sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Det kan handla om brister i sakkunskap, om brister gällande brottsoffer i allmänhet eller om särskilt utsatta grupper. När det gäller målsägandebiträdet eftersträvar utredningen framförallt en höjd kompetensnivå i fråga om uppdragets speciella karaktär. Utöver grundläggande baskunskaper om målsägandebiträdets roll och uppgifter i rätts- processen fordras bättre kunskaper om särskilda grupper av brottsoffer, som t ex barn och kvinnor som utsatts för våld i nära relationer. Det framgår av 36 § i stadgar att en ledamot av är skyldig att upprätthålla och vidareutveckla sin kompetens. Enligt nuvarande riktlinjer ska ledamöter av genomgå minst strukturerad utbildning. Utöver juridiskt innehåll kan den årliga vidareutbildningen innehålla utbildning på andra områden som har bäring på advokatens verksamhet. Att den som med viss regelbundenhet önskar ta uppdrag som målsägandebiträde tar sin tid i anspråk för en utbildning om målsägandebiträdets uppgifter och om målsägandens situation är rimligt utifrån de allvarliga brott som målsägandebiträdet i regel arbetar med. Utredningen är medveten om att det finns ett antal advokater som har stor erfarenhet och många års erfarenhet av uppdrag som målsägandebiträde utan att ha särskild utbildning för målsägande- biträde. Förslaget om utbildning ges emellertid för att verka kompetenshöjande och för att en väl fungerande förteckning på advokater med lämplig utbildning för uppdraget som målsägande- biträde med tiden ska kunna byggas upp. I de utbildningar som hålls för målsägandebiträden är tyngdpunkten lagd på skadeståndsrätt. Skadeståndsfrågorna utgör emellertid endast en del av målsägandebiträdets uppdrag. Utred- ningen kan identifiera en rad andra områden som målsägande- biträdet bör ha kunskaper om. Bland dem finns brottsoffers rättigheter i internationell rätt, aktuell viktimologisk forskning, krishantering liksom de hjälpåtgärder som samhället erbjuder. 7.6.4Ett joursystem för målsägandebiträden Utredningen föreslår att det etableras ett särskilt joursystem för de advokater som är intresserade av att ta uppdrag som målsägandebiträde och som anmält sitt intresse till den förteckning över målsägandebiträden som utredningen föreslår ska upprättas. Joursystemet bör upprättas och hanteras av advokaterna själva. För att advokater ska finnas tillgängliga för häktningsförhandlingar finns ett joursystem för försvarare. Det admi- nistreras av regionavdelningar och fungerar så att advokaterna själva ordnar ett schema för jour . Utredningen anser att ett speciellt joursystem för målsägande- biträden behövs för att möjliggöra att ett målsägandebiträde kan närvara på inledande förhör med målsäganden men också för att bistå målsäganden innan ett sådant förhör äger rum. ansåg många åklagare och advokater i Domstols- verkets rapport att målsägandebiträdets närvaro vid förhör hade stor betydelse men att målsägandebiträdena medverkade vid förhör i alltför liten utsträckning. Ett joursystem i kombination med den förteckning som utredningen föreslagit möjliggör ett system där målsägandebiträdet på kort varsel kan inträda i rättsprocessen och delta vid förhör. I utredningens enkät som riktade sig till advokater menade av advokaterna att man bör verka för att målsägandebiträdet alltid närvarar vid förhör med målsäganden. av advokaterna i utredningens enkät ansåg att det borde finnas ett joursystem för målsägandebiträden. Advokater har också vid samtal med utredningen haft önskemål om ett joursystem för att underlätta möjligheten att sammanträffa med målsäganden på ett tidigare stadium. Utredningen har genom sitt förslag i kapitel 5 om att målsägandebiträdet ska meddelas när förhör ska hållas, målsättningen att målsägandebiträdet ska kunna delta vid förhör i större utsträckning. Ett joursystem för advokater som är intresserade av uppdrag som målsägandebiträden och som finns med på den av utredningen föreslagna förteckningen över målsägandebiträden kan också bidra till att det sker i än större utsträckning. I anslutning till de förslag som presenteras angående information och förordnade av målsägandebiträdet föreslår utredningen att åklagarna genomgår en central vidareutbildning i frågor rörande lagstiftningen om målsägandebiträde. Frågor som rör målsägandebiträdet bör hädanefter också vara ett inslag i grundutbildningen för åklagare. Åklagarna kommer med de förslag som utredningen presenterar att få nya befogenheter i förhållande till målsägandebiträdet. Det innebär ett utökat ansvar för åklagare som också omfattar hanteringen av förordnande av målsägandebiträde. Inom åklagarväsendet har en rad vidareutbildningar avseende särskilda grupper av brottsoffer genomförts . fick 2001 ett uppdrag av regeringen att tillsammans med Riksåklagaren genomföra utbildning i brottsoffer- frågor för åklagarväsendet (Ju2001/4710/). Någon utbildning för åklagare som särskilt tagit upp frågor rörande målsägandebiträde har inte genomförts. I samband med att de förslagna ändringarna i lagen genomförs, bör en gemensam och central vidareutbildning genomföras för åklagarna i frågor rörande målsägandebiträdet med tonvikt på de nya bestämmelser som föreslås i det här betänkandet. Några typiska frågor som bör tas upp på utbildningen, förutom åklagarens nya rätt att själv förordna målsägandebiträde, är frågan om hur förordnande av målsägande- biträde ska hanteras i de fall där det inte finns en utpekad gärningsman, liksom frågan om förordnande av målsägandebiträde där någon begäran om målsägandebiträde inte gjorts av måls- äganden. Mot bakgrund av de ändringar som utredningen föreslår i betänkandet, bör frågor som rör målsägandebiträdet fortsätt- ningsvis också vara ett inslag i grundutbildningen för åklagare. 8.1.1Bakgrund och gällande rätt som lade fram förslaget om lagstiftning om målsägandebiträde i betänkandet Målsägandebiträde (SOU 1986:49) hade uppdraget att utreda behovet av hjälp och stöd för särskilt utsatta brottsoffer. Kommittén anförde en rad skäl till varför målsäganden i sexualbrottsmål hade ett särskilt stort behov av hjälp och stöd. Enligt utredningens uppfattning skiljde sig de allvarliga sexualbrotten från övriga brott i två hänseenden, dels eftersom de innebar en särskilt svår kränkning av målsäganden och dels eftersom målsägandens trovärdighet var avgörande för utgången i några av dessa mål. hänvisade till att målsägandens situation under polisutredning och rättegång kunde upplevas som på- frestande för målsägande i sexualbrottsmål. Utredningen erinrade vidare om att målsägande i den här typen av mål ofta var åklagarens enda bevis. Detta i förening med upprepade förhör tillsammans med läkarundersökningar kunde innebära en stor press för den utsatta kvinnan (ss. 80–87). Enligt 1 § lagen om målsägandebiträde skall ett målsägande- biträde förordnas i mål om brott enligt 6 kap. , om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Bestämmelsen omfattar samtliga sexualbrott i kapitel 6. Lagstiftningen ger en presumtion för att målsägandebiträde ska förordnas vid de här brotten. Enligt lagen i dess ursprungliga version förelåg en presumtion för förordnade av målsägandebiträde bara vid de allvarligaste sexualbrotten. Vid övriga sexualbrott som inte omfattades av den bestämmelsen kunde målsägandebiträde förordnas om det med hänsyn till målsägandes personliga förhållanden och övriga omständigheter kunde antas att målsäganden hade ett särskilt starkt behov av målsägandebiträde. Bland de brott som ingick i övriga sexualbrott var sexuellt ofredande och koppleri. När lagen utvidgades till att omfatta alla sexualbrott, uttalade regeringen i propositionen om utvidgad rätt till målsägandebiträde m m (prop. 1989/90:158) att alla som önskade skulle få målsägandebiträde och att någon behovsprövning i stort skett inte borde ske. Regeringen beskrev den då gällande ordningen som att det rådde en stark presumtion för att förordna målsägandebiträde vid vissa sexualbrott (ss. 4–5). Avsikten med 1 § 1 punkt i lagen om målsägandebiträde är således att målsägandebiträdet alltid ska förordnas när det gäller sexualbrott. skriver i Rättegång II angående den här bestämmelsen att förordnande är nära nog obligatoriskt (s. 97). Regeringens exempel på när presumtionen inte gäller rör sådana fall där målsäganden redan har allmän rättshjälp med biträdes- förordnande eller det förhållandet att målsäganden själv är åtalad och därför har en offentlig försvarare. I det senare fallet kan ett rättshjälpsbiträde förordnas. Domstolarna har ändå en möjlighet att avslå en begäran om målsägandebiträde eftersom regeringen i propositionen om utvidgad rätt till målsägandebiträde m m (prop. 1989/90:158) ansåg att det borde finnas en mer allmänt utformad möjlighet för domstolen att avslå en begäran om målsägande- biträde, t ex om brottet rörde en så obetydlig gärning att målsägandebiträde framstod som helt obehövligt (s. 6). Två rapporter från i behandlar förordnande av målsägandebiträde vid grova brott. Det gäller rapporten inspektion – Granskning av brottsutredningar avseende våldtäkt och grov våldtäkt där brotts- offret är och rapporten kvinnofridskränkning – Tillsynsrapport (RättsPM 2006:8). Granskningen av våldtäktsärenden omfattade 107 ärenden varav 79 var åklagarledda ärenden och 28 polisledda ärenden. Gransk- ningen visade att i 23 av totalt 107 ärenden hade målsägandebiträde inte förordnats. Inte i något av de polisledda ärendena hade målsägandebiträde förordnats. I 7 ärenden hade förordnande av målsägandebiträdet inte meddelats i anslutning till inledande av förundersökning och i 14 ärenden hade målsägandebiträde inte förordnats trots att målsägande uttryckt önskemål om det. Enligt inspektionsgruppens bedömning skulle målsägandebiträde ha förordnats i alla de ärenden där målsägande hade begärt det. Målsägandebiträde borde ha förordnats i merparten av de ärenden i vilka så inte skett och där förundersökning inletts. Mer effektiva rutiner efterlystes för hur förundersökningsledaren i fortsättningen så säkert som möjligt och på ett skyndsamt sätt skulle få besked om önskemål eller behov av målsägandebiträde (ss. 51–52). Granskningen gällande grov kvinnofridskränkning visade att målsägandebiträde inte förordnats i hälften eller 24 av totalt 48 ärenden (ss. 23–24). Det har även funnits utrymme för att förordna målsägande- biträde i betydligt fler ärenden som rör sexuella övergrepp mot barn. Det framgår av Sexuella övergrepp mot barn, Åklagar- myndigheternas redovisning av ett uppdrag i vilket ingår en granskning av ärenden från åklagarkammaren i och 2:a åklagarkammaren i . Dessutom förordnades målsägande- biträden relativt sent i merparten av de utredningar som redovisades (s. 4). har också berört frågan om målsägandebiträde vid sexualbrott i promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1). Utredaren redovisar att han har fått ta del av synpunkter om att information om målsägande- biträde brister vid sexualbrott och att målsägandebiträde förordnas för sent i dessa mål. I en av utredningens egna studier önskade utredningen vid genomgången av brottmålsakter ta fram uppgifter om i vilken omfattning målsägandebiträde inte förordnades vid brott enligt 6 kapitlet . Utredningen fann 79 ärenden rörande sexualbrott vid sin genomgång av brottmålsakter från tingsrätterna i , , , och . Bland det totala antalet ärenden som gicks igenom inom ramen för aktgenomgången fanns det 21 målsägande som utsatts för sexualbrott och som inte hade fått ett målsägandebiträde förordnat för sig. Utredningen ställde också i sin enkät till advokater en fråga angående omfattningen av sådana ärenden där målsägandebiträde borde ha förordnats men det inte skett. En stor andel av advokaterna eller av dem svarade att ibland förordnas målsägandebiträde inte trots att det borde ske. av advokaterna ansåg att den här företeelsen var vanligt förekommande. Vissa enskilda advokater lämnade synpunkter på tillämpningen av lagen och menar att den inte är tillfredställande då det gäller sexualbrott. Även i utredningens enkät till åklagarna ställdes en fråga som handlade om förordnande av målsägandebiträde vid sexualbrott. Utredningen ville veta vad åklagarna ansåg att orsaken var till att målsägandebiträde inte förordnades i den omfattning de borde vid sexualbrott. Hälften av åklagarna ansåg att det berodde på att målsäganden inte framställde något önskemål om målsägande- biträde. Ett fåtal åklagare, , uppgav att det kan vara uppenbart obehövligt att förordna målsägandebiträde vid sexualbrott. Sammantaget visar de rapporter och undersökningar som gjorts att målsägandebiträde inte alltid förordnas vid sexualbrott. I de fall där förordnande sker är det inte sällan så sent i förfarandet att målsäganden går miste om det stöd och den hjälp som målsägandebiträdet hade kunnat ge före huvudförhandlingen. Utredningen föreslår en förändring av 1 § punkt 1 i lagen om målsägandebiträde som reglerar sexualbrott. Förändringen har innebörden att ett målsägandebiträde ska förordnas i ärenden om brott enligt 6 kap. , om inte brottet rubriceras som sexuellt ofredande enligt 6 kap. 7 § och det är uppenbart att målsäganden saknar behov av målsägandebiträde. Förslaget är avsett att markera att endast i ärenden där brottet rubriceras som sexuellt ofredande ska det finnas utrymme för en prövning av målsägandens behov av målsägandebiträde. Det finns flera studier som visar att målsägandebiträde inte förordnas för målsägande i sexualbrott trots att lagstiftningen anger att målsägandebiträde ska förordnas i dessa fall. Bland annat visar de undersökningar som Utvecklings- centrum Götebrog gjort om brottsutredningar gällande våldtäkt och grov kvinnofridskränkning att trots en stark presumtion för att förordna målsägandebiträde vid våldtäkt görs det inte i den utsträckning som lagstiftaren avsett. Likaså vid brottet grov kvinnofridskränkning, ett brott där sexualbrott kan utgöra en del av brottsligheten och där brottsligheten rör nära relationer har det visat sig att målsägandebiträde inte förordnas regelbundet. Utredningen ställde i sin enkät till advokater en fråga om målsägandebiträde vid sexualbrott. Frågan löd: Enligt 1 § lagen om målsägandebiträde råder presumtion för förordnande av måls- ägandebiträde vid sexualbrott. Trots det visar studier att måls- ägandebiträden inte förordnas vid dessa brott i ett stort antal fall. Vad tror du det beror på? De flesta av advokaterna eller av dem som svarade ansåg att åklagaren avstår från att göra framställan om målsägandebiträde för att avvakta utvecklingen i utredningen medan en femtedel av advokaterna svarade att målsäganden inte framställer önskemål om målsägandebiträde. Slutligen, menade en grupp på av advokaterna att orsaken var att domstolen inte förordnar målsägandebiträde ex offico vid sexualbrott. Sammantaget tyder enkätsvaren på att det finns flera orsaker till att målsägandebiträde inte alltid förordnas vid sexualbrott. De svarsalternativ som utredningen angav omfattade inte heller alla orsaker som kan finnas till det här förhållandet. Om hjälpbehov i sexualbrottsmål En av utredningens uppgifter är att undersöka om målsägande som har störst behov av juridisk hjälp och stöd får bistånd av ett målsägandebiträde under rättsprocessen. Utredningen menar att sexualbrott är en typ av brott som är kränkande i sig. Målsägande i sexualbrottsmål upplever ofta att rättsprocessen är svår att ta sig igenom och de känner sig ifrågasatta och kränkta en gång till. Detta talar för att målsäganden vid sexualbrott tillhör den grupp som har störst behov av juridisk hjälp och stöd och därför alltid behöver ett målsägandebiträde. Utredningen har vid en samlad översyn av lagen om målsägandebiträde funnit att lagen inte är tillräckligt ändamålsenlig och tydlig. Sexualbrottsoffer tillhör den grupp som har störst behov av hjälp och stöd men får inte sådan hjälp eftersom lagen inte tillämpas i enlighet med dess intentioner. lade fram förslag om att införa lagstiftning om ett juridiskt biträde skulle den ta upp formerna för utvidgad rättshjälp åt i första hand särskilt utsatta brottsoffer. Särskilt betonades målsägandens situation i sexualbrottsmål. De beskrivningar av hjälpbehovet och de skäl som angavs för den nya lagstiftningen gör sig lika starkt gällande som de gjorde 1986 då kommittén lade fram sitt betänkande. Inget tyder heller på att antalet sexualbrott har minskat. Det är också ofrånkomligt att målsägande måste utsättas för vissa frågor som kan upplevas som besvärliga. Men framförallt talar målsägandens situation efter att ha utsatts för ett integritetskränkande brott för att hon eller han behöver hjälp i rättsprocessen. I promemoria Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1) framkom det av samtal med brottsoffer och aktörer inom brottsofferområdet att många sexualbrottsoffer känner stark oro inför mötet med förövaren i rätten liksom för kontakter med samhällsorgan (s. 73). Detsamma framgår av utredningens egna intervjuer med brottsoffer. Utredningen menar att orsakerna till att målsägandebiträde inte alltid förordnas vid sexualbrott beror dels på tillämpningen av lagstiftningen, dels på attityder till sexualbrott men också på själva lagtexten. Motiven i förarbetena om prövningen av målsägandens behov av målsägandebiträde är dessutom något motsägelsefulla eftersom de anger att rätten till målsägandebiträde i princip ska gälla utan begränsningar vid sexualbrott men att det bör finnas en allmänt utformad möjlighet för domstolen att avslå en begäran om målsägandebiträde. Lagens nuvarande formulering i 1 § punkt 1 om att målsägande- biträde skall förordnas i mål om sexualbrott, såvida det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde, ger rättstillämparen få möjligheter att inte förordna målsägandebiträde vid sexualbrott. De exempel som förarbetena ger på när presumtionen inte gäller rör sådana fall där målsäganden redan har allmän rättshjälp med biträdesförordnande eller att målsäganden själv är åtalad och har en offentlig försvarare. Enligt utredningens mening är dessa situationer av marginell betydelse i praktiken. Utöver dessa exempel framhöll regeringen att det borde finnas en mer allmänt utformad möjlighet för domstolen att avslå en begäran om målsägandebiträde, t ex om brottet rörde en så obetydlig gärning att målsägandebiträde framstod som helt obehövligt. Utredningen menar att sexualbrott i allmänhet inte är så obetydliga att behov av målsägandebiträde saknas. Utredningen vill genom en förändring av lagtexten markera allvaret i sexualbrotten och ge målsägande en obligatorisk rätt till målsägandebiträde i samtliga ärenden i vilka det föreligger misstanke om sexualbrott och i vilka målsäganden begär måls- ägandebiträde. Eftersom de målsägande som utsätts för sexualbrott har ett stort behov av stöd och juridisk hjälp menar utredningen att 1 § punkt 1 i lagen om målsägandebiträde måste ändras så att det inte uppstår någon tvekan om att det ska förordnas målsägande- biträde i dessa fall. Förslaget innebär inte en förändring av innebörden i den gällande lagtexten utan bör snarare ses som en precisering. Detta innebär också en förenkling av hanteringen i de här målen. En behovsprövning är inte nödvändig och ett målsägandebiträde ska förordnas för alla målsägande som önskar det. Vid en genomgång av brotten i 6 kapitlet finner utredningen att det enda brott där det inte alltid är nödvändigt med ett målsägandebiträde är sexuellt ofredande, ett brott där enligt utredningen kränkningen inte regelmässigt är lika allvarlig som vid de andra brotten i 6 kapitlet. Avgränsningen gällande detta brott i utredningens förslag är också i överensstämmelse med de ursprungliga övervägande som rättshjälpskommittén gjorde i sin utformning av lagen. Utredningen har övervägt en formulering av lagtexten i likhet med den som återfinns i den danska lagtexten om bistandsadvokat i sexualbrottmål, d v s att målsägandebiträde ska förordnas om inte målsäganden säger nej till det. Utredningen anser emellertid det vara en grundläggande princip att målsäganden själv ska råda över om målsägandebiträde ska förordnas eller inte och att det inte behöver framgå av lagtexten. Utredningen har således samma avsikt som lagstiftaren har haft i men utredningen har stannat vid att föreslå en obligatorisk rätt för målsäganden till målsägande- biträde i alla sexualbrottsmål utom vid sexuella ofredanden. Att målsägandens inställning är avgörande för om målsägandebiträde ska förordnas eller inte anser utredningen framkommer på andra sätt. I de situationer där målsäganden är ett barn som utsätts för sexuellt ofredande är det enligt utredningens mening angeläget att ett målsägandebiträde ändå förordnas. Utredningen kommer under avsnitt 8.2 att föreslå en ny bestämmelse om målsägandebiträde för barn som även täcker dessa situationer. Utifrån de svar som utredningen fått av advokaterna och av vad åklagarna uppgett om sin prövning av målsägandebiträde har framkommit att så länge förundersökningen är i ett tidigt skede och det finns få uppgifter om omständigheterna kring brottet eller gärningsmannen kan framställan om förordnande av målsägande- biträde dröja fast brottet är grovt. Därför görs ingen framställan om förordnande av målsägandebiträde i det här skedet. läggs ärendet senare ner och det blir aldrig aktuellt att förordna ett målsägandebiträde. För målsäganden finns det emellertid ett stort behov av målsägandebiträde även i de här fallen. Det är utredningens uppfattning att med målsägandebiträdets hjälp skulle flera av dessa ärenden kunna leda fram till åtal. Utredningens undersökningar liksom även prome- moria har visat på problem i fråga om tidpunkten för förordnande av målsägandebiträde i sexualbrottsmål. Utredningens uppfattning är att ett förtydligande i lagen gällande förutsättningarna för att förordna målsägandebiträde vid sexualbrott också kan bidra till tidigare förordnande. Ett förtydligande förstärker medvetenheten om målsägandens behov i den här typen av ärenden. Utredningen föreslår en ny bestämmelse om att ett målsägande- biträde ska förordnas när en person utsatts för brott med fängelse i straffskalan. Enligt förslaget bör den nya bestäm- melsen införas som ett andra stycke i 1 § lagen om målsägande- biträde. Utredningen redogör i kapitel 14 för sina ställningstaganden när det gäller biträde för barn i sådana situationer där en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet eller det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt. I propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) uttalade regeringen att normalt utses ett målsägandebiträde när barn utsatts för brott (s. 12). I kapitel 14 har utredningen framfört att förordnade av målsägandebiträde inte erbjuder någon fullgod lösning på de problem som uppstår i de fall där någon av vårdnadshavarna antas kunna motsätta sig åtgärder som syftar till att brottet utreds eftersom målsägandebiträdets befogenheter är begränsade i förhållande till den särskilde företrädarens. När barn utsätts för grövre brott i andra situationer än de som anges ovan är det däremot angeläget att barnet, så långt det är möjligt tillförsäkras en möjlighet att få en rättslig företrädare. stöd till unga brottsoffer visar att unga människor, d v s personer , oftare utsätts för allvarliga brott som våld och hot än andra grupper i samhället. stöd till unga brottsoffer visar att unga människor, d v s personer , oftare utsätts för allvarliga brott som våld och hot än andra grupper i samhället. Bland annat tycks sådana brott som karaktäriseras som hatbrott, d v s trakasserier, våld etc på grund av ras, kön, religion eller sexualitet vara vanligare bland unga. Även rån är ett brott som ökar bland unga människor. Många barn eller ungdomar som är utsatta för brott lever i en marginaliserad situation. De bor i områden med hög arbetslöshet och stor brottslighet och har relativt ofta invandrarbakgrund (s. 7).