som har berörts är dessutom det äganderättsliga perspektivet inte lika entydigt när det gäller miljöskador. Till skillnad från övriga effekter av en markåtkomst är miljöskadorna nämligen mer en grannelagsrättslig fråga. Det inne- bär att reglerna har betydelse för enskilda fastighetsägare både när de själva är störande som när de blir störda. Även detta talar för att toleransgränsen inte bör vara så låg att antalet rättstvister rörande störningar fastigheter emellan ökar. En toleransgräns bör därför minst uppgå till för att den ska kunna tillämpas på ett för olika berörda intressen praktiskt och godtagbart sätt. Det som återstår att överväga är då i första hand om det är befogat att ersätta det gällande skälighetsrekvisitet med en rent procentuell skadetröskel som anger t.ex. att ersättning ska betalas för företagsskador (och miljöskador) som överstiger 5–av fastighetens oskadade värde.TPF41FPT I andra hand skulle kunna över- vägas om det finns skäl att i viss mindre utsträckning ändra i de nu- varande rekvisiten. För att införa en procentuell skadetröskel talar i första hand tydlighets- och förenklingsskäl. En klar nackdel med en sådan lös- ning är att utrymmet för att ta hänsyn till det enskilda fallet där- med skulle försvinna. Ett annat problem är att frågan om ersättning ska betalas eller inte i hög grad skulle bli beroende av själva värder- ingsförfarandet i varje enskilt fall. Om man med ett skälighets- rekvisit, som det nu gällande, kommer fram till att ersättning ska betalas, får precisionen i värderingen endast mindre betydelse för 41TP PT Den exakta procentgränsen får förstås i så fall diskuteras närmare. såväl den skadedrabbade som för den som svarar för ersättningen. Om det däremot är skadans storlek som även avgör om ersättning över huvud taget ska betalas, skulle det bli helt avgörande om skadevärderingen landar på en tiondels procent över eller under den lagstadgade gränsen. Att rent praktiskt bedöma miljöskador tillhör dessutom de mer svåra värderingssituationerna. Vissa försök har gjorts att utforma metoder och principmodeller för hur detta skulle kunna göras,TPF42FPT men ingen mer allmängiltig metod har slagit igenom i tillämp- ningen.TPF43FPT I stället bestäms skadan av en viss miljöstörning förhåll- andevis ofta genom olika former av vad som skulle kunna kallas för en jämförelsevärdering. Även begreppet juridisk värdering har förekommit. Arbetssättet innebär att man jämför det aktuella fallet med hur andra, liknande, situationer har bedömts – av i första hand domstolarna, men även av andra värderare. Därefter lägger man sig i den egna bedömningen – beroende på omständigheterna i fallet och vilken roll värderaren har i processen – på en nivå mer eller mindre över eller under jämförelsefallet. En skadetröskel med en viss procentgräns skulle alltså – åtminstone i viss mening – kunna sägas innebära en slags kullerbytta, eftersom de gällande rekvi- siten i praktiken har lett till en viss bedömning även av värde- nivåerna. Vår samlade bedömning är att vi ser betydligt fler nackdelar än fördelar med att byta ut de nu gällande skälighetsreglerna mot en värdeminskningsschablon. Vad slutligen gäller de gällande rekvisiten som sådana ser vi ingen anledning att föreslå några ändringar. Ersättning för en miljö- skada eller en företagsskada bör alltså även fortsättningsvis betalas om det med hänsyn till orts- och allmänvanligheten av den störning som föranleder skadan bedöms skäligt. Synsättet är väletablerat, har en lång rättslig tradition och det är svårt att påvisa fall där den gällande ordningen har lett till stötande resultat. Den utökade be- tydelsen av en särskild skälighetsprövning, som får anses ha infört i och med Dalarömålet, stärker enligt vår mening ytterligare bedömningen att den gällande ordningen måste anses vara såväl skälig som rättssäker. Det är vidare svårt att se någon alter- nativ lösning, som med en bibehållen skadenivå i storleksordningen 42TP PT Se t.ex. 1998:7, Värderingsmodell för vägtrafikimmissioner. 43TP PT Men det förekommer förstås studier som har gjorts för vissa särskilda fall, se t.ex. , Trafikimmissioners inverkan på villapriser, 1974 och och , Inverkan på permanentbostadshus på landet av stora trafikleder, 1997. 5–, skulle vara såväl enklare att tillämpa som mer rätt- visa.