sou · GVB317 · 2008-01-01 00:00:00 — Förordnande för enstaka tillfälle En ordning med särskilt förordnade vigselförrättare förutsätter att det finns en kår av vigselförrättare som kontinuerligt förrättar vigslar. Den som åtar sig ett uppdrag som vigselförrättare bör vara beredd att fullgöra sitt åtagande . Ett för- ordnande att vara vigselförrättare bör därför som regel gälla tills vidare om det inte finns anledning att begränsa förordnandets giltighet till en viss angiven tidpunkt. Ett tidsbegränsat förordnande kan t.ex. vara aktuellt när kommunernas förtroendevalda utses till vigselförrättare. En särskild fråga är om det bör vara möjligt att förordna vigsel- förrättare för enstaka tillfälle och i så fall vilka krav som bör ställas för ett sådant förordnande. Det torde sällan finnas ett behov av tillfälliga förordnanden ur ett allmänt perspektiv. Istället synes det vara i huvudsak privata motiv som ligger bakom en begäran bli förordnad som vigselförrättare i dessa fall. Det bör framhållas att vigselförrättningen inte är en privat angelägenhet i den meningen att de blivande makarna fritt bör kunna välja vem som skall viga dem. Vigselns officiella prägel skulle gå förlorad om t.ex. släktingar, vänner och bekanta regelmässigt skulle kunna bli förordnade som vigselförrättare efter ansökan. Detsamma gäller andra personer som av affärsmässiga eller annars rent personliga skäl vill bli förordnade som vigselförrättare. Syftet med ett förordnande bör istället vara att den som förordnas som vigselförrättare skall stå till allmän- hetens tjänst och fortlöpande fullgöra sitt uppdrag . Vigselförrättare bör endast i undantagsfall förordnas för en- staka tillfälle. Regeringens uttalanden i samband med praxisändringen (jfr avsnitt 7.10.1) bör även i fortsättningen vara vägledande för när enstaka vigselförordnande kan komma i fråga. Förutom de kompe- tenskrav som behandlats i det föregående bör en grundläggande förutsättning för att ett förordnande skall begränsas till enstaka fall således vara att vigselförrättaren i kraft av sin ställning kan bidra till att förrättningen ges en officiell prägel och att det klart framgår att hon eller han företräder det allmänna. De blivande makarnas önske- mål om en viss vigselförrättare bör inte få vara styrande. Vidare bör ett förordnande för enstaka fall inte avse en viss dag eller och därmed ge generell vigselbehörighet, utan förord- nandet bör begränsas till en särskild vigsel mellan ett namngivet par. I princip bör förordnandena för enstaka tillfällen begränsas till att avse personer med viss kvalificerad erfarenhet och vissa per- soner med politiska förtroendeuppdrag. Genom att domstolarna avlastas vigseluppgifterna öppnas bl.a. möjlighet att förordna domare som borgerliga vigselförrättare antingen för eller ett enstaka tillfälle. Att endast vissa särskilt kvalifi- cerade personer bör kunna utses till vigselförrättare får anses följa av ett uttryckligt krav i författningstexten på att ett förordnande endast i undantagsfall får avse enstaka tillfälle. I den mån vederbörandes kvalifikationer för uppdraget inte framgår av dennes bakgrund och tidigare erfarenheter bör det åligga länsstyrelserna att vidta kompletterande åtgärder för att säkerställa att den som aspirerar på att bli förordnad som vigselförrättare vid enstaka vigsel har tillräcklig kompetens. Det kan ske genom att den som ansöker om att få bli vigselförrättare för enstaka tillfälle får genomgå kunskapsprov. Frågan om förordnande för enstaka fall prövas av den läns- styrelse inom vars län vigseln skall äga rum. Underrättelse om vem som har förordnats till vigselförrättare bör, oavsett förordnandets omfattning, regelmässigt lämnas till . Tillsyn över den borgerliga vigselverksamheten I uppgiften att förordna vigselförrättare får anses ingå en skyldig- het att utöva viss tillsyn över de särskilt förordnade vigselför- rättarnas verksamhet. Det ligger i sakens natur att länsstyrelserna har möjlighet att återkalla ett förordnande om en vigselförrättare inte längre uppfyller de krav som uppställs för ett förordnande eller om denne missköter sin uppgift. Däremot bedriver länsstyrelserna inte någon aktiv tillsyn över vigselförrättarnas verksamhet. Som framgått har återkallelse av förordnande för enskilda vigselförrät- tare aktualiserats främst genom påpekanden från . Eftersom vigselförrättningarna har betydelsefulla rättsverkningar för den enskilde är det av vikt att länsstyrelserna även fortsättnings- vis utövar viss kontroll av vigselförrättarnas verksamhet. Vid miss- tanke om brott – tjänstefel enligt 20 kap. 1 § – bör länsstyrelserna i princip anmäla saken till polis eller åklagare. Läns- styrelserna bör också verka för att viktig information sprids till vigselförrättarna. Den som en gång har förordnats som vigselför- rättare bör t.ex. underrättas om eventuella författningsändringar på området. Någon ordinär tillsyn torde emellertid inte vara nöd- Inte heller torde det finnas behov av andra sanktionsmöjlig- heter än återkallelse av vigselförordnande. För att öka länsstyrelsernas möjligheter att kontrollera att vigsel- förrättningarna har gått till i behörig ordning bör uppgifter om vittnenas namn, personnummer och adress antecknas i det proto- koll som skall föras över förrättningen och som skall sändas till respektive länsstyrelse.TPF63FPT Det kan också vara lämpligt att motsvarande uppgifter om vittnen som har varit närvarande vid en vigsel som förrättats inom ett trossamfund lämnas till Kammar- kollegiet, men någon uttrycklig bestämmelse härom torde inte behövas. Länsstyrelsernas förordnande av borgerliga vigselförrättare bör för- fattningsregleras. Det bör ankomma på regeringen att meddela be- stämmelser härom. Av förordningen bör bl.a. framgå att länsstyrel- sen skall pröva att en person har de kunskaper och de kvalifika- tioner i övrigt som behövs för uppdraget innan hon eller han för- ordnas till vigselförrättare. Det bör också framgå att får uppdra åt kommunen att utföra denna prövning. Förordningen bör vidare innehålla en bestämmelse om att ett förordnande att vara vigselförrättare gäller tills vidare om det inte har begränsats att gälla , i undantagsfall får dock ett förordnande avse enstaka tillfälle. Av en övergångsbestämmelse till förordningen bör vidare framgå att tidigare meddelade förordnanden att vara vigselförrät- tare skall gälla som om de hade meddelats med tillämpning av den nya förordningen. Regeringen bör dessutom meddela föreskrifter om att uppgifter om vittnen som har varit närvarande vid en vigsel skall antecknas i vigselprotokollet. beslut om förordnande av vigselförrättare över- klagas till regeringen (15 kap. 5 § ÄktB). Det finns emellertid skäl att överväga om ett sådant beslut bör kunna över- klagas över huvud taget eller om i vart fall regeringen bör befrias från denna uppgift liksom uppgiften att godkänna ogiltiga vigslar (jfr avsnitt 7.12). Eftersom ärendena inte är av sådan beskaffenhet att politisk styrning av praxis framstår som nödvändig skulle upp- giften att överpröva beslut i och för sig kunna läggas 63TP PT Se 4 kap. 7 § ÄktB och 8 och 9 §§ förordningen med närmare föreskrifter om vigsel och registrering av partnerskap som förrättas av domare eller särskilt förordnad förrättare. på länsrätten istället för regeringen. Enligt min bedömning finns det emellertid inte något vägande skäl som talar för att man över huvud taget bör kunna överklaga dessa beslut. En överprövning av domstol framstår inte som nödvändig utan det bör räcka att frågan prövas i en instans. Eftersom ärendena inte avser enskildas civila rättigheter eller skyldigheter föranleder inte någon annan bedömning. Inte heller torde någon annan internatio- nell konvention kräva domstolsbeslut eller domstolsprövning i första instans. I de fall där nya omständigheter kan tillföras eller sökanden vill anföra nya argument finns det möjlighet för läns- styrelsen att ta upp frågan till ny prövning. I sammanhanget kan nämnas att Kammarkollegiets beslut om förordnande av vigsel- förrättare inom trossamfund inte är överklagbara. Nyss nämnda bestämmelse i ÄktB bör således upphävas. Särskilt om ersättning till vigselförrättare och avgift för vigsel En vigselförrättare som är förordnad av har rätt till ersättning med för varje vigsel som hon eller han har för- rättat. Har vigselförrättaren förrättat mer än en vigsel utgör dock ersättningen för varje vigsel utöver den första.TPF64FPT Ersättningsnivåerna har varit oförändrade . Länsstyr- elserna betalar ut ersättning till vigselförrättarna en gång med medel från förvaltningsanslaget. Behovet av en översyn av regelverket för vigselförrättare i syfte att ersättningsnivåerna skall justeras uppåt har påtalats i ett antal motioner . har uttalat att ersättnings- nivåerna för vigselförrättare (och partnerskapsförrättare) bör höjas till en rimligare nivå.TPF65FPT I senare betänkandeTPF66FPT har lagutskottet av- slagit motioner av nämnda innebörd med hänvisning till förevar- ande utredning, vilket godkänts av . Utöver frågan om ersättning till vigselförrättare ingår det också i mitt uppdrag att överväga om det bör tas ut avgifter för vigsel.TPF67FPT När det gäller vigsel inom trossamfund har jag i avsnitt 7.7.2 före- 64TP PT 10 § förordningen med närmare föreskrifter om vigsel och registrering av partnerskap som förrättas av domare eller särskilt förordnad förrättare. 65TP PT Se t.ex. bet. 2001/02:LU8, 2003/04:LU22 och 2004/05:LU14. 66TP PT Se bet. 2004/05:LU14. 67TP PT För vigsel, inklusive protokoll, som förrättas av svensk myndighet utomlands tas det ut en avgift om . Detta gäller dock inte om kvinnan eller mannen har sitt hemvist inom utlandsmyndighetens område (jfr förordningen [1997:691] om avgifter vid utlandsmyndigheterna). slagit att det införs en bestämmelse i 4 kap. ÄktB av vilken det framgår att trossamfund har rätt men ingen skyldighet att ta ut avgift för vigsel. Uppdraget som borgerlig vigselförrättare är i grunden ett heders- uppdrag, något som bör påverka arvodesnivån. Ersättningen har emellertid legat på samma nivå och står numera inte i rimlig proportion till vigselförrättarnas arbetsinsatser. En höjning framstår som därför som väl motiverad. Jag anser att ett lämpligt riktmärke för arvodering av borgerliga vigselförrättare kan vara . Förrättas flera vigslar bör dock arvodet för varje vigsel utöver den första utgå med endast . Det synes också vara befogat att vigselförrättarna kan få skälig ersättning för resekostnader och andra utgifter som uppkommer när de fullgör sina uppdrag. Om t.ex. en vigsel i enlighet med parternas önskemål förrättas på annan plats än i den ordinarie vigsellokalen är det rimligt att vigselförrättaren får ersättning för sina resor till och från förrättningsplatsen. Resekostnader och andra utgifter som uppkommer på grund av parternas speciella önskemål om en vigsel på en viss plats utanför vigselförrättarens normala tjänsteställe eller som inte kan anses som normal tjänstetid bör dock inte ersättas av staten, utan det får bli en för- handlingsfråga mellan paret som avser att ingå äktenskap och vigselförrättaren. En höjning av arvodet till borgerliga vigselförrättare bör finan- sieras genom en avgift för vigselförrättningen. Ersättningen bör i första hand ge täckning för statens ökade utgifter för arvoderingen av vigselförrättare. En variant kan då vara att avgiften betalas direkt till vigselförrättaren som får behålla beloppet som sitt arvode. En sådan ordning är dock inte invändningsfri. Det uppkommer bl.a. problem när flera vigslar förrättas och fullt arvode skall utgå endast för den första vigseln och reducerat arvode för de efter- följande vigslarna. Skall det par som vigs först betala fullt arvode och övriga endast ett mindre belopp? Detta framstår inte som skäligt. Inte heller torde det vara lämpligt att alla vigslar beläggs med samma, men något lägre avgift. Det finns inga garantier för att ett sådant system ger täckning för statens utgifter och på orter där det endast förekommer någon enstaka vigsel får vigselförrättaren inte sitt fulla arvode. Dessutom uppkommer vissa budgettekniska problem. Jag anser inte att detta är en framkomlig väg. En annan möjlighet är att avgiften betalas in till som förordnat vigselförrättaren. Ett problem med denna lösning är dock att länsstyrelserna inte har någon befattning med vigslarna sedan vigselförrättarna väl förordnats. Systemet är därför inte an- passat till att länsstyrelserna skall ta ut avgifter för de vigslar som faktiskt sker. Länsstyrelserna saknar också möjlighet att kontrol- lera att avgiften betalats in före vigseln Det skulle vidare leda till onödig administrativ omgång om först skulle kräva in en avgift från de blivande makarna och därefter betala ut ersättning till vigselförrättaren. Man kan också fråga sig om det är rimligt att de som tänker gifta sig skall betala in en avgift för en borgerlig vigsel innan de slutligt har bestämt sig för om de vill välja denna vigselform eller en vigsel inom ett trossamfund. Trots att det inne- bär en viss administrativ omgång skulle man ändå kunna tänka sig denna lösning om man ställer krav på att de blivande makarna före den borgerliga vigseln visar upp ett intyg eller kvitto på att vigsel- avgiften betalats in. De behövde då inte betala förrän de bestämt sig för en borgerlig vigsel. Det skulle också vara möjligt för vigsel- förrättaren att kontrollera att betalning skett och har så inte skett skulle hon eller han kunna vägra att genomföra vigseln på samma sätt som om hinderprövning inte skett. En ytterligare variant är att vigselavgiften betalas in till Skatte- verket i samband med hindersprövningen eller vid ett senare till- fälle. Även med en sådan ordning skulle det vara en förutsättning för genomförandet av en borgerlig vigsel att avgiften betalats i vederbörlig ordning. Av de två nämnda alternativen förordar jag att väljs. Det behöver då införas en särskild bestämmelse i 4 kap. ÄktB om att avgift skall utgå för vigsel som förrättas av den som länsstyrel- sen har förordnat till vigselförrättare. En särskild fråga är hur stor en vigselavgift rimligen bör vara. Det får ankomma på regeringen att fastställa avgiften liksom att i övrigt meddela närmare föreskrifter om sådan avgift och betal- ningen av den. För egen del vill jag dock föreslå att avgiften be- stäms till . Detta belopp kan visserligen ge ett visst över- skott, särskilt om en vigselförrättare genomför flera vigslar . Utgifterna för arvoden till vigselförrättaren kommer då att klart understiga motsvarande vigselavgifter. Att avgiftssystemet ger ett visst överskott framstår dock som befogat med hänsyn till det administrativa merarbete som kan uppkomma för länsstyrelserna. 7.12Bör det vara regeringens uppgift att godkänna ogiltiga vigslar? I 4 kap. 2 § ÄktB föreskrivs att kvinnan och mannen skall vara sam- tidigt närvarande vid vigseln. De skall var för sig på fråga av vigsel- förrättaren ge till känna att de samtycker till äktenskapet och vigsel- förrättaren skall därefter förklara att de är makar. Har det inte gått till på detta sätt eller var vigselförrättaren inte behörig att förrätta vigsel, är förrättningen ogiltig som vigsel. Detta innebär att det äktenskap, som till synes uppstått, är en nullitet och inte ger upp- hov till ett äktenskaps rättsverkningar. Om det finns synnerliga skäl får en sådan förrättning dock godkännas av regeringen efter ansökan av en av parterna eller om någon av dem har avlidit, av arv- ingar till den avlidne. I lagens förarbeten anges att godkännande i första hand bör ske i sådana fall då något fel i vigselförfarandet har uppkommit av förbiseende och kontrahenterna kan anses ha för- litat sig på att vigseln varit giltig.TPF68FPT Vidare uttalas att det inte bör komma i fråga att mot parts bestridande eller efter enderas död godkänna en vigsel som är behäftad med formellt fel om det kan råda tvekan om att parterna velat ingå äktenskap, t.ex. om inte båda var personligen närvarande eller om den ena parten befann sig i sådant sinnestillstånd att hon eller han inte insåg betydelsen av sitt handlande.TPF69FPT Motsvarande ordning gäller även när en svensk vigselförrättare för- rättar vigsel enligt svensk lag i främmande stat (se 1 kap. 5 § IÄL).TPF70FPT Bestämmelser om när ett i utlandet enligt utländsk lag ingånget äktenskap anses giltigt i finns i 1 kap. 7 § IÄL. Ett sådant äktenskap anses giltigt till formen, om det är giltigt i den stat där det ingicks. Har äktenskap ingåtts inför diplomatisk eller konsulär tjänsteman eller annan, som av främmande stat förordnats att för- rätta vigsel i annan främmande stat, anses äktenskapet också giltigt till formen, om det är giltigt i den stat som meddelat förordnandet. Även i annat fall skall äktenskap som ingåtts utom riket anses giltigt till formen, om det är giltigt i den eller de stater där kvinnan och mannen var medborgare eller hade hemvist. Äktenskap, som skulle vara ogiltigt på grund av formfel, kan enligt 8 § samma kapitel godkännas av regeringen på ansökan av kvinnan 68TP PT Prop. 1968 nr 136 s. 82 f, se även avsnitt 2.2.7. 69TP PT Jfr SOU 1964:35 s. 100. 70TP PT Jfr avsnitt 2.2.10. eller mannen eller, om någondera avlidit, av arvinge till den avlidne. Sådant godkännande får lämnas endast om det föreligger synnerliga skäl. I praktiken förekommer det endast i begränsad utsträckning att regeringen efter ansökan prövar ärenden om godkännande av ogiltig vigsel eller ogiltig registrering av partnerskap.TPF71FPT Enligt Justitie- departementet prövar regeringen i genomsnitt ett ärende . Den sammanlagda handläggningstiden uppskattas till ca . Ärendena avgörs efter viss skriftlig handläggning. I flera av ärendena har vigseln varit ogiltig på grund av att vigselförrättaren saknat behörighet att viga. Som regel har reger- ingen godkänt vigseln om parterna har varit överens och det inte har funnits motstridiga uppgifter.TPF72FPT I några fall har ärendena varit tvistiga. Som exempel kan nämnas ett avgörande från år 2006.TPF73FPT Ett par hade gift sig med varandra in- om ett muslimskt trossamfund i . Vigselceremonin förrätta- des av en imam som inte var behörig att förrätta vigsel enligt svensk rätt. Regeringen hänvisade till berörda förarbetsuttalanden och konstaterade att parterna hade olika inställningar till frågan om de uppfattat vigseln som giltig enligt svensk rätt. I ärendet hade vidare framkommit att parterna inte var antecknade som gifta i folkbokföringen och att de hade haft olika folkbok- föringsadresser. Dessutom hade den ena parten vid kontakt med myndigheter lämnat olika uppgifter om parternas förhållanden. Med hänsyn till dessa omständigheter fanns det enligt regeringen inte synnerliga skäl att godkänna förrättningen som vigsel, varför ansökan avslogs. I ett annat ärendeTPF74FPT hade paret i fråga också ingått äktenskap in- för en imam i . Äktenskapet hade registrerats utomlands. Den ena parten omkom . Regeringen konstaterade att det fanns motstridiga uppgifter i frågan om den avlidne haft upp- fattningen att hon och den andre parten varit förenade i ett enligt svensk lag giltigt äktenskap. Vad som framkommit i fråga om regi- streringen i det andra landet innebar inte att svenska myndigheter skulle ha intygat äktenskapets giltighet enligt svensk lag. Det fram- gick inte heller att imamen skulle ha gjort gällande att han hade 71TP PT Av 1 kap. 7 § partnerskapslagen framgår att en ogiltig registrering får godkännas av reger- ingen, om det finns synnerliga skäl. Regleringen överrensstämmer med bestämmelserna om ogiltig vigsel i ÄktB. 72TP PT Se bl.a. Ju 1998/2053. 73TP PT Ju 2005/5456/L2. 74TP PT Ju 1998/3785. haft behörighet att förrätta vigsel enligt svensk lag. Dessutom hade paret inte varit registrerade som gifta i folkbokföringsregistret. Regeringen ansåg inte heller i detta fall att det fanns synnerliga skäl att godkänna förrättningen som vigsel. 7.12.2Mina bedömningar och förslag Förslag: Allmän domstol skall pröva frågor om godkännande av ogiltiga vigslar. Ärende om godkännande av ogiltig vigsel tas upp av tingsrätten i den ort där någon av makarna har sitt hemvist. Har ingen av dem hemvist här i landet, tas ärendet upp av . Att delegera regeringsärenden har varit ett viktigt sätt att rationalisera regeringens verksamhet. Det gäller både ärenden som regeringen avgör efter besvär och ärenden som regeringen prövar som första och enda instans. Enligt de riktlinjer som gäller för delegeringsarbetet bör regeringen befrias från ärenden som inte kräver ett ställningstagande från regeringen som politiskt organ.TPF75FPT Frågan om det även i fortsättningen bör vara regeringens uppgift att godkänna ogiltiga vigslar eller om uppgiften kan delegeras till ett underordnat organ är därmed främst av principiell karaktär. Av redogörelsen i föregående avsnitt framgår att det rör det sig om enstaka ärende av tämligen enkelt slag. Regeringen har i sin praxis följt de riktlinjer som angetts i förarbetena till ÄktB. Politisk styrning av praxis framstår inte som nödvändig. Enligt min bedömning är ärendena inte av sådant slag att de kräver ett ställ- ningstagande av regeringen som politiskt organ. Uppgiften att godkänna ogiltiga vigslar bör således delegeras till domstol eller förvaltningsmyndighet. Som regel bör ärenden där rättsfrågan är huvudsak prövas av domstol medan ärenden där lämplighetsbedömningen dominerar prövas i administrativ ordning. Avsteg från denna grundsats före- kommer dock i båda riktningarna. I ärenden om godkännande av ogiltiga vigslar är visserligen de rent rättsliga bedömningarna inte dominerande, med det skulle likväl vara en fördel för parterna om ärendena handläggs av domstol. Som framgått kan de vara tvistiga. Det förekommer att parterna lämnar motstridiga uppgifter i fråga 75TP PT Jfr prop. 1989/90:100 bil 2 s. 49. om vilka faktiska förhållanden som inträffat eller är för handen. En domstol har bättre förutsättningar att pröva olika bevisfrågor än vad regeringen eller någon underordnad förvaltningsmyndighet har. Bland annat kan domstolen hålla muntliga förhör med parterna, vigselförrättaren och vittnen som har varit närvarande vid vigseln. Om den ena parten har avlidit kan det också vara av betydelse att muntlig bevisning får föras om huruvida den avlidne haft anledning att förlita sig på att vigseln var giltig. Vid prövning i administrativ ordning är förfarandet som regel skriftligt. Frågan om en vigsels giltighet kan dessutom bli föremål för prövning av domstol i äkten- skapsmål.TPF76FPT I sammanhanget kan nämnas att tvister om äktenskapets giltighet inte omfattas av II-förordningen. Däremot faller sådana tvister inom definitionen för äktenskapsmål i 3 kap. 1 § IÄL. De kan prövas av svensk domstol under de förutsättningar som framgår av 3 kap. 2 § IÄL. För svensk domsrätt räcker det t.ex. med att saken rör ogiltighet av vigsel förrättad av svensk vigselförrättare. Med beaktande av vad som sålunda anförts föreslår jag att pröv- ningen av ärendena om godkännande av ogiltiga vigslar flyttas till domstol. Även ett i utlandet enligt utländsk lag ingånget äktenskap som är ogiltigt på grund av formfel bör kunna godkännas av dom- stol istället för regeringen. Liksom bör det i båda fallen före- ligga synnerliga skäl för att en ogiltig vigsel skall godkännas. De uttalanden som gjordes under förarbetena till ÄktB liksom den praxis som hitintills tillämpats vid godkännande av ogiltiga vigslar bör kunna ge tillräcklig vägledning för rättstillämpningen utan några nya motivuttalanden. Uppgiften bör åvila allmän domstol och handläggas som ett domstolsärende enligt lagen (1996:242) om dom- stolsärende. Ett ärende om godkännande av ogiltig vigsel – såväl svensk som utländsk vigsel – bör, i likhet med vad som gäller för äktenskaps- mål, tas upp av tingsrätten i den ort där någon av makarna har sitt hemvist. Har ingen av dem hemvist här i landet, bör ärendet tas upp av . Forumbestämmelsen bör framgå av ett nytt stycke till 14 kap. 3 § ÄktB och tillämpas analogt på ut- ländska vigslar.