sou · GVB350 · 2008-01-01 00:00:00 — –Den liberala svenska jämställdhetspolitiken säger att det är okej att olika människor får olika mycket betalt för att utföra olika tjänster, det ska bara vara exakt lika många män som kvinnor som gör varje jobb. Blir det bättre ifall bruna kvinnor ändå städar skiten efter vita kvinnor? Nej, jag tycker inte det. Jag tycker att man kan vara kritisk till en kapitalistisk ordning och hierarki. –Du är forskare, varför ska du ägna dig åt orättvisor? –För det första ser jag mig lika mycket som aktivist och sam- hällsdebattör som forskare. För det andra är jag genusforskare, och genusforskningen kom till för att det fanns en kritik mot systemet. Det finns en intim koppling mellan vem som producerar kunskap, om vad och för vem och hur världen ser ut. Ta universitetshistoria och så kan vi ta ungefär som några andra än vita män har fått vara med och bestämma vad som över huvud taget är kunskap. Som forskare så antingen återupprepar man den gamla berättelsen eller så är man kritisk till den och berättar andra berättelser i sin forskning. Lawen Mohtadi är journalist och medverkar bland annat i och i tidskriften . Hon är också chefredaktör för tidskriften . Kimberlé Crenshaw: Mapping the : Intersectionality, Identity Politics, and Violence Against Women of Color, Theory, The New Press, 1995 de los , och : Maktens (o)lika förklädnader, , 2002 de los , : Intersektionalitet, Liber, 2005 , : Organisering och intersektionalitet, Liber, 2007 , , 16/11 2005 Kvinnovetenskaplig tidskrift, nummer 2–3 2005 Efter mångkulturåret; mot det kosmopolitiska samhället Det finns anledning att känna stor oro. har insikten sjunkit in att blivit ett invandrarland och därmed de facto ett mångkulturellt samhälle. Inte bara det. Ett sprött och bräckligt konsensus har tagit form att detta också innebär att måste förändras – att inte bara de invandrade påverkas utan att även svenskheten kastas ut ur gamla banor. I brist på bättre har detta nya kallats en mångkulturell sam- hällspolitik. Ja, det finns till och med en gryende kunskap om att präglas av en strukturell rasdiskriminering: att även det här landet är inkapslat i de världsbilder som kommer ur rasfilosofi, kolonialism och slaveri. Jag har tvingats förstå att även jag som vit etnisk svensk har – just det – hudfärg och det som kallas etnicitet. Som vit manlig europé är jag inte . Jag är lika annorlunda som alla andra. Och i likhet med alla andra är jag en minoritet. har jag ställts inför begrepp som den vita hudfärgens privilegiesystem – i – och kanske också lärt mig förstå innebörden. Det har varit en knepig resa. Det är en knepig resa, laddad av konflikter som briserar längs vägkanterna. Men den har också fört med sig en stark känsla av politisk frihet. Horisonterna har flyttat sig. Rummet för det politiskt möjliga har vidgats. har öppnats mot världen, mot historien och mot framtiden på ett sätt som redan i sig självt är omtumlande. Det är inte en isolerad svensk historia. Jag tror vi kan säga samma sak, men med annor- lunda ord och sammanhang, i , , , , och andra europeiska länder. Men finns det anledning att känna oro. Det rullar fram ett bakslag mot de här landvinningarna, som hämtar kraft och rörelse ur tre specifika händelser i . Jag tänker på mordet på , dödshoten mot och hela den spiral av våld och hot detta framkallade i . Det ställer pockande frågor om tolerans mot det intole- ranta – och vem som egentligen är fundamentalist. Jag tänker på tågbomberna i och självmordsbombarna i . I första hand den senare händelsen, eftersom självmordsbombarna inte alls kom från slum och fattigdom, utan helt enkelt var välintegrerade brittiska muslimer, och därmed väckte en helt ny typ av frågor om det brittiska samhället, islam och i allmänhet. Jag tänker på novemberupproret i förorter 2005. Som i motsats till de två första händelserna inte har någonting med islam att göra, utan helt andra drivkrafter. I en nyutkommen bok har journalisten talat med människor i de här fattiga stadsdelarna. Och lyssna på vad de har att säga: Jag vill inte bli integrerad. Jag vill ha ett jobb. Och: Vad ska jag integrera mig i? Ska jag börja använda blå linser? Och: Det är fransmännen som bör integrera sig i det land de själva skapat. Här ställs frågor om varför vi envisas att tala om integration när de vi menar svarar med ord om rättvisa, respekt och jämlikhet. Det är uppenbart hur det ur dessa tre händelser strålar en poli- tisk samhällsdebatt där det ställs viktiga frågor, formuleras nödvän- dig kritik av missförhållanden – men där det också sprids ett starkt misstänkliggörande, ja ofta ett kategoriskt avvisande i högt upp- skruvat tonläge, av det vi kallar en mångkulturell samhällspolitik. har det varit konservativa som entydigt avvisat idén om det mångkulturella. Men det som gör mig allvarligt oroad är att sådana kategoriska krav att skrota och dödförklara de politiska landvinningarna nu börjar komma även från vänster och från libe- raler i mitten. De menar att mångkulturen trasar sönder själva idén om ett samhälle och den värderingsgemenskap de menar är förut- sättningen för att samhällen ska fungera. har den franske filosofen utfall väckt uppmärksamhet och debatt. Han skriver: Mångkulturalismen är en antirasismens rasism: den fängslar människor vid deras rötter. Ni kan läsa honom på . Chefredaktören på brittiska – en tidskrift nära New labour – skriver att vi nog tvingas dra slutsatsen att solidaritet och mångfald inte kan samexistera och att vi därför måste ge upp mångfalden. har förkastat det mångkulturella som ett slags apartheid där man accepterar hedersrelaterat våld och barbariska enklaver. De iklär sig rollen att försvara upplysningens värderingar som de menar hotas av det mångkulturella – som då och då helt enkelt verkar vara kodord för islam. Det är bara tre exempel. Slå upp europeiska idétidskrifter och ni möter debatten i land efter land. Det som förenar kritikerna är en längtan efter enkelhet, efter enkla svar. Det är en längtan som jag tror förenar dem med många intellektuella, journa- lister, akademiker, politiker och andra medborgare. argument så starkt gehör. Det är en längtan som är enkel att dela. Det medger jag. Men den här enkelheten är ju en illusion och ett självbedrägeri. Om det är nåt vi börjat förstå är det just frånvaron av enkla gene- rella och abstrakta lösningar på den härva av sociala, religiösa, kul- turella, moraliska och inte minst historiska konflikter som utmär- ker ett mångkulturellt samhälle. De konflikter som leder till dagliga förhandlingar för att hitta praktiska kompromisser och lösningar. Exakt den typen av förhandlingar vi lärt oss leva med, till och med uppskatta, när det gäller klass- eller könskonflikter. Men som fortfarande verkar svårsmälta när det gäller konflikter i ett post- kolonialt landskap präglat av rasdiskriminerande strukturer och – ja, just det – den vita hudfärgens privilegiesystem. Påtvingad enkelhet utmynnar däremot ofta i övergrepp. Det är därför jag känner så stark oro. Och det är om den oron jag vill prata. Och om hur vi kan för- svara de landvinningar som trots allt vidgat vårt rum, våra föreställ- ningar, våra självbilder. Kritikerna förenas också av att de inte primärt är intresserade av sakpolitik. De uppmärksammar begreppen, föreställningarna, orden och symbolerna. Deras kritik är som man brukar säga diskursiv. Orden och begreppen är ju ett slags järnburar. Eller vänligare uttryckt: de skapar rum för vår föreställningsförmåga – öppningar såväl som begränsningar. Och det är min absoluta övertygelse att det begrepp vi använder här – mångkultur som i mångkultur- året – faktiskt leder fel. Jag vill försöka förklara med hjälp av en historisk omväg, som jag ofta gör i sådana här sammanhang. Jag går ofta tillbaka till och 1900-talets två första decennier när jag känner behov av distans och perspektiv. Det var den stora invandringsepoken i och den tog brutalt slut med nya restriktiva invandringslagar. Det var nya invandrargrupper som anlände – de kallades the new immigrants – och de skapade stark rädsla i det anglosaxiska protestantiska . De som kom ansågs annorlunda: de var fattiga syd- och östeuropéer, judar, katoliker och ortodoxa. De var svartskallar. Ja, historikern har visat att det dröjde ända innan de accepterades som vita amerikaner. De ansågs hota kulturen, språket och den protestantiska religionen. Läget var som i . Man ställde frågorna: Hur vill vi att ska förändras med invandringen? Vil- ket vill vi ha? Frågor som framkallades i mötet med de andra – och som är identiska med de vi ställer i . Svaren och begreppen som mejslades fram – de begreppsliga rummen som framkallades – brottas vi också fortfarande med. Kra- ven på stängda gränser. Längtan efter kulturell homogenitet. Den ofta hänsynslösa och helt osentimentala assimileringspolitiken fick sitt begrepp – smältdegeln – genom en pjäs av Zangwill som hade premiär i 1908. Men jag vill särskilt peka på två svar på frågan Vilket ? från de åren, två olika begreppsrum, som allt för ofta blandats sam- man i europeisk debatt och som skapat förvirring om vad som egentligen menas med en mångkulturell samhällssyn. Det första svaret skrev sociologen i en serie artiklar : som en kulturell pluralism, en nation av många nationer. Den metafor som följde var mosaiken där de olika migrantkulturerna utgjorde små mosaikbitar sammanfogade till en större helhet. Kallen menade att det var statens uppgift att bevara varje enskild kultur och han fasade för smältdegelns likriktning. Han började använda ordet bindestrecksmänniskan för att beskriva amerikanerna, de var italian-american, jewish-american, anglo-ame- rican etcetera. Pluralismen hade stort inflytande i svensk poli- tik. Hemspråksundervisning var en fantastisk reform som var hämtad direkt ur pluralismens verktygslåda. Men framstår plu- ralismen som en obekväm kostym. Den ligger vidöppen för kritik om enklaver och en tolerans i namn av kulturbegreppet av sluten- het och våld (ofta mot kvinnor, barn och människor som buntas samman i de tre bokstäverna hbt). Pluralismen erkänner att det mångkulturella samhället är ett ofrånkomligt faktum – men erbju- der ingen politik som kan jämka samman mångfald med rättvisa och jämlikhet. Det erbjuder trygghet på varje mosaikbit – i de kul- turella gemenskaperna – men ingen öppning för förändring, för dynamik, för rörlighet. Pluralismen fastnar i kulturen. I själva ordet kultur. Det är hög tid att avvisa pluralismen. Dra en skarp linje mot föreställningar om mosaiker och salladsskålar och allt vad det varit. Göra klart att det är inte detta vi vill när vi försvarar det mång- kulturella. Den kritik som kommer – i spåren av de tre händel- ser jag nämnde inledningsvis – tvingar fram ett sådant ställnings- tagande. som Kallen skrev strövade en annan sociolog omkring på , . Han såg också bindestrecks- människorna. De som levde med en fot i och en i . Han mötte dem, talade med dem, arbetade med dem i politiska sammanhang. De fanns där och de gick inte att förneka. Men han såg också hur mosaiken stängde in människor och låste fast dem i deras historia – i deras historiska rötter. Han såg människor som ville byta mosaikbit och leva på en annan, han såg dem som före- drog att vandra i skarvarna, han kände en längtan att ströva fritt över hela mosaiken och han noterade att människor har fler iden- titeter än en och att den kanske inte alls är kopplad till etnicitet, ras eller nationell kultur – som alltsammans egentligen bara är andra ord för historia. Men han såg också att en del måste få lämnas i fred på sina trygga mosaikskärvor. Statens uppgift kan inte vara att bevara minoriteternas gemenskaper. Men inte heller att tvinga ner dem i smältdegelns jättegryta. Uppgiften är att hålla passagerna mellan mosaikbitarna öppna för alla – och jag understryker det sista lilla ordet: alla. I själva verket vilar pluralismens mosaikbyggen på samma ras- filosofi som både smältdegeln och invandringsfientligheten: den om homogena nationella grupper och att varje individ mår bäst i gruppens trygga gemenskap. Bourne kallade sitt svar på frågan Vilket ? för det kosmo- politiska. Hans första preliminära osäkra noteringar bör vara grun- den för vad vi menar när vi talar om en mångkulturell samhällssyn. Men medan det ganska nyuppfunna ordet mångkultur pekar mot kultur, vetter det gamla ordet kosmopolitik mot politiken. Och medan kultur i dess antropologiska betydelse skapar låsningar, öppnar politikbegreppet upp mot möjligheter. På politikens domä- ner blir världen på ett helt annat vis görbar och rummets möjlighe- ter vidgas. Låt mig försöka förklara poängen med den mycket gamla tanke Bourne plockade upp och som sedan utvecklats och fått en stark renässans i politiken, samhälls- forskningen och konsten. Den kosmopolitiska nationen hålls inte samman av en gemen- sam kultur, etnicitet eller ens en delad historia. är inte ett land för svenskhet, utan för de som bor här. Så här skriver den franska filosofen : Nationen är inte given som sådan i kraft av det förflutna, genom kultur eller tradition, den skapas ständigt på nytt genom medborgarens tysta anslutning till dess politiska institutioner och [politiska] grundvärden: nationen som sade med en berömd formulering är en daglig folkomröstning. Det kitt som håller samman det kosmopolitiska samhället är politiken. Det vill säga att man har gemensamma problem som måste lösas i demokratisk ordning. Och menar jag politik som tänkte fenomenet: de samtal som aktivt skapas där människor möts för att lösa gemensamma angelägenheter. Det vi kallar offentlighet. Eller de offentliga rummen. Teatern, dagstid- ningen, teveprogrammet, museet, musikscenen, etcetera. Det är där i de samtalen, grundade i tanken på demokrati och lika rättigheter, som den kosmopolitiska ordningen tar form. Det är inget enkelt svar på alla de konflikter som rasar i staden, men det är en ram för att lösa dem. Det är vad med ett genialt uttryck kallat konstitutionell patriotism – det är med lagen, fri- och rättigheterna man är solidarisk, inte med nationens blodsband eller kulturhistoria. Tillgången till detta samtal, till offentligheten, kräver ett slut på diskriminering och uteslutning. Att ha offentlighet och politik som gemenskapens enda förutsättning innebär att kosmopolitiken inte kan acceptera att någon hålls utanför, den förutsätter inkludering och därmed allas lika rättigheter, annars upphör den. Men det kosmopolitiska är inte bara politisk teori. Det är i för- sta hand levd erfarenhet. Gå en promenad genom : genom East End, ta lokaltåget till eller tunnelbanan till Brixton. Bli upprörda över ojämlikheten – men se livet. Hur människor öppnar upp mosaiken och får gränser att flyta. Hur de bevisar att en enskild människa inte alls bestäms av en entydig kulturtillhörighet. Hur rasdiskrimineringens murar överskrids. Upptäck musiken som ett ordlöst intellektuellt samtal om hur vi vill att den kosmopolitiska staden kan gestaltas: Rishi , Nitin Sawhney, i Sabbah och missa inte fantas- tiska samarbete med Solo Cissokho. Det är ingen tillfällighet att kultursociologen i använt improviserad musik, och jazz, som metafor för det kosmopolitiska. Man måste kunna improvisera, men det kan man inte utan kunskap om både egna och andras traditioner. Idén om det kosmopolitiska – eller det mångkulturella om ni nu fortfarande föredrar det ordet – är radikalt öppen och i avsaknad av på förhand givna svar. Det är en erfarenhet av osäkerhet. Därmed påminner den om den demokratiska idén. Båda är i någon mening bortom kontroll. Därför också oroande. Allt fast riskerar ju att förflyktigas, fasta gemenskaper att upplösas och kanske försvinna helt. Så här uttrycker situationen: Sanningen kan framkomma endast vid samtalets bortre ände – och i ett genuint samtal (det vill säga ett samtal som inte är en förklädd monolog) vet ingen deltagare med säkerhet, och kan inte heller veta, hur detta slut kommer att se ut (om det finns ett slut). Jag började i en djup känsla av oro. Men jag slutar den här monologen i en stark övertygelse att de landvinningar vi faktiskt gjort går att försvara. Och inte bara försvara. Det är fullt möjligt att vidga rummet vi lever i. Men en förutsättning är att vi inte faller in i rädslan för frihet och ner i de enkla, till synes säkra svaren. Demokratin är inte längre en social gemenskap, skrev den ame- rikanske filosofen och . Det måste istället bli en gemenskap av främlingar. Per är chefredaktör på tidskriften . 2007 kom hans bok och 2002 ansikte – rasdiskriminering eller mångkultur (båda ). Han är också medarbetare på och Sydsvenska Dagbladets kultursidor. Den som vill läsa mer hittar hans texter på wwwHTU .arenagruppen.se/perUTH Audard, : Multikulturalism och erkännandets politik: fallet i , (red): Mot en kosmopolitisk framtid?, Atlantis, 2007 , Les: New Ethnicities and , Press, N.Y. , : Mänsklighetens öde: den kosmopolitiska utmaningen i (red): Mot en kosmopolitisk framtid?, Atlantis, , 2007 Bourne, : The Radical . Selected Writings 1911– 1918,Urizen, N.Y. Buruma, : Murder in , , 2006 , : Betongen brinner , Leopard, 2007 Kallen, : Culture and Democracy in the , & Liveright, N.Y. Marres, Noortje: Offentligheten uppstår genom sakfrågor i Fronesis, nr 22– 23, 2006 Roediger, : Working toward Whiteness, Basic Books, N.Y. Zangwill, : The Melting-Pot, , N.Y. 2Exempel och erfarenheter, analys av året och tidigare insatser Samordnaren av (Ku 2004:09) tillkallades av regeringen . Den roll och det uppdrag som samordnaren fick var olik många andra utredningars eller kommittéers genom att det inte enbart handlade om att på regeringens initiativ utreda en särskild fråga, utan också om att för- bereda, genomföra och utvärdera ett speciellt temaår, Mångkultur- . arbetade samordnaren ensam med att ta kontakt med aktörer på lokal, regional och nationell nivå för att kartlägga hur behoven inför såg ut för de olika verksamheterna runt om i . anställdes två utredningssekreterare för att bistå samordnaren. Redan från första början märktes ett mycket stort intresse för att medverka inom ramen för året och samordnaren fick från dag ett ta emot en stor mängd förfrågningar om stöd och vägledning i förberedelsearbetet från såväl institutioner, fria kulturutövare och andra aktörer runt om i landet. Samordnarens uppdrag har till stor del varit av kommunikativt slag och mycket av arbetet har inriktats mot att med hjälp av sam- verkan och förankring skapa och upprätthålla dialog med kultur- och utbildningsområdets företrädare. Det är därför viktigt att beskriva själva arbetsprocessen och samordnarens och sekreterar- nas egna erfarenheter av arbetet. Nedan följer därför ett kortfattat Exempel och erfarenheter, analys av året och tidigare insatser sammandrag av de viktigaste delarna av samordnarens arbete och hur samordnaren har uppfattat sitt uppdrag. Det uppdrag som samordnaren har haft har handlat om att på ett nationellt plan svara för samordningen av förberedelser och genomförande av , samt att lämna förslag på hur den kulturella mångfalden bäst kan främjas inom det offentlig- finansierade kulturlivet. Det var ett omfattande uppdrag som innefattade samtliga myndigheter, institutioner, stiftelser och bolag inom kulturområdet samt universitet och högskolor med konst- närliga utbildningar. Dessutom var ett stort antal organisationer, föreningar och fria aktörer inbjudna att medverka. Även om inriktningen för arbetet till stor del låg på att få myn- digheter och institutioner inom kultur- och utbildningsområdet att ta ett större ansvar för mångfaldsfrågor ingick i uppdraget att också fokusera på det fria kulturlivets olika aktörer. Samordnaren har lagt vikt vid att ta tillvara de fria aktörernas erfarenheter och kunskaper av hur man kan arbeta för att skapa ett mer inkluderande och öppet kulturliv. Flera av dessa aktörer har arbetat för att hitta och utveckla nya metoder för att skapa delaktighet och öka till- gängligheten till kulturverksamhet och behöver, enligt vår bedöm- ning, stöd och offentligt erkännande för det viktiga arbete som många av dem bedriver. Begreppet mångkultur kom i ett tidigt skede arbetet av att väcka frågor om definition och avgränsning. I och med uppdragets kom- plexitet och den ständiga kontextuella förändring som det befann sig i valde samordnaren att inte låsa fast arbetet i någon definition utan istället låta aktörerna själva, utifrån sina respektive förutsätt- ningar, definiera begreppet. Enligt direktivet (Dir. 2004:169) var ett av syftena med att skapa incitament för att offentligt finansierade kulturverksamheter på ett tydligt sätt speg- lar och införlivar den etniska och kulturella mångfald som finns i dagens . Med utgångspunkt från detta valde samordnaren att bredda mångkulturbegreppet till att också innefatta mångfalds- aspekter som exempelvis kön, ålder, utbildningsbakgrund, geogra- fisk position, sexuell läggning och funktionalitet eftersom dessa, och liknande aspekter, tillsammans kan ge en bättre förståelse för de utmaningar som finns inom mångfaldsområdet, än om de Exempel och erfarenheter, analys av året och tidigare insatser skulle användas var och en för sig. Lawen Mohtadis essä om inter- sektionalitetsperspektivet är av denna anledning inkluderad i betänkandet. Samordnaren har inte haft något helt integrerat inter- sektionalitetsperspektiv i sitt arbete, men arbetet har haft en ansats åt det hållet. Samordnaren vill också framhålla att det är av yttersta vikt att arbetet för mångfald inom kultursektorn framöver bedrivs med ett så inkluderande mångfaldsbegrepp som möjligt. Samordna- ren och sekreterarna har under arbetets gång fört många interna diskussioner kring för uppdraget relevanta begrepp som exempelvis mångkultur, mångfald och etnicitet för att ytterligare belysa begreppens innebörd och komplexitet. Vi har också tagit till oss de många kritiska synpunkter på begreppet mångkultur som framförts av olika aktörer inom kulturlivet, och samordnaren har bland annat därför valt att inkludera Per essä om några av problema- tiska aspekterna med begreppet i betänkandet. vill sam- ordnaren framhålla att det i praktiskt arbete är möjligt att uppnå mycket goda resultat ur ett mångfaldsperspektiv trots användning av begrepp som är problematiska för många och till exempel, som begreppet mångkultur, signalerar en statisk och essentialistisk kultursyn. Samordnaren tolkade således uppdraget utifrån en bredare mångfaldskontext även om fokus för arbetet inriktades mot att sär- skilt främja ökad etnisk och kulturell mångfald i kulturlivet. Sam- ordnarens tolkning av uppdraget var också att det handlade om ett övergripande och långsiktigt förändrings- och demokratifrämjande arbete, med fokus på att förändra rådande normer och strukturer i kulturlivet och få fler människor att känna sig inkluderade och del- aktiga i offentligt finansierad kulturverksamhet. De centrala led- orden för detta förändringsarbete, som också presenterades i programförklaringen i delbetänkandet Agenda för mångkultur (SOU 2005:91) var långsiktighet, dialog, samverkan, medvetande- görande och förändring. Det var viktigt att i alla kontakter med berörda parter tydligt framhålla att det är varje offentligt finansierad kulturverksamhets ansvar att vända sig till hela befolkningen och ta tillvara alla männi- skors erfarenheter, kunskaper och perspektiv både när de utformar och när de bedriver sin verksamhet. Samordnaren såg det därför som sin uppgift att lyfta mångfaldsfrågorna i bland annat styrelser och ledningsgrupper och föra en konstruktiv och levande dialog med kultur- och utbildningsområdets företrädare om hur vi alla kan arbeta för en ökad mångfald i kulturlivet. Exempel och erfarenheter, analys av året och tidigare insatser ville också ifrågasätta rådande normer, strukturer och nätverk i kulturlivet, lyfta på varje sten.