sou · GWB355 · 2008-06-02 00:00:00 — Det är för det första en naturlig följd av att svarar för myndighets- utövning inom olika rättsområden längs med hela Sveriges kust- sträcka och i vissa andra vattenområden samt på land i anslutning till dessa vatten. För det andra är i praktiken den enda civila myndigheten med befogenheter i ekonomiska zon och på svensk del av kontinentalsockeln. Härtill kommer att har getts ett övergripande ansvar för myndighets- utövning till sjöss i det svenska territoriet och – om det följer av en internationell överenskommelse – för myndighetsutövning till sjöss utanför territoriet. Som framgått av tidigare avsnitt spänner verksam- het och en kustbevakningstjänstemans befogenheter över ett flertal områden. Gällande rätt innehåller ingen enhetlig och fullständig geografisk avgränsning av uppgifterna och befogenheterna vare sig till sjöss eller på land. Detta är en naturlig följd av det stora antal författningar som berör i dess dagliga verksamhet (se vidare avsnitt 11). Om inget särskilt anges tillämpas de generella avgränsningar som följer av myndighetens instruktion eller av lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning (LKP), i de fall där den är tillämplig. Detta avsnitt syftar till att i ett sammanhang redovisa de uttryck- liga geografiska avgränsningar som finns för verk- samhet. Vi vill emellertid framhålla att avgränsningen i det enskilda fallet kan vara mycket komplex, inte minst när det gäller hur olika bestämmelser ska tolkas i förhållande till varandra. Vi återkommer till dessa frågor i övervägandena (avsnitt 16). I detta avsnitt redovisar vi inledningsvis vissa begrepp som är grundläggande för olika geografiska avgränsningar (avsnitt 8.2). I avsnitt 8.3 behandlar vi det polisiära uppdraget. Det följande av- snittet tar upp de särskilda avgränsningarna i vattenföroreningslagen (avsnitt 8.4). I avsnitt 8.5 behandlar vi de olika geografiska avgräns- ningar som gäller vid gränskontroll av personer och i avsnitt 8.6 motsvarande avgränsningar för gränskontroll av varor. Avsnitt 8.7 behandlar fiskeriövervakning, avsnitt 8.8 kontroll av farligt gods och avsnitt 8.9 miljöräddning till sjöss. Innan vi går in närmare på de geografiska avgränsningarna finns det anledning att erinra om några i sammanhanget viktiga begrepp till vilka vi också återkommer i avsnitten 12 och 16. Det svenska sjöterritoriet består enligt lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium och förordningen (1966:375) om beräkningen av Sveriges sjöterritorium av svenskt inre vatten och territorialhav. Land- territoriet, luftterritoriet och sjöterritoriet bildar tillsammans statsterritorium. Till inre vatten räknas något förenklat insjöar, vattendrag och kanaler och vid kusterna belägna hamnar, bukter och vikar samt vatten- områden innanför och mellan öar, och skär. Utanför det inre vattnet finns territorialhavet. Detta får i princip sträcka sig utanför landterritoriet och inre vatten.TPF1FPT Enligt får staterna inrätta en ekono- misk zon om högst utanför kusten. Genom lagen (1992:1140) om ekonomiska zon, har regeringen bemyn- digats att inrätta en sådan zon. I förordningen (1992:1226) om ekonomiska zon har regeringen angett gränserna för zonen. Enligt 1 § instruktion utgår myndighetens upp- drag från uppgiften att bedriva sjöövervakning. Enligt 2 § instruk- tionen är myndighetens uppdrag att ansvara för eller bistå andra myndigheter med övervakning, brottsbekämpande verksamhet samt kontroll och tillsyn, dvs. att bedriva sjöövervakning, dels inom svenskt sjöterritorium och svensk ekonomisk zon, dels på land i anslutning till dessa vatten. Beträffande sjöar, kanaler och vattendrag omfattar sjöövervakningen enbart och . Begreppet sjöövervakning återkommer delvis och uttrycks då som övervakning i LKP. polisiära uppdrag regleras övergripande i 1 och 3 §§ instruktionen. I LKP anges hur långt rätt att ingripa sträcker sig inom vissa rättsområden. I 1 § andra stycket LKP slås fast att lagen tillämpas när myndigheten bedriver övervakning 1TP PT En nautisk mil är . till havs, i kustvattnen, i och . Denna avgränsning valdes eftersom den ansågs vara förenlig med det ansvarsområde som gällde för tullväsendets oljebekämpning till sjöss.TPF2FPT Bestämmelsen har kommit att tillämpas på så sätt att en kustbevak- ningstjänsteman utövar sina befogenheter enligt LKP även på stränder och öar.TPF3FPT Denna tolkning av bestämmelsen utgår bl.a. från uttalanden i den promemoria som låg till grund för LKP.TPF4FPT Där fram- hölls att det inte är lämpligt att föreskriva att tjänstemännen vid bara ska göra ingripanden till sjöss, men att det inte går att i detalj reglera var ingripandena får ske. I sam- manhanget talas emellertid om ingripanden på stränder och öar. Tolkningen bör vidare ses mot bakgrund av att regeringen i propo- sitionen framhöll att avsikten var att skapa förutsättningar för ett rationellt system där kustbevakningstjänstemän utrustas med befo- genheter att ingripa i situationer där polis inte finns till hands.TPF5FPT Tolk- ningen har numera befästs genom att det i myndighetens instruktion anges att verksamheten också ska bedrivs på land i anslutning till de vatten som omfattas av ansvarsområdet.TPF6FPT LKP är vidare till största delen tillämplig också i fråga om över- vakning inom ekonomiska zon. Vissa rättsområden i 1 § LKP är dock undantagna, nämligen brott som avser skyddsobjekt och militära skyddsområden (1), fornminnen och sjöfynd (9), utlän- ningars inresa till och utresa från eller vistelse i (13) och sjöfartsskydd (15). Att brott av det slaget har undantagits beror på att straffrättslig jurisdiktion saknas i den ekonomiska zonen. Vattenföroreningslagens regler om förbud mot utsläpp av olja från fartyg gäller för utsläpp inom Sveriges sjöterritorium och ekono- miska zon samt i utanför dessa vattenområden.TPF7FPT I fråga om andra vattenområden får regeringen eller den myndighet som regeringen utser meddela föreskrifter om förbud mot utsläpp 2TP PT Prop. 1981/82:114 s. 20. 3TP PT Se 3 § andra stycket föreskrifter om medverkan vid polisiär övervakning, nr 4/95, beslutade med stöd av 4 § förordningen (1983:124) om Kust- bevakningens medverkan vid polisiär övervakning. 4TP PT Ds H 1980:1 s. 70. 5TP PT Prop. 1981/82:114 s. 19. 6TP PT 1 § instruktionen. 7TP PT 2 kap. 2 § första stycket vattenföroreningslagen. av olja.TPF8FPT I vattenföroreningsförordningen har regeringen föreskrivit att fartyg inte får släppa ut olja inom inre vatten, territorialhav eller ekonomisk zon som tillhör en annan medlemsstat i EUTPF9FPT samt inte heller på det fria havet.TPF10FPT Förordningsregleringen sträcker alltså ut vattenföroreningslagens geografiska tillämpningsområde. Vattenföroreningslagen har inte någon uttrycklig geografisk av- gränsning mot land, men däremot har hamnbegreppet definierats av . Verket har med stöd av myndighetens generella bemyndigande i vattenföroreningsförordningenTPF11FPT föreskrivit att med hamn i vattenföroreningslagen avses en plats eller ett geografiskt område som har inrättats för att ge service till fartyg (SJÖFS 2007:15, bilaga 1). Regeringen har med utgångspunkt i denna definition konstaterat att det knappast utgör något problem att avgöra vad som är en hamn, men att tolkningsproblem däremot kan uppkomma i fråga om när ett fartyg ska anses ha anlöpt hamn.TPF12FPT För att inte sträcka ut hamnstatsjurisdiktionen utöver vad som kan anses förenligt med havsrättskonventionen bör det enligt regeringen normalt krävas att ett fartyg, för att anses ha anlöpt hamn, t.ex. ska ha lagt till vid kaj eller ankrat på redd för det fall denna ligger inom hamnområdet. Regeringen framhåller vidare att det i det enskilda fallet alltid måste avgöras om ett fartyg ska anses ha anlöpt hamn eller inte. uppdrag att medverka i gränskontroll av personer avgränsas indirekt genom 9 kap. 1 § andra stycket utlänningslagen (2005:716) till kontroll av sjötrafiken. Vad som avses med begrep- pet sjötrafiken preciseras inte närmare i författningstexten eller i förarbetena. När för polisens räkning genomför inre utlän- ningskontroll, dvs. kontroll av utlänningar som vistas i , är kontrollen för del geografiskt avgränsad till att omfatta kontroll av och i anslutning till sjötrafiken.TPF13FPT Med detta åsyftas enligt förarbetena till utlänningslagen i dess tidigare lydelse 8TP PT 2 kap. 2 § andra stycket vattenföroreningslagen. 9TP PT 2 kap. 5 § andra stycket vattenföroreningsförordningen. 10TP PT 2 kap. 5 § tredje stycket vattenföroreningsförordningen. 11TP PT 2 kap. 3 § andra stycket vattenföroreningsförordningen. 12TP PT Prop. 2005/06:209 s. 46. 13TP PT 9 kap. 9 § andra stycket utlänningslagen. att kontrollen kan avse inte bara personer i sjötrafiken, utan även personer vilka befinner sig i närhet till de vatten som Kustbevak- ningen ska övervaka under sådana omständigheter att de typiskt sett har samband med sjötrafiken.TPF14FPT Det anges vidare att det alltid måste vara fråga om tillfällen där det framstår som mer naturligt att agerar som ett led i sin övervakning av sjötrafiken än att polisen tillkallas för att genomföra kontrollen. Avgränsningen valdes därför att det ansågs vara mest naturligt att genomför kontroller på de platser till vilka man enbart kan färdas till sjöss eller som endast med svårighet kan nås landvägen. Kon- troller i andra fall ska polisen genomföra. Som exempel nämndes i förarbetena att kontroll ska kunna omfatta t.ex. fall där en båt påträffas för ankar utan att denna framförts i anslut- ning till kontrollen eller på en plats där den eller de personer som avses kontrolleras befinner sig i land på en ö, kanske utan annan förbindelse dit än sjövägen. Det kan även vara fråga om kontroller som ska utföras i en hamn eller liknande av personer som vistas ombord på ett fartyg eller en båt eller i direkt anslutning till denna. möjlighet att ingripa mot brott som uppdagas vid utlänningskontroll avgränsas geografiskt genom bestämmelserna i . Frågan om geografisk avgränsning berörs av Gränskontroll- utredningen i betänkandet Gränskontrollag – Effektivare gränskon- troll (SOU 2004:110). Utredningen föreslår att självständiga ansvar för personkontroller ska gälla till sjöss och i anslutning till sjötrafiken.TPF15FPT En kustbevakningstjänstemans befogenheter i den brottsbekämpan- de verksamheten avseende gränskontroll av varor regleras i första hand i smugglingslagen. Smugglingslagen innehåller bestämmelser om ansvar m.m. för gärningar som rör införsel till eller utförsel från landet av varor. I lagen finns särskilda bestämmelser om vilka tvångs- medel som får användas vid förundersökning. Kontrollåtgärder utan brottsmisstanke regleras däremot inte i smugglingslagen. Kustbe- vakningens kontrollbefogenheter följer i stället av rätten att kon- trollera anmälningsskyldigheten enligt tullagen eller inregränslagen 14TP PT Prop. 1999/2000:64 s. 179. 15TP PT SOU 2004:110 s. 348 ff. Se avsnitt 13.3.1. (se nedan). Smugglingslagen innehåller ingen uttrycklig geografisk avgränsning, men en sådan kan indirekt anses följa av att de flesta av brotten begås vid gränspassage. Varukontroll vid yttre gräns sker enligt tullagen. Vid inre gräns sker motsvarande kontroll med stöd av inregränslagen. Tullagen är för del tillämplig vid kontroll av sjötrafiken (62 § tullförordningen). Någon motsvarande bestäm- melse finns inte avseende kontroll vid inre gräns. Som framgår närmare i avsnitt 13.3.2 föreslår dock att en bestämmelse av motsvarande innebörd (till sjöss) ska gälla vid inre gräns. fiskeriövervakning omfattar svenskt sjöterrito- rium och svensk ekonomisk zon samt därutöver den övervakning av fisket som följer av internationella överenskommelser med bl.a. , och samt av medlemskapet i EU. I fiskeregleringen finns ingen särskild geografisk avgränsning. gällde för fiskerikontroll att fick bedriva sådan kontroll till sjöss och vid landning av fisk.TPF16FPT ska inom sitt verksamhetsområde kontrollera efterlev- naden av bestämmelser om fiske. Det som avses är verksamhetsom- rådet enligt myndighetens instruktion, dvs. Sveriges sjöterritorium, internationellt vatten i svensk ekonomisk zon och land i anslutning till dessa vatten. När det gäller sjöar, kanaler och vattendrag om- fattas enbart och Mälaren.TPF17FPT ska också för del ansvara för de kon- trollåtgärder till sjöss som EU genomför inom det område som regleras av Nordostatlantiska , NEAFC.TPF18FPT Av detta samarbete följer att ska patrullera och utöva fiskerikontroll i det område i Nordostatlanten där ingen enskild stat har jurisdiktion, det s.k. . Fiskeriövervakningen styrs till mycket stor del av EU:s gemen- samma fiskeripolitik. Enligt den s.k. grundförordningenTPF19FPT omfattar 16TP PT Jfr 5 kap. 5 § förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen i dess lydelse före . 17TP PT 1 § instruktionen. 18TP PT 9 § instruktionen. 19TP PT Rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk, artikel 1. fiskeripolitiken alla vatten inom ett medlemslands sjöterritorium och ekonomiska zon. Vidare omfattas gemenskapsfartygens fiske i det fria havet och, inom ramen för träffade fiskeöverenskommelser, även fisket i vatten under tredje lands jurisdiktion. Enligt en särskild EG-rättsaktTPF20FPT ska alla gemenskapens fiskefartyg ha samma villkor när det gäller tillträde och nyttjande av medlemsstaternas havsom- råden. Svenska fiskefartyg får som en följd av dessa överenskom- melser fiska i andra länders territorialhav inom ramen för den gemen- samma fiskeripolitiken och dess regelverk. Regleringen har direkt betydelse för det fiske som bedrivs inom det finska territorialhavet och på danskt territorialvatten i . De särskilda förhållandena i , som regleras genom fiskeöverenskommelse, ger rätt till svenskt fiske på den danska sidan av sundet.TPF21FPT Även om fiskerätten omfattar respektive stats kustvatten så avser överenskommelsen inte att ändra på de allmänna principer som följer med territorialvattnets utsträckning. Ett ännu mer långtgående samarbete inom ramen för den gemen- samma fiskerikontrollen består i att de tjänstemän som utsetts till s.k. gemenskapsinspektörer får utföra fiskerikontroller i andra med- lemsstater.TPF22FPT 8.8Kontroll av farligt gods tillsyn över efterlevnaden av lagen (2006:263) om transport av farligt gods gäller gods i hamnars landområden, om godset är avsett för vidare transport, samt efter begäran om biträde från , även sjötransporter (10 § förordningen om farligt gods). När bedriver övervakning för att hindra brott mot lagen om transport av farligt gods eller mot föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen kan således LKP tillämpas inte bara till havs och i kustvattnen samt i och , utan 20TP PT Förordningen (EEG) nr 101/76 av om fastställande av en gemensam strukturpolitik för fiskerinäringen. 21TP PT Konventionen av mellan och angående fiskeri- förhållandena i de till och gränsande farvattnen (SÖ 1933:13). 22TP PT Rådets förordning 768/2005 om inrättande av Gemenskapens kontrollorgan för fiske och ändring av förordningen (EEG) 2847/93 om införande av ett kontrollsystem för den gemen- samma fiskeripolitiken samt förordningen 1042/2007 om fastställande av närmare bestämmel- ser för tillämpning av artikel 28.3–4 i rådets förordning (EG) 2371/2002 om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. därutöver också i hamnar.TPF23FPT Tillägget avseende hamnar gjordes i för- tydligande syfte mot bakgrund av att övervakning av bestämmelser rörande transport av farligt gods huvudsakligen sker inom hamnars landområde.TPF24FPT I förarbetena utvecklas den närmare avgränsningen av en hamns område, varvid det slås fast att detta område allmänt sett omfattar såväl land- som vattenområden.TPF25FPT Vidare konstateras att det saknas klart fastställda gränser för varje enskild hamn, eftersom det inte finns några allmänna bestämmelser som reglerar vad som är en hamn eller en hamns landområde. Detta varierar beroende bl.a. på hamnens verksamhet och yttre förutsättningar. Således kan hamnområdet, förutom kajer och terminaler i nära anslutning till vattnet, innefatta även t.ex. vägar, upplagsplatser och magasin, som befinner sig längre inåt land. Enligt förarbetsuttalandena måste alltså hamnens yttersta landgräns avgöras från fall till fall. Därvid kan, enligt förarbetena, viss vägledning sökas i andra sammanhang där gränser angetts, t.ex. i planläggningsbeslut, i s.k. hamnordningar eller genom fysiska markeringar. uppdrag att ansvara för miljöräddningstjänsten till sjöss sträcker sig längre geografiskt än verksamheten att bedriva sjöövervakning. ansvarar inte bara för miljörädd- ningstjänsten till sjöss inom territorialhavet, på internationellt vatten i svensk ekonomisk zon, i land i anslutning till dessa vatten och i och , utan även för , kustvattnen och skär- gårdsområdena (med undantag för hamnar).TPF26FPT Det geografiska området för räddningsinsatser har också sträckts ut genom ett antal internationella överenskom- melser som anges i 12 § instruktionen. Med miljöräddningstjänst till sjöss avses enligt 4 kap. 5 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor den räddningstjänst som Kust- bevakningen svarar för när olja eller andra skadliga ämnen har kom- mit ut i vattnet eller när det föreligger en överhängande fara för detta. Geografiskt omfattar ansvaret Sveriges sjöterritorium och ekono- 23TP PT 1 § fjärde stycket LKP. 24TP PT Prop. 2005/06:51 s. 83. 25TP PT A. prop. 26TP PT 1 § instruktionen och 4 kap. 5 § lagen om skydd mot olyckor. Vattendrag, kanaler, hamnar samt andra insjöar än , och ingår däremot inte. Enligt 4 kap. 12 § förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor svarar Kustbevak- ningen även för miljöräddningstjänsten inom de områden där rädd- ningstjänsten enligt internationella överenskommelser ankommer på . De överenskommelser som avses är Helsingforskonventionen samt Köpenhamns- och Bonnavtalen.TPF27FPT Inom hamnar och andra inre vatten, utom , och , svarar kommunerna för miljöräddningstjänsten. 27TP PT Se avsnitt 5.3.5. 9Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. Användningen av tvångsmedel vid utredning av brott innebär ett intrång i den enskildes fri- och rättigheter. Ett sådant intrång, som även anses vara försvarbart i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till syftet, förutsätter dock en noggrann reglering i lag. I definieras innebörden av olika tvångsmedel. Finns det regler om motsvarande tvångsmedel i andra författningar är normalt vägledande för tolkning och tillämp- ning. Tvångsingripanden kan ske för olika syften. Straffprocessuella tvångsmedel, som i första hand regleras i rätte- gångsbalken, används framför allt i brottsutredande syfte eller för att man ska kunna genomföra en rättegång med anledning av miss- tanke om brott. En enhetlig definition av begreppet straffprocessu- ellt tvångsmedel saknas, men med tvångsmedel brukar avses sådana direkta ingripanden mot person eller egendom som företas i myndig- hetsutövning och som utgör intrång i någons rättssfär.TPF1FPT Gemensamt för åtgärderna är, förutom att de innebär ett intrång i en persons rättsfär, att de kan genomdrivas med tvång. Enligt huvudregeln har endast polismän, åklagare och de allmänna domstolarna rätt att använda straffprocessuella tvångsmedel i brott- målsprocessen. Med stöd av vissa av de författningar som vi redogör för i avsnitt 11 kan emellertid även bl.a. kustbevakningstjänstemän ha sådana befogenheter. En förutsättning för att använda straffprocessuella tvångsmedel är, med enstaka undantag, att det finns en konkret brottsmisstanke. De flesta tvångsmedel förutsätter också att misstanken riktas mot 1TP PT SOU 1995:47 s. 137 f. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. en bestämd person. I varje sådan bestämmelse om tvångsmedel anges hur stark brottsmisstanken ska vara.TPF2FPT Vilken misstankegrad som krävs för att åtgärden ska kunna vidtas varierar, t.ex. förutsätter medtagan- de till förhör endast att ett brott har begåtts och för beslag är det tillräckligt att det finns anledning att anta att ett brott har begåtts. Användning av straffprocessuella tvångsmedel som riktar sig mot en person kan också i sig generera rätt till andra ingrepp, t.ex. rätten att av säkerhetsskäl kroppsvisitera den som grips eller rätten att använda fängsel. Tvångsingripanden kan även vara administrativa och användas i syfte att utöva kontroll och tillsyn eller att upprätthålla ordningen. Många myndigheter har rätt att använda olika typer av administra- tiva tvångsmedel. Med detta avser vi tvångsingripanden av samma slag som straffprocessuella tvångsmedel men utan samband med en brottsutredning. Sådana åtgärder förutsätter ofta lagreglering. Förut- sättningarna för administrativa tvångsingripanden varierar. De befo- genheter av administrativ art som en kustbevakningstjänsteman har behandlas sist i avsnittet (avsnitt 9.7). Avsnittet inleds med en över- siktlig genomgång av de allmänna principer för tvångsingripanden, som alltid ska vägas in innan ett beslut om en sådan åtgärd vidtas (avsnitt 9.2). Vi redovisar också vissa relevanta bestämmelser i regeringsformen (avsnitt 9.3), i (avsnitt 9.4), i (avsnitt 9.5) och i polislagen (avsnitt 9.6). 9.2Allmänna principer för tvångsingripanden Eftersom ett tvångsingripande innebär ett ingrepp i den enskildes rättssfär måste en avvägning alltid göras mellan å ena sidan sam- hällets krav på en effektiv brottsbekämpning, och å andra sidan den enskildes rätt till integritet och rättssäkerhet. Vid denna avvägning, och innan beslut fattas, ska följande fyra allmänna principer beaktasTPF3FPT: Av denna följer att en myndighet inte utan uttryckligt stöd i lag eller annan författning får ingripa i en enskilds rättssfär. För att använda tvångsmedel krävs det alltså att det finns en författningsbestämmelse som, tolkad enbart efter sin ordalydel- se, otvetydigt medger intrånget. 2TP PT , , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas? (i fort- sättningen ) s. 31. 3TP PT För en utförlig genomgång av de allmänna principerna för användning av tvångsmedel, se s. 18 ff. Grundläggande regler för tvångsingripanden m.m. Denna innebär att ett tvångsmedel bara får användas för de syften som har angetts av lagstiftaren. En myndig- hets rätt att använda tvångsmedel är bunden till tillämpningsområ- det för det aktuella tvångsmedlet. Även verkställigheten måste ligga inom ramen för det tillåtna ändamålet och får således inte utnyttjas för andra syften. Denna betyder att en tvångsåtgärd bara får till- gripas om det är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Varje beslut och verkställighet av tvångsmedel ska därför föregås av överväganden om åtgärden verkligen behövs. Vidare följer av behovs- principen att, om flera alternativ är möjliga, det alternativ som inne- bär minst intrång i den enskildes frihet ska väljas. Har syftet med tvångsmedlet uppnåtts ska tvångsmedlet upphöra. Denna sammanfaller delvis med be- hovsprincipen och innebär att tvångsåtgärden i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet ska stå i rimlig proportion till det önskade målet med åtgärden. Skälen som talar för en tvångsmedelsåtgärd ska vägas mot det intrång eller men som åtgärden innebär. Det kan tilläggas att det, utöver de fyra ovan redovisade prin- ciperna, för all offentlig verksamhet gäller ett allmänt krav på objektivitet.TPF4FPT Detta krav kan preciseras för viss verksamhet, t.ex. förundersökning (23 kap. 4 § ). 9.3Närmare om regleringen i regeringsformen I 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen slås det fast att den offent- liga makten utövas under lagarna. Denna bestämmelse utgör grunden för den s.k. legalitetsprincipen. För all offentlig verksamhet gäller vidare enligt objektivitets- principen i 1 kap. 9 § regeringsformen att allas likhet inför lagen ska beaktas och att saklighet och opartiskhet alltid ska iakttas. Prin- cipen gäller för både domstolar och förvaltningsmyndigheter. I 2 kap. regeringsformen regleras medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter i förhållande till det allmänna.