sou · GWB32 · 2008-02-28 00:00:00 — 6Report of the on jurisdictional immunities of States and their property, 1999, A/CN.4/L.576, Yearbook of the International 1999. Se även två rapporter från en arbetsgrupp inom sjätte utskottet : Convention on jurisdictional immunities of States and their property, Report of the Chairman of the , Mr. , A/C.6/54/L.12, , respektive A/C.6/55/L.12, . 7Resolution 55/150 . 8Report of , General , (A/57/22, A 58/22 respektive A/59/22). 9I kommitténs tredje rapport, A/59/22. 10Resolution 59/38. Konventionstexten finns återgiven i of the General , Fifty-ninth Session, Supplement No. 49 (A/59/49). 11Se not 4 ovan. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Konventionen innehåller bestämmelser om immunitet för stater och deras egendom mot andra staters domstolars domsrätt. I konventionen anges som en allmän princip att en stat åtnjuter immunitet för sig själv och sin egendom mot en annan stats domstolars domsrätt enligt vad som anges i konventionen. Staten i fråga kan också avstå från sin immunitet. Avståendet kan göras uttryckligen, såväl före som efter det att en tvist har uppstått, genom t.ex. ett medgivande till domsrätt i en internationell överenskommelse eller en förklaring inför den aktuella domstolen. Det kan också göras underförstått, genom att staten frivilligt deltar i ett domstolsförfarande som part. Efter uppställandet av dessa allmänna principer anges i kon- ventionen ett antal fall där immunitet inte får åberopas. En central bestämmelse är artikel 10 där det anges att stater inte har immunitet i fråga om domstolsförfaranden angående tvister som rör en stats affärstransaktioner med utländska fysiska eller juridiska personer. Bestämmelsen kan sägas utgöra kärnan i den restriktiva immunitetsteorin. Stater har inte heller rätt till immunitet i domstolsförfaranden som rör anställningskontrakt mellan staten och en enskild person avseende arbete som ska utföras inom en annan stats territorium, eller i förfaranden som rör person- eller sakskada som staten orsakat inom en annan stats territorium. Immunitet gäller inte heller i mål som avser fastställande av en stats rättigheter till fast egendom i en annan stat, eller statens rättigheter eller intressen i lös eller fast egendom som härrör från bl.a. arv eller gåva, eller i fråga om förvaltning av egendom (t.ex. konkursbon). Förfaranden som avser fastställande av en annan stats rättigheter till patent och andra immateriella rättigheter i forumstaten, eller som gäller påståenden om att en stat har kränkt en immateriell rättighet inom forumstatens territorium undantas också från rätten till immunitet. Rätt till immunitet föreligger inte heller i förfaranden som rör en stats deltagande i ett bolag eller annat associationsrättsligt subjekt i forumstaten, eller som rör drift av fartyg som ägs eller drivs av en stat för annat än statliga icke-kommersiella ändamål. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Slutligen har en stat inte rätt till immunitet om den har ingått ett skiljedomsavtal med en utländsk fysisk eller juridisk person, och domstolsförfarandet i fråga rör t.ex. skiljedomsavtalets giltighet eller skiljedomsförfarandet. Konventionen uppställer också olika undantag från undan- tagen, dvs. anger fall där immunitet ska gälla trots att det är fråga om ett fall där immunitet normalt inte gäller. Konventionen reglerar även frågan om staters immunitet mot tvångsåtgärder i samband med domstolsförfaranden, såväl före som efter dom. Sådana tvångsåtgärder får enligt konventionen i princip vidtas endast efter samtycke från den berörda staten. I konventionen finns också särskilda bestämmelser för hur del- givning ska ske med en annan stat och regler för när tredskodom kan meddelas. Delgivning av stämning mot en främmande stat ska som huvudregel ske genom diplomatiska kanaler, om inte annat följer av ett folkrättsligt bindande avtal mellan berörda stater. Tredskodom mot en främmande stat kan meddelas tidigast efter det att delgivning ägt rum och under förutsättning att konventionen inte hindrar att domstolen utövar domsrätt. Konventionen innehåller också avslutande bestämmelser i fråga om förhållandet mellan konventionen och andra internationella överenskommelser, tvistlösning, undertecknande, ratifikation, ikraftträdande m.m. Vid tolkning av konventionen kan ledning hämtas från dess förarbeten, framför allt ILC:s kommentarer till utkast till artiklar (i vart fall i den utsträckning som artiklarna utkast har lämnats oförändrade), ad hoc-kommitténs rapporter och generalförsamlingens resolution 59/38 genom vilken konventionen antogs.12 Konventionen omfattar inte straffrättsliga förfaranden, vilket särskilt angavs i generalförsamlingens resolution när konventionen antogs.13 12Se uttalande i sjätte utskottet av ordföranden i ad hoc-kommittén vid överlämnande av kommitténs tredje rapport, , Summary record of the 13th meeting, A/C.6/59/SR.13, 25 October 2004, para. 13Resolution 59/38. Se också kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (2), samt och , The United Nations Convention on jurisditional immunities of states and their property, Yearbook of International , Volume XXXV, 2004, s. 46. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Den anses inte heller omfatta militär verksamhet, även om detta inte anges uttryckligen. Enligt ordföranden i ad hoc-kommittén var den allmänna uppfattningen under kommitténs arbete att militär verksamhet inte omfattades av den blivande konventionen. Denna uppfattning kommer också till uttryck i kommentarerna till utkast till artiklar där det i anslutning till artikel 12 (angående person- och sakskador) anges att artikeln inte är tillämplig på situationer som innefattar väpnade konflikter.14 Enligt konventionens ingress fortsätter folkrättens sedvane- rättsliga regler att gälla i frågor som inte regleras i konventionen. Detta gäller allmänt men uttrycks också särskilt i vissa av konventionens artiklar. Avsikten är att den immunitet som till- kommer vissa specifika enheter eller personer enligt allmän folkrätt och redan existerande konventioner (lex specialis) inte ska påverkas av om statsimmunitet.15 I artikel 3 anges särskilt att konventionen inte påverkar privilegier och immunitet som enligt folkrätten åtnjuts av en stat med avseende på funktioner som utövas av bl.a. diplomatiska beskickningar och personer med anknytning till dem, och inte heller immunitet och privilegier som tillkommer statschefer ratione personae. Enligt artikel 3 berör konventionen inte heller immunitet som enligt folkrätten åtnjuts av en stat avseende statliga luftfartyg eller rymdföremål. I fråga om konventionens förhållande till andra internationella överenskommelser anges i artikel 26 att bestämmelserna i konven- tionen inte inverkar på konventionsstaternas rättigheter och skyldigheter sinsemellan enligt internationella avtal som gäller för dem och har samband med förhållanden som behandlas i konventionen. 14Uttalande av ordföranden i ad hoc-kommittén (se not 12 ovan), para. Vilken vikt som ska tilläggas detta uttalande och om omfattar militär verksamhet eller inte har dock ifrågasatts av , Status of Forces under the UN Convention on State Immunity, International and Comparative vol 55, , s. 436.Jämför också och , State Immunity: The United Nations Convention and its effect, , International , Briefing Paper, 2005. 15Se kommentarerna till utkast, artikel 3, para. (1)–(5). Jämför också uttalande av ordföranden i ad hoc-kommittén (se not 12 ovan), para. 36–37. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Konventionen inleds med en ingress. Därefter följer konventionens artiklar som är indelade i sex olika delar; Del I Inledning (artikel 1– 4), Del II Allmänna principer (artikel 5–9), Del III Förfaranden där statsimmunitet inte får åberopas (artikel 10–17), Del IV Staters immunitet mot tvångsåtgärder i samband med domstolsförfaranden (artikel 18–21), Del V Övriga bestämmelser (artikel 22–24) samt Del VI Slutbestämmelser (artikel 25–33). I en bilaga till konventionen finns också förklaringar till vissa bestämmelser i konventionen, som syftar till att fastställa hur dessa bestämmelser ska förstås. Bilagan utgör enligt artikel 25 en integrerad del av konventionen. I konventionens ingress anges att immunitet för stater och deras egendom är allmänt erkänd som internationell sedvanerätt, och att konventionen är avsedd att stärka rättsstatens principer och öka rättssäkerheten, särskilt i staternas relationer med fysiska och juridiska personer, samt bidra till kodifiering och vidareutveckling av folkrätten och till harmonisering av praxis på området. Det anges vidare att parterna i konventionen beaktar de folkrättsliga principer som uttrycks i och utvecklingen i statspraxis avseende immunitet mot domsrätt för stater och deras egendom. I ingressen bekräftas slutligen att folkrättens sedvanerättsliga regler fortsätter att gälla i frågor som inte regleras av bestämmel- serna i konventionen. I vissa fall omnämns särskilt i konventionen olika typer av redan gällande immunitet som inte påverkas av konventionen (t.ex. i artikel 3.2 om statschefers immunitet i kraft av sin ställning, ratione personae). Även immunitet i andra fall som inte regleras i konventionen fortsätter dock att gälla i enlighet med ingressens allmänna bestämmelse om detta.16 16 Jämför också ovan under 6.3.2, angående uttalanden i kommentarerna till utkast, artikel 3, och av ordföranden i ad hoc-kommittén (se not 12 ovan), att redan gällande specialbestämmelser (lex spexialis) enligt allmän folkrätt och gällande konventioner om immunitet för vissa specifika enheter eller personer inte påverkas av konventionen. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom 6.4.2Tillämpningsområde och definitioner (artikel 1–4) Tillämpningsområde (artikel 1) Konventionens tillämpningsområde slås fast i artikel 1, där det anges att konventionen rör immunitet för en stat och dess egendom mot en annan stats domstolars domsrätt. Tillämpnings- området omfattar varje utövande av dömande, administrativ eller verkställande makt som har samband med ett rättsligt förfarande. Immuniteten omfattar hela det rättsliga förfarandet, från inledande av förfarandet, delgivning av handlingar, säkerhetsåtgärder och interimistiska beslut, till dom och verkställighet. Konventionen omfattar såväl immunitet för en stat mot domsrätt inför en annan stats domstolar, som immunitet mot användande av tvångsåtgärder mot statens egendom.17 Som angetts ovan omfattar konventionen dock inte straffrättsliga förfaranden. Definitioner (artikel 2) I artikel 2 finns definitioner av tre för konventionen centrala begrepp: domstol, stat och affärstransaktion. Definitionerna av dessa begrepp inverkar, enligt artikel 2.3, inte på deras användning eller på den betydelse de kan ha i andra internationella instrument eller i en stats interna lagstiftning. Detta gäller, även om det inte framgår direkt av ordalydelsen, även för andra begrepp i konventionen.18 Med domstol avses enligt artikel 2.1 (a) varje statligt organ, oavsett dess benämning, som är behörigt att utöva rättsliga funktioner. Avgörande för om ett statligt organ faller inom definitionen är alltså dess funktion och inte dess benämning. Begreppet rättsliga funktioner i denna artikel definieras inte i konventionen. Detta beror, enligt kommentarerna till utkast, på att sådana funktioner varierar mellan olika konstitu- och rättsliga system. Rättsliga funktioner kan enligt kom- mentarerna innefatta att avdöma eller på annat sätt bilägga tvister, att avgöra rättsfrågor eller sakfrågor, att besluta om provisoriska 17Kommentarerna till utkast, artikel 1, para. (2). 18Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (30). FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom åtgärder eller tvångsåtgärder, eller andra administrativa eller verk- ställande funktioner i samband med en rättegång.19 I artikel 2.1 (b) definieras begreppet stat. Definitionen avser att identifiera vilka enheter eller personer som har rätt att åberopa immunitet för statens räkning samt att identifiera vissa statliga underenheter eller organ som har rätt att åberopa immunitet när de vidtar åtgärder i statens suveräna myndighetsutövning.20 Med begreppet stat avses för det första staten och dess olika offentliga organ (artikel 2.1 (b)(i)). Denna kategori innefattar staten själv, när den agerar i eget namn och genom sina olika offentliga organ. I kommentarerna nämns som exempel på sådana offentliga organ statsöverhuvuden, regeringschefer och olika departement. Vidare nämns underordnade organ och delegationer som representerar staten, inklusive diplomatiska beskickningar och konsulat, permanenta representationer och delegationer. Avsikten med uttrycket staten och dess olika offentliga organ (the State and its various organs of government) är att alla delar av den traditionella statsapparaten ska omfattas, dvs. den verkställande, den lagstiftande och den dömande verksamheten, även om den verkställande eller exekutiva delen avses i första hand. Begreppet stat omfattar suveräna och oberoende främmande stater, oavsett styrelsesätt.21 För det andra avses med begreppet stat en förbundsstats delstater eller en stats underenheter som har rätt att vidta åtgärder i myndighetsutövning och som handlar i denna egenskap (artikel 2.1 (b)(ii)). Denna del av definitionen var föremål för diskussion även utkast till artiklar och har omformulerats i förhållande till utkastet. Såväl delstater i en federal stat som en stats regionala eller lokala underenheter i övrigt omfattas av defini- tionen. Hur en stat är organiserad, t.ex. vilken status en federal stat ger sina delstater, varierar. Det finns inget som hindrar att en stat upprättar underenheter som ges kompetens enligt intern lagstift- ning att handla på statens vägnar och utöva statens suveräna 19Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (3). 20Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (5). 21Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (6)–(10). Jämför även State Practice regarding State Immunities, edited by , . Kohen and , 2006, s. 4. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Avgörande för att underenheten ska kunna åtnjuta statsimmunitet är att den har kompetens att utföra handlingar i suverän myndighetsutövning och att det aktuella handlandet utgör sådan myndighetsutövning.22 Den tredje kategorin i definitionen av begreppet stat omfattar statliga organ eller andra enheter i den mån de har rätt att vidta och faktiskt vidtar åtgärder i statens suveräna myndighetsutövning. Denna kategori omfattar även icke-statliga enheter eller organ som har anförtrotts suverän myndighetsutövning. Som exempel på detta nämns kommentarer när en affärsbank har anförtrotts av staten att också hantera import- och exportlicenser, vilket är en del av en stats suveräna myndighetsutövning. Om ett statligt eller icke- statligt organ som har rätt att utöva statens suveräna myndighet också utför privata handlingar, har organet rätt till immunitet endast för myndighetsutövningen. som driver affärsverksamhet omfattas inte av definitionen, såvida de inte utför handlingar som led i suverän myndighetsutövning (jämför artikel 10.3).23 Den fjärde och sista kategorin som faller under begreppet stat omfattar företrädare för staten när de handlar i denna egenskap. Till denna kategori hör alla fysiska personer som har behörighet att representera staten i de former som anges i de föregående kate- gorierna. Som exempel nämns kommentarer statschefer (vilka även omfattas av punkten (i)), regeringschefer, ministrar och diplomatiska och konsulära tjänstemän. Formuleringen i denna egenskap avser att klargöra att statsimmuniteten enbart omfattar handlingar i tjänsten, och inte vederbörandes privata handlingar. Immuniteten för handlingar i tjänsten fortsätter att gälla även efter det att personen i fråga har lämnat sin ställning (till skillnad från den personliga immunitet som t.ex. en ambassadör åtnjuter även för privata handlingar i kraft av sin ställning).24 I artikel 2.1 (c) definieras begreppet affärstransaktion, som sedan används i artikel 10 – konventionens centrala bestämmelse om icke-immunitet för staters affärstransaktioner (se vidare om artikel 22Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (11)–(13). 23Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (14)–(15). 24Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (17)–(19). FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom 10 nedan). I artikel 2.2 kompletteras definitionen genom att det där anges vilka kriterier som ska användas vid fastställandet av om ett avtal eller en transaktion faller under definitionen av begreppet affärstransaktion. I ett tidigare utkast till artiklar användes i stället för affärs- transaktion formuleringen affärskontrakt. Begreppet trans- aktion i definitionen har en vidare mening än termen kontrakt och avser även icke-kontraktuella aktiviteter såsom affärsförhand- lingar.25 Definitionen av affärstransaktion omfattar tre olika kategorier av avtal eller transaktioner. Den första kategorin innefattar alla typer av affärsavtal eller transaktioner avseende försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster (artikel 2.1 (c)(i)). Den andra kategorin omfattar avtal om lån eller annan transaktion av finansiell natur, innefattande garanti- eller ersätt- ningsförpliktelse avseende sådant lån eller sådan transaktion (artikel 2.1 (c)(ii)). Denna kategori innefattar exempelvis ett avtalsförhållande där en stat ställer garanti för ett nationellt aktiebolag i en privaträttslig handling, t.ex. vid köp av civila flyg- plan.26 Slutligen omfattar begreppet också andra typer av avtal eller transaktioner av affärsmässig, industriell, handelsmässig eller yrkesmässig natur. Anställningskontrakt undantas dock från definitionen av affärstransaktion och ingår därmed inte i den centrala bestämmelsen om icke-immunitet i artikel 10, som avser staters deltagande i affärstransaktioner. För anställningskontrakt finns i stället ett särskilt undantag i artikel 11. Den nu behandlade definitionen av affärstransaktion kom- pletteras i artikel 2.2. Där anges vilka kriterier som domstolen ska använda vid fastställandet av om ett avtal eller en transaktion faller under definitionen av begreppet affärstransaktion. Först och främst ska avtalets eller transaktionens natur beaktas. Även dess syfte bör dock beaktas om parterna har kommit överens om det, eller om i forumstatens praxis detta syfte är av betydelse för att fastställa om avtalet eller transaktionen är av icke-kommersiell natur. Formuleringen innebär att avtalets eller transaktionens natur först ska prövas. Om den prövningen visar att det inte är fråga om en affärsmässig transaktion, behöver någon ytterligare prövning 25Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (20). 26Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (22). FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Om däremot avtalet eller transaktionen till sin natur framstår som en affärstransaktion, har svarandestaten möjlighet att bestrida detta genom att åberopa avtalets eller transaktionens syfte. Denna möjlighet finns dock bara om parterna i avtalet eller transaktionen har kommit överens om det eller om forumstatens praxis är sådan att syftet är relevant för att avgöra affärsmässig- heten i ett avtal eller en transaktion.27 Denna tvåstegsprövning, som tillåter att inte bara avtalets eller transaktionens natur beaktas utan också dess syfte, avser att skydda utvecklingsländer, särskilt i deras strävanden att främja sin ekonomiska utveckling. Det har ansetts att sådana länder bör ges en möjlighet att visa att ett avtal eller en transaktion bör behandlas som icke-kommersiell därför att det är klart att dess syfte inte är kommersiellt utan offentligt och genomförs av samhällsskäl, exempelvis kontrakt för köp av livsmedel åt befolkningen eller avtal om inköp av mediciner för att hindra spridning av en epidemi.28 Formuleringen av dessa kriterier var en av de mest omtvistade frågorna under arbetet inför konventionen. Flera stater som anslutit sig till den restriktiva immunitetsteorin ansåg att enbart avtalets eller transaktionens natur skulle vara avgörande vid bedömningen och att en prövning av det bakomliggande syftet kunde lämna utrymme för subjektiva bedömningar som kunde vidga området för handlingar jure imperii på ett oförutsägbart sätt.29 Andra stater framhöll att det särskilt för utvecklingsländer var viktigt att kunna ingå avtal och transaktioner som var avgörande för samhällsekonomin eller för att kunna förhindra och lindra katastrofer.30 Den slutliga texten är en kompromiss mellan dessa båda inriktningar. 27Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (25)–(26). 28Kommentarerna till utkast, artikel 2, para. (26), Jämför och (se not 13 ovan), s. 19. 29Se Report of the on jurisdictional immunities of States and their property, 1999, (se not 6 ovan), para. 40–41. Jämför och (se not 13 ovan), s. 17 ff. 30Se Report of the on jurisdictional immunities of States and their property, 1999, (se not 6 ovan), para. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Förhållandet till andra typer av immunitet (artikel 3) Artikel 3 i konventionen avgränsar tillämpningsområdet från andra typer av immunitet, såsom diplomatisk och konsulär immunitet, immunitet för statschefer ratione personae, och immunitet avseende en stats luftfartyg eller rymdföremål. Avsikten med artikel 3 är att hindra en överlappning mellan konventionens regler om immunitet och redan existerande folk- rättsliga regler om privilegier och immunitet. De specialregler om immunitet för vissa specifika enheter eller personer som gäller enligt allmän folkrätt och befintliga konventioner påverkas inte av konventionen. Uppräkningen i artikel 3 av olika slag av immunitet som inte påverkas av konventionen är inte uttömmande, utan måste läsas tillsammans med ingressens bestämmelse om att folkrättens sedvanerättsliga regler fortsätter att gälla i frågor som inte regleras av bestämmelserna i konventionen.31 Enligt artikel 3.1 gäller konventionen inte immunitet och privi- legier i förhållande till de funktioner som utövas av diplomatiska och konsulära representationer och personer knutna till dessa. Artikel 3.2 anger att konventionen inte rör den immunitet och de privilegier som gäller för statschefer i kraft av deras ställning. Statsimmunitet i fråga om statschefer som agerar för statens räkning behandlas i artikel 2, som omfattar olika regeringsorgan och representanter för en stat. Den existerande sedvanerätten i dessa avseenden påverkas inte av konventionen.32 Bestämmelsen i artikel 3.2 nämner enbart statschefer, men kan inte läsas motsatsvis på så sätt att det särskilda omnämnandet av statschefer skulle innebära att immunitet ratione personae för andra representanter för staten påverkas av konventionen. Gällande sedvanerätt i fråga om immunitet ratione personae för sådana befattningshavare lämnas opåverkad på samma sätt som gäller för statschefer. Artikeln är alltså inte uttömmande.33 Av artikel 3.3 framgår att konventionen inte berör den immunitet en stat åtnjuter för luftfartyg eller föremål i världs- rymden som ägs eller drivs av en stat. 31Kommentarerna till utkast, artikel 3, para. (1)–(5). Jämför även uttalandet av ordföranden i ad hoc-kommittén (se not 12 ovan), para. 36–37, samt och (se not 13 ovan), s. 44 f. 32Kommentarerna till utkast, artikel 3, para. (6). 33Se uttalande av ordföranden i ad hoc-kommittén (se not 12 ovan), para. Jämför och (se not 13 ovan), s. 45 f. FN:s konvention om immunitet för stater och deras egendom Tillämpning i tiden (artikel 4) Konventionen ska enligt artikel 4 inte tillämpas retroaktivt på frågor om immunitet som uppkommer i förbindelse med talan som väcks mot en stat vid en domstol i en annan stat före kon- ventionens ikraftträdande för de berörda staterna. I sådana situa- tioner tillämpas i stället liksom tidigare de regler om immunitet som följer av sedvanerätten eller internationella överenskommelser.