sou · GWB3109 · 2008-12-03 00:00:00 — Som och konstaterar, förutsätter samarbete att båda parter engagerar sig, och att informationsutbytet kommuner och högskolor emellan för- bättras. Fram fanns ett avtal mellan staten och dåvarande angående ersättning för praktiken i den tidi- gare uppläggningen av lärarutbildningen. Förhandlingar fördes för att nå fram till en ny central överenskommelse kring VFU:n efter Dessa ledde dock fram till att man, med hänvisning till skol- och högskoleväsendenas decentrali- serade karaktär, avstod från ett nytt avtal. Istället skulle avtalen tecknas på lokal nivå. En jämförelse kan göras med utbildningar inom vård och medi- cin. För läkar- och tandläkarutbildningarna har staten tecknat avtal med landstingen för den kliniska delen av utbildningarna. Dessa avtal garanterar landstingen ersättning dels för de kostnader utbildningarna medför när det gäller krav på lokaler, utrustning och handledning, dels för klinisk forskning i anslutning till utbild- ningen. Ersättningarna utgör en avsevärd förstärkning av helårs- ersättningen per student. I volymhänseende är en jämförelse med sjuksköterskeutbild- ningen relevant. För de studerandes verksamhetsförlagda del teck- nas avtal mellan landstingen och lärosätena, som ersätter landstingen med och stu- dent. Den verksamhetsförlagda utbildningen bör stärkas genom ett fler- tal åtgärder. För att garantera de studerande en viss minimilängd i den pedagogiska verksamheten bör VFU inte som ingå i olika delar av utbildningen (inom AUO och inom respektive inriktning) utan utgöra ett separat moment. Omfattningen av VFU föreslås vara motsvarande en termins heltidsstudier (30 högskolepoäng). Det är upp till lärosätet att bestämma hur tiden fördelas under utbildningens gång. Det viktiga är att kravet på minst en termins VFU kan påvisas vara uppfyllt. Utredningen ger också exempel på hur VFU:n kan förläggas för att på ett lämpligt sätt fylla sin funk- tion (se kapitel 4.4–4.5). Vid ett av de universitet i som utredningen besöktTPF4FPT prö- vades en intressant modell, där de studerande under en hel termin var ute på så kallade fältstudier (field studies). fem bearbetades fälterfarenheterna på univer- sitetet via kopplingar till forskning och utbildningsvetenskaplig teori och de studerande fick uppgifter inför den fortsatta praktiken. Fördelen, enligt de studerande, var att de fick tillfälle att sätta sig in i ett lärararbetes olika och skiftande delar och delta i plane- ring, i föräldrasamtal m.m. De upplevde också kopplingen mellan teori och praktik som mycket givande. som de teoretiska inslagen gavs konkret mening och innehåll uppfattade de stude- rande att de fick värdefull styrning och vägledning för sina obser- vationer och sitt agerande under den verksamhetsförlagda delen. För de båda sammanhållna lärarprogrammen rekommenderar utredningen att VFU ges i ett mindre antal . För en fyraårig utbildning kan det exempelvis vara lämpligt att VFU läggs ut i fyra perioder om ungefär en månad vardera. Det är också rim- ligt att den första perioden inte läggs för . De studerande bör ha genomgått åtminstone det första momentet i den utbildningsvetenskapliga kärnan. Alltför tidig VFU riskerar att bli ren auskultation där de lärarstuderande kan tro att det handlar om att studera goda exempel och sedan efterlikna dessa, istället för att utgå från kunskaper och egna förutsättningar. Däremot är det värdefullt med studiebesök i skolor för att på plats iaktta hur man till exempel organisatoriskt löser olika pedagogiska problem som nyttjande av IT för elever med funktionshinder, små barns utom- husmiljöer och ämnesinstitutionernas utrustning. Vidare är det lämpligt att eftersträva en förläggning av VFU- perioderna till olika tidpunkter under skolåret, så att de blivande lärarna får inblickar i de olika särskilda uppgifter lärare ställs inför vid till exempel betygsättning eller förberedande terminsplanering. Det är också väsentligt att VFU:n innehåller exempel på de andra löpande uppgifter som ingår i läraruppdraget, som föräldrasamtal och lokalt utvecklingsarbete. Detta ställer också krav på de stude- randes engagemang och flexibilitet. De måste vara beredda att delta i VFU-inslag som kan förläggas före eller efter ordinarie terminstid (skolstart eller skolavslutning) eller på kvällstid (föräldrasamtal). För 97 var det viktigt att VFU integrerades i de övriga studierna. Denna utredning instämmer i detta ställningstagande, men menar att den konkreta lösningen bör se annorlunda ut. VFU och ämnesstudier bör så långt möjligt varvas under utbildningen, men hållas åtskilda som moment, just för att stärka identiteten (och möjligheten till kvalitetssäkring) av de respektive delarna. För att VFU:n ska nå rimliga mål om yrkesrelevans ska läro- sätena kunna garantera studenterna inom den valda inriktningen. Utredningen har inte funnit något skäl till att de grundlärarstuderande borde fullgöra annat än mycket begränsad tid av sin VFU inom en annan inriktning än den valda. För grund- lärarna med inriktning på årskurserna F–3 respektive 4–6 bör de olika VFU-perioderna huvudsakligen fördelas över de årskurser som ingår i inriktningen. För de ämneslärarstuderande ser situationen något annorlunda ut. För de allmänna ämnena bör VFU:n vara fördelad över hela utbildningstiden enligt samma principer som beskrevs ovan för grundlärarutbildningens olika inriktningar. Med tanke på det snar- lika innehållet i inriktningarna 7–9 och gymnasieskolan – endast längden skiljer – är det rimligt att VFU:n för dessa grupper förläggs såväl till årskurs 7–9 som till gymnasieskolan. Möjligheter måste också finnas till inom vuxenutbildningen. För stude- rande inriktade på de praktiska eller estetiska ämnena bör VFU- perioderna så långt möjligt fördelas på de årskurser utbildningen förbereder för. För blivande yrkeslärare föreslås en särskild modell, som redan beskrivits närmare i avsnitt 4.5.2. För de studerande som går den alternativa ingången blir med nödvändighet VFU:n mer komprimerad. Det finns dock inget skäl att sänka kraven på VFU:ns omfattning för denna grupp. En betydligt lägre andel av de studerande fullgör sin VFU inom friskolor än inom kommunala skolor. I utvärdering nämns endast kommuner som lärosätenas VFU-kontakter. Friskolor är dock en realitet i det svenska skol- systemet, och de blivande lärarna måste orienteras om deras existens och särskilda förutsättningar. Antalet elever i friskolor varierar mycket mellan olika delar av landet, men kan, särskilt i storstadsområden, nå en stor andel. Lärarutbildningar som verkar i områden med många friskolor bör arbeta för att skapa kontakter med friskolorna, särskilt angående VFU. Den lokala förankringen av VFU kan vara viktig av studiesociala skäl men också för att stärka kontakten mellan högskola och skola. Lärosätena bör därför i första hand sträva efter att erbjuda VFU- platser vid skolor i det geografiska närområdet. Av praktiska skäl och beroende på erbjudna inriktningar kan dock detta närområde behöva utvidgas i vissa fall. För lärarutbildning på distans råder självfallet andra förutsättningar. Här är det dock än viktigare att det finns etablerade rutiner för samverkan. VFU ska inte enbart ses som en väsentlig del i de studerandes utbildning. Det är också en mötesplats mellan högskola och skola, mellan utbildningsanordnare och avnämare, mellan forskning och praxis. Det är viktigt att betona karaktären av mötesplats. En del av de problem som präglat VFU:n och skapat ömsesidig misstänk- samhet mellan lärarutbildning och skola beror just på att det från båda håll funnits en tendens att vilja korrigera den andra parten. Lärarutbildningen har i vissa fall gett de studerande felaktiga för- väntningar i fråga om skolans arbete och på skolans beredskap att ta till sig de teorier och metoder som lärts ut. Skolan har i sin tur ett ansvar för att inte förmedla bilden av att skolan är den verklig- het efter vilken de lärarstuderande ska anpassas. För en akademisk yrkesutbildning kan det inte finnas en riktig och en felaktig tolkning av hur lärararbetet ska bedrivas. Här har lärarutbildning och skola ett gemensamt ansvar för att överbrygga de motsättningar som fortfarande kan finnas mellan teori och praktik. Tanken att studenter under sin VFU ska kunna fungera som förändringsaktörer är sympatisk, men kan, om målen sätts för högt, ses som naiv och i värsta fall bli kontraproduktiv. Det är också viktigt att den enskilda studenten sätts i centrum. Under VFU:n ska de studerande få stöd och hjälp att utveckla sin lärarroll, utifrån sina egna personliga förutsättningar och utifrån de kunskaper och erfarenheter som utbildningen ger. Det handlar inte om att passa in alla lärarstuderande i en mall, vare sig utifrån teo- rins eller praktikens villkor. Inom officersutbildningen finns ett mentorssystem, där officersaspiranterna under hela sin utbildning har kontakt med en , som inte har något examinations- ansvar men som har ansvar för att följa de studerande och stödja deras inväxande i yrkesrollen. Av rent praktiska och ekonomiska skäl – lärarutbildningen har nära 30 gånger fler studenter än offi- cersutbildningen – kan en sådan modell vara svår att efterlikna. Tanken på att en akademisk yrkesutbildning bör innehålla ett tredje ben förutom vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet, nämligen just den enskilde studerandes erövrande av yrkesrollen, borde dock tydligare slå rot i lärarutbildningen. I fråga om VFU:n föreslås de konkreta åtgärder som beskrivs i avsnitten 7.2.1–5 nedan. Ett organiserat samarbete mellan lärosäten och skolhuvudmän, företrädesvis i närområdet, etableras via en nämnd som ansvarar för VFU:n för lärosätets lärarutbildning. Även representanter för privata utbildningsanordnare bör ingå om sådana finns i när- området. Nämndens sammansättning ska vara sådan att dess leda- möter har befogenhet att företräda respektive verksamheter och fatta beslut. Utredningen föreslår ett system med fältskolor.TPF5FPT I nämnden görs beräkningar av hur många och vilken typ av fältskolor som behövs. Istället för att lärarutbildningens VFU-samordnare får söka övertala skolor att ställa upp för att ta emot lärarstuderande under deras VFU, föreslås en omvänd ordning. Utifrån klart fast- ställda och lockande villkor, som nämnden har fastslagit ska gälla, inbjuds skolor/skolområden att ansöka om att utses till fältskola. Efter en kvalitetsgranskning (av /Statens skolinspek- tion) väljs de mest lämpliga skolorna ut och får uppdraget att fun- gera som fältskolor . Inslaget med kvalitets- granskning har dubbla syften. Den ger fältskolan en kvalitets- stämpel, vilket blir av stort värde i den konkurrenssituation som dagens skolor befinner sig i. Den ger den enskilda lärarutbildningen ett slags kvalitetsgaranti som gör att man med ökad legitimitet kan vända sig till potentiella lärarstuderande och utlova en samlad och god utbildningsmiljö. Systemet gör att relevanta alltid torde finnas till hands. -lärosätena formaliserar sitt samarbete med skolhuvudmännen angående VFU i en beslutsför nämnd -ett system med fältskolor, till vilka all VFU förläggs, byggs upp av varje lärarutbildning. Dessa bör kvalitetssäkras av / -lärosätena strävar efter att även få fristående skolor som fält- skolor. Det är mycket viktigt att formella och bindande avtal angående VFU:n tecknas mellan lärosätet och skolhuvudmännen (eller andra parter, jämför 7.2.5 nedan). Ansvarsfördelningen måste vara tydlig. Uppföljning och utvärdering av fältskolorna måste göras kontinu- 5TP PT Detta begrepp innefattar alla skolformer. erligt av nämnden och av /för att få förnyat förtroende. Det vore av stort värde om lärosätena gemensamt, förslagsvis genom , och Kommuner och Landsting (samt ) kunde teckna en ny central överenskommelse så att det föreslagna syste- met får auktoritet och acceptans på alla nivåer. Ersättningsfrågan kan lösas genom att statliga medel utgår via lärosätet enligt en schablon, som innebär att en viss procent av hel- årsersättningen per studerande betalas till berörd skolhuvudman för varje studerandes praktiktid. En utgångspunkt kan vara det belopp som används inom sjuksköterskeutbildningen (1 300 kro- nor per studerande och praktikvecka). I samband med en översyn av resursfördelningssystemet för universitet och högskolor bör det övervägas om denna VFU-ersättning ska regleras som en särskild öronmärkt del av helårsersättningen för lärarutbildning. -formella och bindande avtal tecknas mellan lärosäten och skolhuvudmän angående VFU -en bestämd del av helårsersättningen per studerande utgår till skolhuvudmännen som ersättning för VFU. I nämnden bör frågan om handledarutbildning behandlas och lösas. Lärosätena har här ett stort ansvar, och det bör fastställas i avtalen att detta ansvar även innefattar utbildning och kompetensutveck- ling av handledarna. Endast tillsvidareanställda och behöriga lärare som fullgjort tjänstgöring ska kunna utses till hand- ledare. Läraren ska också ha genomgått grundläggande handledar- utbildning vid ett lärosäte. Riktlinjer för rimlig ersättning till VFU-handledare bör fast- ställas av nämnden. Att fungera som handledare är ett mycket viktigt uppdrag, som bör ses som ett karriärsteg för en lärare. Om uppdraget också ska kunna utföras på ett kvalitativt sätt, måste det innebära någon form av ersättning. En utredning kan inte ha syn- punkter på avtal mellan arbetsmarknadens parter, men det före- faller rimligt att någon form av central överenskommelse tecknas även vad gäller denna fråga. skiftar nu praxis avse- värt mellan olika skolhuvudmän. 97 menade att handledningen under VFU lämpligast sköttes av ett arbetslag gemensamt. Denna utredning menar tvärtom att en sådan konstruktion riskerar att inverka negativt på handledningens kvalitet. Som och studie visade, var ju också tanken på kollektiv handledning ett skäl till svårigheten att ordna inom gymnasie- skolan. Uppsplittring av handledningen på ett arbetslag luckrar upp ansvaret, komplicerar examinationen och försvårar uppgiftens karaktär av karriärsteg för den enskilde läraren. av de tillfrågade i denna utrednings enkät (se avsnitt 2.4.5) ansåg det vara i hög grad viktigt att funktionen som VFU-handledare formalise- rades som en karriärmöjlighet. Examinationen av VFU:n måste vara tydlig och rättssäker. Den är dessutom av största vikt för utbildningens kvalitet, eftersom den bedömer de lärarstuderandes kompetens i yrkesrollen. Få stude- rande underkänns på VFU:n, dels kanske på grund av en all- män rädsla inom lärarutbildningen för underkännande, dels på grund av oklar ansvarsfördelning under VFU:n. Genom att inte underkänna studerande som inte fungerar under VFU:n gör man både dessa individer och skolväsendet en stor otjänst. Sannolikt kommer de inte att fungera bättre som lärare än som lärarstude- rande. De har då redan en lång och dyrbar utbildning bakom sig, som skolelever riskerar att inte få den kvalitativa under- visning de har rätt till. I fråga om examinationen av VFU måste tydliga kriterier upprättas i samråd mellan lärarutbildning och fält- skolor, och fastställas i nämnden. Även om examinatorn måste vara en vid högskolan anställd person, ska största vikt fästas vid hand- ledarens utlåtande. Besök av examinatorn hos varje lärarstuderande under VFU:n ska vara obligatoriskt. Det är vidare angeläget att de studerande tidigt får möjlighet att tillämpa olika användningsområden för IT tillsammans med elever i skolan. -utbildning av VFU-handledare blir en obligatorisk del av samarbetet mellan lärosäte och skolhuvudman -examinationen av de studerande under VFU tydliggörs och att alla studerande besöks av en representant för lärarutbild- ningen under VFU:n. 7.2.4Skolor för forskning och utveckling (FoU-skolor) Möjligheten att inrätta FoU-skolor i anslutning till lärarutbild- ningar bör övervägas, i lärosätets egna regi eller i samverkan med kommun(-er) och (i förekommande fall) andra skolhuvudmän. FoU-skolor är vanliga skolor, men där lärarna är anställda av ett lärosäte och förväntas bedriva forskning och utvecklingsarbete i anslutning till sin handledning och undervisning. FoU-skolorna blir på detta sätt en sorts experimentalfält för kvalificerad skol- forskning. En skola av detta slag ger självfallet stora möjligheter till integration mellan teoretisk och praktisk lärarutbildning och till täta och ömsesidiga kontakter mellan skolans handledare och hög- skolans lärarutbildare. I FoU-skolan kan därtill goda förutsätt- ningar för forskning och utvecklingsarbete skapas, som naturligt inbegriper också de blivande lärarna. I fanns så kallade övningsskolor fram . I har man behållit och utvecklat övningsskoleorganisationen. Vid utredningens besök vid var såväl ledning som de lärarstuderande mycket positiva till de två övningsskolorna vid uni- versitetet. Via ett kontinuerligt samarbete mellan lärosätet och handledare, vilka finns samlade på ett begränsat antal skolor, underlättas bl.a. anordnandet av systematisk handledarutbildning och av gemen- samma föreläsningar och seminarier som riktar sig till både skolans handledare och till lärarutbildare. En FoU-skola med dess karaktär av pedagogisk spjutspetsverk- samhet och anknytning till högskolan kan säkerligen locka kvali- tetsmedvetna föräldrar och elever att söka sig till skolan. - lärosätena undersöker möjligheterna att starta FoU-skolor. Ytterligare en fråga för nämnden att hantera är om också VFU utanför det reguljära skolväsendet ska erbjudas. För lärarstude- rande helt inriktade på skolan är VFU inom relevant skolform/ ålderskategori väsentlig och ska kunna garanteras. Om lärar- utbildningen mer ges status av att erbjuda generell kompetens inom undervisning och ledarskap blir det naturligt att även erbjuda andra VFU-möjligheter. Som tidigare nämnts (avsnitt 2.5.2) finns vid OISE i , , ett intressant exempel på hur man tagit fasta på och utgått från synsättet att lärarutbildning har och kan ha ett stort värde på en vidare arbetsmarknad än vad det formella skol- systemet erbjuder. Här uppmuntrades de lärarstuderande att göra delar (eller hela) av sin VFU inom helt andra sektorer, där lärar- kompetens kan uppfattas vara av godo och efterfrågas. Det kan gälla exempelvis museer eller interna utbildningar vid olika myn- digheter och företag. Idén är värd att pröva och realisera också i . -VFU ska kunna garanteras inom relevant ålderskategori/ skolform. -lärosätena bör öka möjligheterna att lägga VFU i fristående skolor -lärosätena bör undersöka möjligheterna att VFU även ska kunna förläggas utanför skolväsendet för intresserade stude- rande. Fortbildning och kompetensutveckling är en viktig grund för tanken om en hållbar lärarutbildning. Om lärarutbildningen ska ha en långsiktigt hållbar uppläggning och inte behöva bli föremål för återkommande förändringar, måste innehållet vara så allmän- giltigt att det står sig över . Det innebär i sin tur att de yrkesverksamma lärarna behöver få fortbildning och kompetens- utveckling på områden där förändringar i skolan, samhället eller ämnesinnehållet så kräver. Det har konstaterats att gemensamt för de länder som har de mest framgångsrika skolsystemen är att lärarna får regelbunden och kvalitativ fortbildning. Detta är ett område som kraftigt behöver förbättras i . I det svenska skolsystemet är det skolhuvud- männen, dvs. kommuner och privata utbildningsanordnare som har ett huvudansvar. Betydligt större resurser behöver avsättas för att lärarna ska få möjlighet dels att hålla sin kompetens à jour, dels att vidareutveckla den. De fackliga organisationerna har självfallet också en viktig roll att spela, inte bara genom att se till att villkoren blir sådana att en reell fortbildning kan erbjudas lärarna, utan också genom att stimulera sina medlemmar att avsätta mer av sin fria tid för fort- och vidareutbildning. I första fallet bör möjligheterna prövas för lärarna att samla hela eller delar av den avtalade kompetensutveck- lingstid som finns till förfogandeTPF6FPT för att de på ett meningsfullt sätt ska kunna förkovra sig. I det andra fallet verkar det rimligt att man verkar för att vidareutbildning ska löna sig, med andra ord att fri- villig kompetensutveckling också blir en viktig faktor att beakta vid anställning och lönesättning. Högskolor och universitet utgör en tredje part, som bär ett ansvar för att en högkvalitativ och systematiskt upplagd kompe- tensutveckling för lärare kommer till stånd. Det gäller att i samråd med avnämare och fackliga organisationer ta fram och utveckla ett utbildningsutbud som till innehåll och uppläggning motsvarar lärarnas behov och önskemål. Här finns en möjlighet för universi- tet och högskolor att ytterligare profilera sig genom att kurser och utbildningar avspeglar de styrkeområden och specialinriktningar som finns vid lärosätet. 6TP PT I det senaste avtalet med de kommunala skolhuvudmännen är riktmärket per heltidsanställd och verksamhetsår. I detta sammanhang vill utredningen varmt plädera för att vidareutveckla Sommaruniversitetet, en alltför outnyttjad möjlighet i . Att svenska universitet och högskolor i princip står tomma från till och att förnämliga lokaler och dyrbar utrustning inte utnyttjas under en fjärdedel av året är stort slöseri. Skillnaden är påfallande om man jämför med många utländska universitet. , , , utgör exempelvis en slående motsats. En stor skara av de stude- rande utgörs av personer som fortbildar sig, varav många är lärare. Utredningen menar att staten har ansvar och möj- lighet att styra resurser så att utbildning bedrivs också vid svenska lärosäten. Den särskilda satsning som gjordes första hälft kan tas som en förebild. De relativt begrän- sade särskilda medel som utgick till de lärosäten som förlade utbildning utanför terminstid visade sig ha omedelbar och mycket god effekt. Tillika med Sommaruniversitetet bör självfallet / högskolan också utnyttja sina möjligheter att erbjuda hela eller delar av utbildningar som är avsedda för lärares fortbildning som distansutbildning. Över huvud taget är det önskvärt att universitet och högskolor tar ett större ansvar och visar på ett djupare engage- mang för lärares behov av kompetensutveckling och fortbildning. Man kan uppnå en större flexibilitet och variation i utbildningars organisering och uppläggning genom att t.ex. kombinera nät- baserad utbildning med kortare inslag av högskoleförlagd utbild- ning under terminstid och/eller . Härigenom görs utbudet tillgängligt för en större grupp lärare och kan i större utsträckning förenas med fortsatt lärartjänstgöring i skolan. Utredningens förslag på struktur och innehåll i en ny lärar- utbildning torde i sig stimulera till ett starkt ökat intresse för fort- bildning och kompetensutveckling såväl bland verksamma lärare som från kommunernas och högskolans sida. De perspektiv, den utbildningsvetenskapliga kärna och de specifika kunskaper och fär- digheter som identifierats (jämför kapitel 3) ger tydliga innehålls- liga signaler om vilka fortbildningskurser som är angelägna att anordna respektive är viktiga för skolhuvudmän och enskilda lärare att satsa på. Den givna och tydliga struktur som den nya lärar- utbildningen föreslås ha underlättar också för att rent organisato- riskt bygga upp en väl fungerande fortbildning för dem som har genomgått den grundläggande lärarutbildningen. Som fortbildning ska kunna erbjudas de olika momenten inom den utbildningsvetenskapliga kärnan, ämnesfördjupning och ämnesdidaktisk fördjupning, aktuell kunskapsbildning inom ämnesområdet, ny lagstiftning, nya läroplaner och andra styr- dokument. Syftet med professionsutvecklingen är att hålla sig à jour inom den lärarprofession man är utbildad för. Som framgått har utredningen ambitionen att forma en lärar- utbildning som i status och kvalitet kan mäta sig med högskolans mest attraktiva yrkesutbildningar. Ett viktigt inslag har varit att tydliggöra lärarutbildningens plats i den examens- struktur som utgår från den s.k. Bolognaprocessen.