sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Vid en redovisning av ännu opublicerat material från den senaste omgången av undersökningen som gjordes 2005, framkom att antalet brottsoffer som söker hjälp från brottsoffer- stödjande verksamhet har gått ner i . I de undersökningar som utredningen genomfört och i de samtal som utredningen haft med företrädare för rättsväsendet har framkommit att stödpersonen inte fått något större genomslag som stöd till målsäganden i rättsprocessen. har det i framställts ett fåtal önskemål om förändringar i fråga om ordningen med stödperson. De förslag som lämnats till har i huvudsak legat i linje med stödpersonernas nuvarande verksamhet. 13.10.2 Stödpersonen i förhållande till målsägandebiträdet Regeringen har i direktiven efterfrågat om målsägandebiträdets juridiska roll kan renodlas och om det finns förutsättningar att skilja ut delar av rättsprocessen där målsägandebiträdet inte behöver medverka utan där en stödperson istället kan fungera som stöd och hjälp till målsäganden. Utredningen har funnit att stödpersonen och målsägandebiträdet har olika men också delvis sammanfallande roller. Under förundersökningen behöver målsäganden ofta både professionell juridisk hjälp och personligt stöd för att förstå hur utredningen går till och för att känna sig bekväm under förhör och vid kontakter med aktörer i rättsväsendet. Under det här skedet kan det också vara aktuellt att bistå målsäganden med att få tillgång till andra stödåtgärder från sjukvård eller sociala myndigheter. Målsäganden behöver en professionell person som kan reda ut begreppen, ge relevant information och ta hand om målsägandens rättsliga anspråk men det krävs också någon som lyssnar på hur måls- äganden upplevt brottet och hur hon eller han upplever utred- ningen och senare också rättegången. Ideellt stöd till brottsoffer När rättegången närmar sig behöver målsäganden vara förberedd på hur förfarandet går till, vilka uppgifter som kommer att tas upp under förhandlingen och vilka frågor som kan ställas till måls- äganden. Under rättegången är målsägandebiträdet närvarande för att föra målsägandens talan, ombesörja målsägandens skadestånds- anspråk men också för att stötta målsäganden med sin närvaro. Under såväl förundersökning som rättegång krävs en juridiskt skolad person som leder målsäganden genom förfarandet. Det är oundvikligt att målsägandebiträdet inte bara tar hand om de juridiska aspekterna utan att hon eller han också ger ett personligt stöd. Det är utredningens uppfattning att målsäganden först och främst behöver juridiskt stöd och att det juridiska stödet endast kan ges av en jurist, företrädesvis en advokat. Därför är rollerna som målsägandebiträde och stödperson inte alternativa i den del som gäller det juridiska biståndet. När det gäller det personliga stödet har många advokater som utredningen varit i kontakt med beskrivit att det personliga stödet oftast går hand i hand med det juridiska stödet och är så sammanflätat att det inte går att skilja ut det personliga stödet utan störningar för målsäganden. Utred- ningens uppfattning är därför att det personliga stödet är en del av målsägandebiträdets hela roll och inte kan skiljas från det övriga stöd som målsägandebiträdet ska ge. Att målsägandebiträdet kan bistå målsäganden med juridisk hjälp kan dessutom upplevas som ett personligt stöd i sig. Målsägandens behov av personligt stöd kan i vissa fall variera mellan olika delar av rättsprocessen. För många målsägande finns det emellertid ett behov av såväl juridiskt som kurativt stöd både under förundersökning och under rättegång. Även om en viss typ av stöd kan göra sig mer gällande för den enskilde under ett särskilt skede av processen är målsägandebiträdets närvaro viktigt för målsäganden såväl under förundersökning som under rättegång. Därför är det enligt utredningens uppfattning inte möjligt att reglera närvaron av målsägandebiträden i förhållande till stöd- personer. Målsägandebiträdets närvaro är viktig under hela rättsprocessen men behovet av stödperson som ett komplement kan variera. Utredningens inställning är att målsägandebiträdet ska vara professionell i sin uppgift att stödja målsäganden även på ett personligt plan. Stödpersonen skall i förhållande till behov och önskemål ge målsäganden ett medmänskligt stöd. Om målsäganden är i behov av mer kvalificerade hjälpinsatser utanför rättsväsendet Ideellt stöd till brottsoffer måste hon eller han vända sig till andra organ i samhället, företrädesvis inom sjukvården för att få hjälp. Sammanfattningsvis menar utredningen att stödpersonen i vissa situationer kan utgöra ett gott komplement till målsägandebiträdet. Eftersom stödpersonen och målsägandebiträdet kan komplettera varandra är det bra att båda kan finnas till hands under såväl förundersökning som rättegång. Det är också den uppfattning som framförts av målsägandebiträden och företrädare för de frivilliga organisationerna. Det varierar i vilken utsträckning målsägande- biträdena ser till att involvera stödpersonen i sitt arbete, men det förefaller ändå som att såväl advokater som de ideella organisa- tionerna har en gemensam syn på stödpersonernas funktion. Utredningen har inte heller stött på några önskemål eller några problem med den nuvarande ordningen vad gäller stödpersoner och har därför inga förslag i denna del. 14Lagen om särskild företrädare för barn När det misstänks att ett barn har blivit utsatt för brott av någon av sina vårdnadshavare eller av någon som står någon av vårdnadshavarna nära, finns det en möjlighet att förordna ett processuellt biträde, en särskild företrädare som ska ta tillvara barnets rätt under förundersökningen och i rättegången. trädde lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn i kraft (prop. 1998/99:133, bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49). Den byggde på promemorian Särskilt målsägande- biträde för barn som presenterade i syfte att stärka barnet rätt i de här situationerna. I promemorian föreslogs att ett särskilt målsägandebiträde under vissa omständigheter skulle kunna överta vårdnadshavarnas befogenheter när det fanns misstanke att barnet var utsatt för brott. Efter promemorians beredning presenterade regeringen propositionen Särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133). Propositionen Särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) anger att en anledning till att lagen om särskild företrädare för barn infördes var att i sådana fall där man misstänkte att ett barn hade blivit utsatt för brott från någon av sina vårdnadshavare eller någon annan person som stod någon av vårdnadshavarna mycket nära, kunde vårdnadshavarna antas motsätta sig åtgärder som syftade till att brottet utreddes, d v s att låta barnet förhöras eller läkarundersökas. Sådana åtgärder kunde vara i konflikt med vårdnadshavarens intresse. Det ansågs olämpligt att en misstänkt vårdnadshavare eller en vårdnadshavare som stod i en nära relation till den misstänkte redan på ett tidigt skede i utredningen informerades om att en förundersökning inletts. Risken var att utredningsmöjligheterna försämrades om vårdnadshavaren följde med barnet till polisen eller försökte påverka barnets berättelse. Lagen om särskild företrädare för barn Vårdnadshavaren kunde också genom sin närvaro inverka hämmande på barnet (s. 9). 14.2Rättsläget vid tiden för lagens tillkomst När målsäganden är ett barn uppstår en rad svårigheter i rättsprocessen eftersom barnet måste företrädas av ställföreträdare och barnet ofta inte själv deltar vid rättegången. De bestämmelser som tillämpades före tillkomsten av lagen om särskild företrädare för barn för att utreda brott mot barn utan vårdnadshavarnas kännedom eller samtycke var inte avsedda för situationen att en vårdnadshavare var misstänkt för brott mot det barn som den hade vårdnaden om. Bestämmelserna om hur sådana brott utreddes återfanns i ett flertal olika lagstiftningar, förordningar och motivuttalanden och på skilda rättsområden. Det bidrog till att göra rättsläget oklart och svåröverskådligt. I vissa fall fanns inga möjligheter att sätta sig över vårdnadshavarnas rätt över barnet. Även i de fall där endast den ene vårdnadshavaren lämnade sitt samtycke till att t ex låta barnet förhöras, var rättsläget oklart. Flertalet av de bestämmelser som användes före ikraftträdandet av lagen om särskild företrädare för barn är emellertid oförändrade . Utgångspunkten för vårdnadshavarnas rätt över sina barn anges i (FB) där de centrala begreppen är vårdnadshavare respektive förmyndare. I allmänhet står barn under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem i enlighet med 6 kap. 2 § första stycket FB. Vårdnaden och förmyndarskapet sammanfaller vanligtvis enligt bestämmelsen i 10 kap. 2 § FB. Barnets förmyndare, som i allmänhet är desamma som vårdnadshavarna, har rätt att förvalta den underåriges tillgångar och företräda barnet enligt 12 kap. § 1 första och tredje styckena FB. Enligt 20 kap. 14 § (RB) är förmyndaren den underåriges processuella ställföreträdare. Vårdnadshavaren har i enlighet med 6 kap. 11 § FB en rätt och en skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. När ett barn har två vårdnadshavare utövar de sina rättigheter och skyldigheter gemensamt. Det följer av 6 kap. 13 § första stycket FB som hänvisar till 11 § i samma kapitel. Lagen om särskild företrädare för barn Bestämmelsen innebär att om den ena vårdnadshavaren är förhindrad att ta del i beslut om vårdnaden som inte utan olägenhet kan skjutas upp, får den andre vårdnadshavaren ensam ta sådana beslut. När det gäller beslut som är av särskild karaktär och kan ha ingripande betydelse för barnets framtid får en ensam vårdnadshavare inte fatta sådana beslut själv, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det. I propositionen Särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) angavs att den närmare innebörden av den här bestämmelsen vållade problem när det fanns misstanke om övergrepp av närstående och barnet skulle förhöras eller läkarundersökas (s. 9 och s. 17). anger i 6 kap. 11 § att i takt med att barnet mognar och utvecklas ska vårdnadshavarna emellertid ta hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. I regeringens proposition Barns rätt att komma till tals (prop. 1994/95:224), angavs inte någon klar åldersgräns för när barnet kan anses ha uppnått en sådan mognad. En bedömning av det måste göras i varje enskilt fall (s. 35 och s. 53). Innan lagen om särskild företrädare för barn kom till fanns en möjlighet att förordna en god man för den underårige enligt 11 kap. FB, om förmyndaren och den underårige hade motstridiga intressen. Det framgår av propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) att det inte var en bra lösning eftersom ett sådant förordnande inte kan komma till stånd utan vårdnads- havarnas kännedom (s. 17). Sammanfattningsvis var de familjerättsliga bestämmelserna inte anpassade för de problem som uppstod i de fall när en vårdnadshavare eller någon som stod vårdnadshavren nära var misstänkt för brott mot ett barn. Bestämmelserna kring förundersökningen är generellt utformade och skiljer inte på barn och vuxna. Det finns inget förbud mot att hålla förhör med barn, vare sig de är misstänkta, målsägande eller vittnen. Förhör ska enligt 5 § förundersökningskungörelsen (1947:948) hållas på tid och plats som medför minsta möjliga olägenhet för den som ska höras. I enlighet med 23 kap. 6 § RB ska förhör också hållas med var och en som kan antas lämna uppgifter Lagen om särskild företrädare för barn av betydelse för utredningen. Av Sexuella övergrepp Bevis 6 framgår att det i praktiken innebär att vederbörande hörs efter att ha fått en kallelse till förhör (s. 42) Vissa särskilda bestämmelser om förhör med barn återfinns emellertid i förundersökningskungörelsen (1947:948), FuK och i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare, LuL. I 23 kap. 10 § fjärde stycket RB anges att vårdnads- havaren bör vara närvarande vid förhör med barn som är , om det kan ske utan men för utredningen. Innan lagen om särskild företrädare för barn trädde i kraft var konsekvensen av bestämmelserna i och FB att målsägande och vittnen skulle kallas till förhör genom vårdnadshavaren. I Sexuella övergrepp Bevis 6 beskriver författarna att vårdnadshavarens rätt att närvara vid förhöret innebar att vårdnadshavaren fick finnas till hands för den underårige vid förhöret. Vårdnadshavaren hade emellertid inte rätt att ställa egna frågor eller besvara frågor som var riktade till barnet (s. 41). skulle, om det fanns skäl att anta att det som kan komma fram under ett förhör med barn kan föranleda agerande från socialnämndens sida, underrättas om förhöret i förväg enligt 16 § förundersökningskungörelsen. Samma regler gäller . Före tillkomsten av lagen om särskild företrädare utredde JO i ärendet JO 1995/96 s. 89 frågan om målsäganden kunde inställas till förhör och läkarundersökning i en brottsutredning utan att vårdnadshavarnas samtycke inhämtades eller att vårdnadshavarna informerades. Med hänvisning till innehållet i bestämmelsen i 23 kap. 10 § fjärde stycket RB fick det enligt JO i regel anses innebära men för utredningen, inte bara att vårdnadshavaren är närvarande vid förhöret utan att han överhuvudtaget får reda på att ett förhör ska hållas med barnet. Huvudfrågan var därför vem som skulle företräda barnet när vårdnadshavarnas rätt måste åsidosättas. Överåklagaren ansåg i yttrandet att det inte torde föreligga något problem när den underårige var föremål för ett omhändertagande genom de sociala myndigheterna enligt 6 § lagen (1990:552) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, eftersom socialnämnden genom det omedelbara omhändertagandet hade kommit att inträda vid sidan av vårdnadshavarna och fått samma befogenheter och skyldigheter som tillkom dem. Vårdnadshavarna hade emellertid inte förlorat den rättsliga vårdnaden av barnet. Mot bakgrund av bestämmelsen i 11 § LVU, som anger att socialnämnden ansvarar för barnet i den omfattning som behövs för vårdens genomförande, ansåg överåklagaren att det Lagen om särskild företrädare för barn inte kunde råda någon tvekan om att det var socialnämndens uppgift att ta tillvara barnets intresse och att se till att barnet inställdes till förhör, när ett omhändertagande enligt 6 § LVU hade genomförts. Det ansågs emellertid mer tveksamt om ett barn kunde inställas till förhör genom de sociala myndig- heternas försorg när ett omhändertagande enligt 6 § LVU inte hade ägt rum, vilket var fallet i den aktuella utredningen. Enligt 50 § socialtjänstlagen (SoL), nuvarande 11 kap. § 1 SoL, har socialnämnden en skyldighet att utreda vad som har kommit till nämndens kännedom och vad som kan antas föranleda ett agerande från nämndens sida. Mot att socialnämnden skulle ha befogenheten att inställa barnet till förhör talade socialtjänstlagens grundläggande krav på samtycke från den enskilde för att vidta åtgärder. Bestämmelsen i 23 kap. 10 § fjärde stycket RB tog bara sikte på vårdnadshavarens rätt att närvara vid förhör med den underårige, och möjliggjorde inte ett åsidosättande av vårdnadshavarens befogenheter att företräda barnet i samband med kallelse eller inställelse till förhör. Sammanfattningsvis konstaterade över- åklagaren att det i vissa fall inte var möjligt att genomföra förhör eller läkarundersökning med barn utan att vårdnadshavarna underrättades om det (s. 91). För att inleda förundersökning enligt 23 kap. § 1 RB krävs det att det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har ägt rum. Ett omhändertagande från de sociala myndig- heterna förutsätter att det är sannolikt att den unge behöver vård. Det är en strängare bedömningsgrund än den som gäller för att inleda förundersökning. Innan det fanns en lagstiftning om särskild företrädare för barn uppstod problem när det fanns skäl att inleda en förundersökning men det inte fanns grund för ett omhändertagande av den underårige enligt LVU. Hämtning till förhör som tvångsmedel Det är åklagaren eller förundersökningsledaren som beslutar att någon ska hämtas till förhör. Av 23 kap. 7 § RB framgår att hämtning till förhör i regel förutsätter att den som ska höras inte har hörsammat kallelsen, eller det kan befaras att hon eller han inte kommer att inställa sig. Målsägande och vittnen i allmänhet kan hämtas till förhör, om det finns skäl av särskild vikt, i enlighet med 6 § andra stycket förundersökningskungörelsen. Sådana skäl kan vara att förhöret av olika anledningar inte kan eller borde hållas där Lagen om särskild företrädare för barn målsäganden befinner sig. Även brottets beskaffenhet och övriga omständigheter kan vägas in i bedömningen. Enligt Sutorius och Kaldal i Bevisprövning vid sexualbrott, kan hämtning av barn motiveras med att det uppstår fara i bevishänseende när vårdnads- havaren motsätter sig att barnet deltar. Hämtning kan även innebära att förhör hålls på annan plats än på polismyndigheten, t ex i målsägandens bostad (s. 228). I JO 1995/96 s. 89 berördes förutsättningarna för hämtning till förhör av underåriga målsägande. Det framgick att vid bedöm- ningen av om hämtning ska ske, behovs- och proportionalitets- principerna ska beaktas. Bitr Riksåklagaren konstaterade i sitt yttrande att möjligheterna att genom tvångsåtgärder inställa den som var till förhör var begränsade, i synnerhet för barn (s. 94). En läkarundersökning utgör en kroppsbesiktning enligt bestäm- melsen i 28 kap. 12 § RB. En sådan får genomföras tvångsvis endast mot någon som är misstänkt för brott. I JO-beslutet ovan framgick det att det inte fanns någon möjlighet att med tvång genomföra en läkarundersökning mot målsägandens vilja (s. 92 och s. 95). Efter- som det krävs samtycke från målsäganden för att en läkarunder- sökning ska kunna genomföras måste vårdnadshavarna tidigare lämna sitt medgivande när målsäganden var underårig. Det framgår av propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1989/99:133) att när den underåriges ålder och mognad gjorde att barnet kunde ta ställning till frågan om läkarundersökning, krävdes inte ett medgivande från vårdnadshavarna (s. 10). I Sexuella övergrepp mot barn (Allmänna råd 1991:3) uttalar att barn i princip anses nått en sådan mognad att de kan fatta beslut i en fråga rörande läkarundersökning (s. 115). Möjligheterna att utan vårdnadshavarens samtycke inställa små barn till läkarundersökning ansågs i JO 1995/96 s. 89 överens- stämma med vad som gällde för att kalla barn till förhör. Det var således inga problem att låta ett barn läkarundersökas i sådana fall där den underårige var föremål för ett omhändertagande enligt LVU (s. 92). Vårdnadshavarens ovilja att lämna samtycke till en läkarundersökning kunde emellertid, tillsammans med annat som framkommit i ärendet utgöra skäl för ett omhändertagande enligt Lagen om särskild företrädare för barn har också möjlighet att med stöd av 32 § LVU besluta om en läkarundersökning som ett led i utredningen av den underåriges vårdbehov, i syfte att t ex utreda förekomsten av eventuella sexuella övergrepp. Däremot får inte ett omhänder- tagande beslutas enbart i syfte att genomföra en läkarundersökning (s. 96). När det inte fanns förutsättningar för ett omhändertagande enligt LVU saknades således möjligheten till läkarundersökning av barnet. Lagen (1988:609) om målsägandebiträde trädde i kraft . I huvudsak kan målsägandebiträde förordnas vid brott som riktar sig mot målsägandens person. Ett målsägandebiträde ska förordnas när målsäganden har utsatts för sexualbrott enligt 6 kap. (BrB). Ett målsägandebiträde har inte möjlighet att verka på egen hand utan fullmakt från huvudmannen, i enlighet med 4 § fjärde stycket lagen om målsägandebiträde och 12 kap. 22 § RB. I propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) angavs att ett målsägandebiträde normalt ska utses när ett barn har utsatts för brott, men att målsägandebiträdet inte kunde överta någon uppgift som enligt lag tillkom vårdnadshavarna, d v s uppgifter som rörde vårdnadshavarens förmyndarskap och ställföreträdarskap enligt 20 kap. 14 RB (s. 12). Mot bakgrund av målsägandebiträdets begränsade rättsliga befogenheter kunde inte intressekonflikterna mellan den underårige och vårdnadshavaren lösas genom förordnande av ett målsägandebiträde. Så länge ställföreträdarskapet över barnet var hos vårdnadshavarna, var målsägandebiträdet formellt sett skyldigt att lämna information och att samråda med vårdnadshavaren under hela den rättsliga processen (ss. 11–12). Ett förordnande av målsägandebiträde erbjöd således ingen lösning på de problem som uppstod i de fall där någon av vårdnadshavarna antogs kunna motsätta sig åtgärder som syftade till att brottet utreddes. Den socialrättsliga lagstiftningen innehåller flera regler till skydd för underåriga. En av dem är anmälningsskyldigheten i 71 § SoL, Lagen om särskild företrädare för barn nuvarande 14 kap. 1 § SoL. Enligt denna bestämmelse bör var och en som får kännedom om något som kan innebära att social- nämnden behöver ingripa till ett barns skydd anmäla det. Anställda inom särskilda myndigheter är skyldiga att anmäla något sådant. I propositionen om särskild företrädare för barn (prop. 1998/99:133) hänvisades till enligt 50 § SoL, nuvarande 11 kap. 1 § SoL i vilken det anges att socialnämnden har en utredningsskyldighet avseende förhållanden som har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda åtgärd (s. 13). Före ikraftträdandet av lagen om särskild företrädare för barn löstes intressemotsättningar mellan en underårig och en eller båda vårdnadshavarna ibland med att ett omhändertagande enligt LVU kom till stånd. kunde då bestämma om barnets personliga förhållanden viket framgår av 11 § fjärde stycket LVU (s. 14). I JO-beslutet /95 s. 292 uttalade JO att en polisutredning ofta var nödvändig för att socialnämnden skulle kunna fullgöra sina uppgifter när det fanns misstankar om att barn utsattes för brott. Ärendet handlade om de socialrättsliga förutsättningarna för att inställa en underårig till förhör utan att ett omhändertagande enligt LVU hade skett och gällde samma händelse som utreddes i JO- beslutet /96 s. 89. I ärendet gjordes två fristående utredningar. En utredning avsåg de straffrättsliga förutsättningarna för att genomföra förundersökningsåtgärder mot barn utan vårdnads- havarnas kännedom eller samtycke. JO konstaterade i JO 1994/95 s. 292 att inställandet av barn till förhör borde ingå i de befogenheter som tillkom nämnden när ett omhändertagande enligt 6 § LVU hade skett och att någon annan grund för socialnämnden att utan vårdnadshavarens medgivande vidta en sådan åtgärd finns inte (s. 298). Grunden för det synsättet utgjordes av 11 § fjärde stycket LVU som gjorde att socialnämnden övertog vårdnadshavarens rätt att besluta om barnet i den utsträckning som behövdes för att genomföra vården. Bestämmelsen motiverades med hänsyn till barnets behov av vård (s. 17). I JO 1995/96 s. 89 konstaterade att när ett omhändertagande inte var möjligt att genomföra fanns det inte någon möjlighet att få till stånd en medverkan från barnet. JO betonade de skilda syftena bakom bestämmelserna om förunder- sökningens bedrivande och förutsättningarna för omhändertagande enligt LVU och menade att det inte fick förekomma att det beslutades om ett omhändertagande enligt LVU enbart i syfte att Lagen om särskild företrädare för barn underlätta brottsutredningar och att det var olämpligt att möjligheterna att utreda brott var beroende av en lagstiftning med helt andra syften än att se till att brott beivrades (s. 101). JO bekräftade bilden av tre skilda regelsystem som interagerade i de här situationerna; det straffprocessuella, det socialrättsliga och det familjerättsliga. Det straffprocessuella regelsystemet erbjöd endast ett begränsat utrymme för att med hjälp av tvångsåtgärder inställa en målsägande som var till förhör. Det fanns inte några möjligheter att tvångsmässigt genomföra läkar- undersökning, oavsett vilken ålder målsäganden hade.