sou · GVB360d7 · 2008-01-01 00:00:00 — Det finns olika åtgärder som kan vidtas för att begränsa och förhindra erosion och eventuellt tillhörande översvämning av kustområden. I flera fall finns ett naturligt skydd i form av t.ex. dyner/klitter, som ibland kan behöva förstärkas. Syftet med ett kustskydd/erosionsskydd är att: utgöra en barriär mellan vattnet och det erosionskänsliga/erosionsbenägna strandmaterialet; Bilaga B 14 SOU 2007:60 132 dämpa energin i vågor och strömmar innan de når stränderna, varvid möjligheten minskar för vatten och vågor att erodera strandmaterialet; styra vattenströmmar och sedimentströmmar så att en önskvärd transport och sedimentation sker av material; förhindra att vatten översvämmar byggd miljö och andra landområden. Exempel på kustskydd är: Strandskoning, sponter och kajliknande konstruktioner Strandfodring (artificiell sandtillförsel) Vågbrytare Förstärkning av naturliga kustskydd (dyner eller bukter mellan uddar) Hövder Vegetation Stranddränering För att uppnå så god effekt som möjligt kombineras ofta olika typer av erosionsskydd med varandra. Vilken typ av kustskydd som väljs i varje enskilt fall beror på flera tekniska, ekonomiska och miljömässiga faktorer som måste vägas samman till en helhet. Nedan beskrivs kortfattat olika typer av kustskydd och deras funktion samt storleksordning av kostnader för svenska förhållanden. Kostnadsuppgifterna avser svenska förhållanden och är angivna prisnivå. Strandskoning Strandskoning är ett samlingsbegrepp för olika typer av konstruktioner som uppförs på stränder som är utsatta för erosion, särskilt där vågangreppen är svåra. Strandskoningens primära funktion är att skilja land och vatten och därigenom begränsa vågors och strömmars möjligheter att erodera stränder och dynbildningar. Dessutom skyddar strandskoningar mot jordskred och ras. Strandskoningen kan antingen placeras direkt på slänten ned mot vattnet eller utföras vertikalt i form av stödmurar eller kajer. Den vanligaste typen av strandskoning utgörs av block eller sprängsten som placeras ut längs stranden. Konstruktionen utförs oftast som ett så kallat omvänt filter. I vissa fall används betong SOU 2007:60 Bilaga B 14 133 plattor, betongmattor, gabioner, betongmurselement eller i en enklare form sandfyllda säckar. Användningen är dock begränsad ur den aspekten att det är önskvärt att bevara stora delar av den strandlinje som är utsatt för erosion, antingen från turistsynpunkt (badstränder), ur miljösynpunkt (växt- och djurliv) eller från estetisk synpunkt. Kostnaderna för strandskoning varierar mellan /m2. Strandfodring Det mest naturliga sättet att skydda stränder mot erosion och därav risk för översvämning är att återställa en eroderande strand till sitt ursprungliga utseende, alternativt till ett annat önskvärt utseende, genom att tillföra sand, strandfodring. Sanden kan utvinnas ur täkter i havet eller på land. Strandfodring är en metod som följer de naturliga processerna och är den helt dominerande kustskyddsmetoden internationellt. Metoden kan utföras som fristående åtgärd eller i kombination med andra åtgärder, t.ex. hövder eller friliggande vågbrytare. Kostnaderna för strandfodring är starkt volymberoende och varierar beroende på avståndet till täkter i havet eller på land. Utifrån utländska erfarenheter varierar kostnaden mellan /m3. Bilaga B 14 SOU 2007:60 134 Figur 7.8 Strandfodring. (Foto: ) Vågbrytare Vågbrytare används för att minska kraften från vågor och därmed riskerna för erosion och översvämning. Friliggande vågbrytare är konstruktioner som placeras en bit ut från och i huvudsak parallellt med kustlinjen. Genom att vågbrytarna anläggs utanför stranden skyddar de en längre kuststräcka än vad motsvarande konstruktion placerad i strandlinjen skulle ha gjort. Vågbrytare byggs oftast upp av sprängsten och kan med fördel kombineras med andra typer av kustskydd, som t.ex. strandskoning eller strandfodring. Kostnaderna för vågbrytare varierar beroende på omfattning och vattendjup. Som exempel kan anges vågbrytare av sprängsten som anlagts i med kostnaden för 50 m längd och ca 3 m vattendjup. SOU 2007:60 Bilaga B 14 135 Figur 7.9 Vågbrytare. (Foto: Kystdirektoratet, ) Förstärkning av naturliga kustskydd I vissa bukter som har karaktäristisk form och är uppbyggda av lösa sediment mellan uddar av utstickande stenpartier, rev eller andra byggda konstruktioner, är det balans mellan erosion och ackumulation av sediment. Sådana bukter utbildas och åtgärder kan behöva vidtas för att komplettera de naturliga förhållandena. Om naturliga erosionsbeständiga uddar saknas i kustlandskapet, kan t.ex. strandskoning eller vågbrytare anläggas för att åstadkomma samma effekt. Kostnaderna för sådana åtgärder beror på de lokala förhållandena och är därför inte möjliga att ange. Hövder En hövd är en konstruktion som utbyggs från stranden och vinkelrätt ut i vattnet. På uppströmssidan av hövden kommer material att ansamlas, medan material kommer att eroderas på nedströmssidan. Stranden kommer att byggas upp successivt och Bilaga B 14 SOU 2007:60 136 strandlinjen flyttas ut mot hövdens ytterände. En mindre mängd material än tidigare kommer att passera förbi hövdens ytterände, vilket medför att det uppkommer erosion på nedströmssidan. Kostnaderna för hövder varierar mellan /m för enklare stenhövder /m för hövder som används som bryggor. Figur 7.10 Hövder för stabilisering av en kuststräcka. (Foto: Kystdirektoratet, ) Vegetation Ett vegetationstäcke på naturliga eller konstgjorda sanddyner ger en avsevärt ökad motståndskraft mot erosion. Till skillnad från många av de andra erosions-/kustskydden behövs för vegetationen att få full effekt eftersom växterna måste etableras på platsen. är skyddet relativt känsligt för påverkan och skador. Det är lämpligt att välja olika typer av växter med olika behov av etablering så att de kompletterar varandra och kan utgöra ett komplett skydd. Kostnaderna för vegetation beror på typ av växtlighet, som exempel uppgår kostnaden för klitteruppbyggnad (armerad med plantering) till /m2. SOU 2007:60 Bilaga B 14 137 Övriga metoder Det finns ytterligare ett antal metoder som endast tillämpats i begränsad utsträckning: Dräneringssystem När vågor bryter mot stranden blir uppsköljningszonen och delar av strandplanet snabbt vattenmättade, varvid nästan lika mycket vatten kommer att strömma ned som upp på strandplanet och att strandplanet börjar erodera. Syftet med dränering av strandplanet och uppsköljningszonen är att öka sandens infiltrationsförmåga genom att dränera ut överskottsvatten så att grundvattennivån i strandplanet sänks. Dräneringen gör att mindre vatten strömmar tillbaka ned utmed strandplanet och därigenom stabiliseras strandplanet. För att fungera erfordras att vatten pumpas ur dräneringsrören. Dräneringsledningar kan förläggas horisontellt eller vertikalt på stränderna. Kostnaderna för dräneringssystem utgörs av dräneringsledningar och pumpanläggningar. Exempelvis uppgår kostnaden för en 200 m kustdränering med pumpstation till . Styrning av strömmar med fenor Genom att styra eller reglera vattenströmmarna kan gynnsammare erosionsförhållanden åstadkommas. Ett sätt att göra detta är att placera fenor med en speciell form på bottnen. Fenorna har en flexibel infästning i förankringen så att deras orientering kan ändras i takt med att strömriktningen varierar. Metoden är inte färdigutvecklad för svenska förhållanden och några kostnadsuppgifter är inte tillgängliga. Referenser Bateman, I.J.,, , , I.H. (2001). Contingent valuation of beach replenishment at Caister-on-Sea Study. Bruun, P. (1988). Profile nourishment: Its background and economic advantages. Bilaga B 14 SOU 2007:60 138 Kriesel, W. and , E.(2002). hazards and economic externality: implications for beach management policies in the American southeast . , H.E.M., B. , and , E. (2004). Simulated sea level in past and future climates of the Baltic Sea. , M, , A.-S. (2005). Socio-Economic study – . Valuation of the shoreline. /publications.htm Rankka, K. och , B. (2005). Erosion och översvämningar. Underlag för handlingsplan för att förutse och förebygga naturolyckor i vid förändrat klimat. , B., Angerud, P., Hågeryd, A-C., , H. (2006). Omfattning av stranderosion i . Översiktlig kartläggning av erosionsförhållanden. Eurosion reports (2004). Living with erosion in Europe, Sediment and Space for Sustainability part 1 to 5_8b. /reports on line/reports.html , . Genomförandet av en integrerad förvaltning av kustområden i . och rådets rekommendation, 2002/413/EG. grunder, 1B, Kap 177, 1972. AB Byggmästarens Förlag, . Hav och kust. Band 12, Bra Böcker, , 1992. (2006). Genomsnittliga priser på jordbruksmark 1995-2005, tkr/ha . (2005). Socio-economic methods for evaluating decisions in erosion management – State-of-the-art. Component 3. /publications.htm , . Om integrerad förvaltning av kustområden. Meddelande från till Rådet och , KOM (2000) 547). Personlig kommunikation med , Svenskt Vatten. SOU 2007:60 Bilaga B 14 139 SCB, Statistikdatabas. Boende, byggande och bebyggelse. Tabeller: - Försålda industrier efter region (län, riket) och fastighetstyp. År 1994-2005 - Försålda hyreshus efter region (län, riket) och fastighetstyp. År 1994-2005 - Försålda småhus efter region (kommun, län, riket) och fastighetstyp. År 1981-2005 - Taxeringsenheter (typkod 220, 221), genomsnittliga värden och arealer efter region, typkod och strandzonsklass. - Köpeskilling för hyreshus (typkod 320, 321, 325), medelvärde i tkr efter region, fastighetstyp och tid (2002). Turismen in i . Bilaga B 14 SOU 2007:60 140 8 Gällande lagstiftning I detta kapitel redovisas en genomgång av den lagstiftning som i första hand är kopplad till bebyggelseplanering i kommunerna inom ramen för fysisk planering. Anläggningar, vatten-, va- och vägutbyggnad inom kommunalt område hanteras dock inte inom ramen för detta deluppdrag. Säkerhetsfrågorna i fysisk planering omfattar endast en del av alla de faktorer som styr risk och säkerhet i samhället. Tekniska, ekonomiska, mänskliga och organisatoriska faktorer styr i hög grad säkerheten i en verksamhet eller inom ett område. Därför är det viktigt att säkerhetsfrågorna lyfts fram tidigt i den fysiska planeringen med insikten om att de åtgärder som kan komma att vidtas till följd av den fysiska planeringen bör ses i samspel med eventuella andra åtgärder som ligger utanför den fysiska planeringens ramar. 8.1 , PBL (PBL) trädde i kraft . Ett flertal justeringar har genomförts . En omfattande översyn av lagen pågår och ett betänkande från har lämnats. Enligt PBL ska varje kommun upprätta en översiktsplan, som ska innehålla de för kommunen övergripande planeringsfrågorna med redovisning av bl.a. bebyggelseutveckling och riksintressen. För den närmare prövningen av markens lämplighet för bebyggelse och reglering av bebyggelsemiljön ska kommunerna i vissa fall upprätta detaljplaner. Dessa planer är juridiskt bindande och ligger också till grund för en senare bygglovgivning. Ett grundkrav i PBL är att mark ska vara från allmän synpunkt lämplig för att få bebyggas. Lämpligheten bedöms både vid planläggning och vid bygglovprövning. Hälsa och säkerhet är starka allmänna intressen som tas upp på flera håll i PBL. I den kommunomfattande översiktsplanen ska de miljö- och riskfaktorer redovisas som bör beaktas vid beslut om användningen av mark och vattenområden. Till riskfaktorerna hör översvämningar, skred, ras och erosion. Hälsa och säkerhet i den fysiska planeringen är allmänna intressen som alltså ska hanteras som en integrerad del i planerings SOU 2007:60 Bilaga B 14 141 processen, tillsammans med andra viktiga intressen. När det gäller ökad säkerhet kan det ibland stå i konflikt med andra intressen, inte minst kan det leda till ökade kostnader. Högre säkerhet leder å andra sidan förhoppningsvis till mindre antal olyckor och mindre skador till följd av olyckor, vilket kan bespara samhället stora kostnader. Säkerhetsfrågorna ska beaktas under hela planeringsprocessen och en samlad bedömning görs i varje enskilt planeringsfall. Nedan följer exempel på detta. Mark- och vattenanvändning i översiktsplan och detaljplan I översiktsplanen ska kommunen redovisa och beakta miljö- och riskfaktorer, t ex naturolyckor som översvämning, skred, ras och erosion. Vid reglering i detaljplan ska marken vara lämplig för bebyggelse. och vattenområden med risker för översvämningar eller mark med dålig stabilitet bör i möjligaste mån undvikas för bebyggelse. Kommunen kan genom detaljplaneändringar förändra mark- och vattenanvändningen vid behov. Bestämmelser om egenskaper i detaljplanen I detaljplan kan utformning och utförande anges. Det är exempelvis höjdläge och grundläggning av bebyggelse och utformning av markens anordning som kan användas för att anpassa ny bebyggelse till förväntade effekter av klimatförändringarna. Förändrade höjdlägen (marknivåer) kan också användas för att reglera erforderliga uppfyllnader eller avschaktningar för att åstadkomma tillfredsställande stabilitet i områden där den naturliga stabiliteten är låg. Att beakta och motverka risker är lättast vid planering av ny bebyggelse. Det är svårare att hantera risker i befintlig bebyggelse, särskilt utifrån ett klimatperspektiv. Men det går att förbättra befintliga risksituationer i samband med förändring i infrastrukturen eller i bebyggelsemiljön. överlämnade sitt betänkande Får jag lov? Betänkandet innehåller förslag till olika förändringar i , vilka förslås träda 2008. I fråga om kommunernas ansvar för översiktsplanering och upprättande av detaljplaner innebär förslaget dock inga förändringar jämfört med gällande lagstiftning. Bilaga B 14 SOU 2007:60 142 8.2 , MB trädde i kraft . Bestämmelserna i syftar till att främja en långsiktigt hållbar utveckling. I andra kapitlet slås fast att det är den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet, verksamhetsutövaren, som har ansvar för att balkens syfte uppnås. I tredje och fjärde kapitlet finns bestämmelser för hushållning med mark- och vattenområden. Vid upprättande av planer, såväl översiktsplaner som detaljplaner, är kommunerna med stöd av regler i skyldiga ett göra miljöbedömningar. Dessa bedömningar ska sedan ligga till grund för beslut om huruvida en miljökonsekvensbeskrivning (MKB) måste upprättas eller inte. En MKB innehåller en beskrivning av miljöförhållandena i området med angivande av den betydande miljöpåverkan som planen i fråga antas medföra. Även miljökvalitetsmål och åtgärder för att minska negativ miljöpåverkan ska redovisas liksom åtgärder för senare uppföljning. I de flesta fall åtgärder behöver vidtas för att förebygga eller åtgärda skador av naturolyckor erfordras prövning enligt . Åtgärderna utförs ofta i anslutning till vattendrag och bestämmelserna i 11 kap avseende vattenverksamhet är då tillämpliga. Regeringen har fattat beslut om att vissa vattenverksamheter ska omfattas av anmälningsförfarande, där anmälan ska göras till . Vid åtgärder mot översvämning är definitionen av markavvattning av särskilt intresse. Markavvattning innebär åtgärder för att avvattna mark, tappa ur eller sänka vattenområden eller skydda mot vatten när syftet med åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för ett visst ändamål, exempelvis bebyggelse. När det gäller avvattning undantas i vissa fall mark som ligger inom detaljplanelagt område. I rättspraxis har det tolkats så att mark inom verksamhetsområde för dagvatten enligt lagen om allmänna vattentjänster inte är markavvattning. Då gäller istället bestämmelserna om avloppsvatten i 9 kapitel. För övriga åtgärder för att skydda bebyggelse, exempelvis invallning, gäller bestämmelserna om markavvattning i elfte kapitlet. En intressant detalj i sammanhanget är att det finns ett generellt förbud för markavvattning i en stor del av . kan dock medge dispens från förbudet. SOU 2007:60 Bilaga B 14 143 8.3 Lagen om skydd mot olyckor, LSO I Lag om skydd mot olyckor, LSO finns bl.a. bestämmelser om samhällets räddningstjänst. Med räddningstjänst avses i lagen de räddningsinsatser som staten eller kommunerna ska ansvara för vid olyckor eller överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Skyldigheten för staten eller en kommun att göra en räddningsinsats föreligger endast om insatsen är motiverad med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. Verksamhetsutövare och andra enskilda har ett primärt ansvar för att skydda sig själva och sin egendom mot olyckor. En insats i samhällets räddningstjänst ska endast göras i de fall där den enskilde inte själv eller med hjälp av någon annan kan bemästra ett nödläge. Begreppet olycka finns inte definierat i lagen men av förarbetena och av tidigare lagstiftning i samma ämne framgår att såsom olycka betraktas bl.a. bränder, ras, skred, explosioner, översvämningar och utflöden av skadliga ämnen. Det ska vara fråga om plötsligt inträffande händelser som har medfört eller kan befaras medföra skada. Enligt LSO ska samtliga kommuner ha ett handlingsprogram för förebyggande verksamhet. Nya handlingsprogram ska antas för varje ny mandatperiod 8.4 Lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (restvattenlagen), SFS 1998:812 Huvuddelen av de regler som tidigare fanns i Vattenlagen återfinns numera i , vars 11 kapitel behandlar vattenverksamhet. En del bestämmelser som rör vattenverksamhet finns i en separat lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Bland annat reglerar lagen vem som har rådighet över vatten, vilket är en nödvändig förutsättning för att få bedriva vattenverksamhet. Övriga avsnitt i lagen som har bäring på översvämningsfrågor är regler om samfälligheter för markavvattning och vattenreglering samt bygdeavgifter, det vill säga avgifter som kan tas ut av den som bedriver vattenverksamhet och som bland annat är avsedda att användas för Bilaga B 14 SOU 2007:60 144 oförutsedda skador. Dessutom innehåller lagen regler om prövning av vissa vattenverksamheter. Markavvattning innefattar inte avledning av dagvatten från detaljplanelagt område eftersom det i mening betraktas som avloppsvatten. Däremot omfattas invallningsåtgärder oberoende av om det invallade området ingår i en detaljplan eller ej. 8.5 Lag om allmänna vattentjänster, SFS 2006:412 Lagen, som trädde i kraft vid årskiftet 2006-2007 ersätter lagen om allmänna VA-anläggningar. I lagen regleras hanteringen av vatten och avlopp i områden med samlad bebyggelse. Avlopp inbegriper även dagvatten och dräneringsvatten. I lagen slås det fast att kommunen är skyldig att ordna vatten och avlopp om det med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön behöver ordnas i ett större sammanhang. För att täcka kostnaden för detta har kommunen rätt att ta ut avgifter från anslutna fastigheter. Reglerna för avvattning av samlad bebyggelse skiljer sig därmed från avvattning av övrig mark – markavvattning – som regleras i 11 kapitel och i restvattenlagen. 8.6 Vattendirektivet, 2000/60/EG trädde EU:s ramdirektiv för vatten i kraft. Direktivet är implementerat i svensk lagstiftning genom vissa ändringar i samt genom förordning (2004:660) om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön. Genomförandet i innebär att landet delats in i fem vattendistrikt med var sin vattenmyndighet kopplade till var sin länsstyrelse. Vattenmyndigheternas arbete regleras strikt av den tidtabell och de målangivelser som finns i direktivet. Målen ska vara uppnådda 2015. Direktivet förutsätter att de som berörs av vattenfrågor deltar i arbetet. Deltagandet organiseras vanligtvis i så kallade vattenråd där kommunerna antas få en tung roll. Kommunernas planering enligt kan komma att påverkas av vattendirektivet. SOU 2007:60 Bilaga B 14 145 8.7 Översvämningsdirektivet Enligt förslaget till översvämningsdirektiv, som lade fram och som förhandlats både inom miljörådsarbetsgruppen och inom , ska medlemsstaterna utföra preliminär bedömning av riskerna för översvämningar med hjälp av uppgifter om bl.a. tidigare inträffade översvämningar. Om lämpligt ska också de negativa följder framtida översvämningar riskerar att få för människors liv, hälsa och miljö bedömas. Så långt möjligt ska även beaktande av bl.a. klimatförändringars effekter på förekomsten av översvämningar bedömas. I de fall slutsatsen blir att det finns betydande möjliga översvämningsrisker för hälsa, miljö etc. ska översvämningskartor och planer för hantering av översvämningar utarbetas. Detaljerade mål för skydd mot översvämningar, åtgärder för att nå målen och tidplaner för åtgärderna beslutas inte på EU-nivå utan av varje medlemsland. Samordning ska om lämpligt göras med arbetet som utförs enligt ramdirektivet för vatten. nådde miljörådet en politisk överenskommelse om en gemensam ståndpunkt i fråga om direktivet. Parlamentets andra läsning startade . En överenskommen text finns () förhandlad mellan kommissionen, parlamentet och rådet. Beslut om direktivet beräknas fattas och direktivet bedöms kunna träda i kraft . 8.8 Markskyddsdirektivet har lämnat ett förslag till direktiv om rambestämmelser för markskydd. Utgångspunkten är att marken är en naturresurs av gemensamt intresse för EU och i direktivet anges åtta hot mot en hållbar markanvändning, bland annat erosion och jordskred. Av betydelse för denna utredning föreslås i direktivet att områden med risk för erosion och jordskred identifieras samt att det medlemsstaterna utarbetar ett åtgärdsprogram med mål och åtgärder för att minska riskerna samt en tidplan för detta. Medlemsstaterna har haft möjlighet att lämna synpunkter på förslaget och förhandlingar har inletts . Bilaga B 14 SOU 2007:60 146 Referenser (SFS1987:10) (SFS 1998:808) Lagen om skydd mot olyckor (SFS 2003:778) Lag med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet (restvattenlagen), (SFS 1998:812) Lag om allmänna vattentjänster (SFS 2006:412) Ramdirektivet för vatten – och rådets direktiv /60/EG av om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område (EGT L 327, 22.12.2000, Celex 32000L0060). SOU 2007:60 Bilaga B 14 147 9 Ansvar och roller Nedan beskrivs översiktligt ansvar och roller för myndigheter, den enskilde och övriga avseende bebyggd miljö vid bl.a. planering, lovgivning, förebyggande och skadebegränsande åtgärder. Uppgifterna har lämnats av respektive myndighet. Det har inte funnits några anspråk på att göra denna förteckning över ansvar och roller helt komplett, utan den ska ses som en översikt av de viktigaste aktörerna vid hantering före, under och efter olyckor orsakade av bl.a. översvämningar, skred, ras och erosion. 9.1 Myndigheter 9.1.1 är den nationella myndigheten för frågor om samhällsplanering, stads- och bebyggelseutveckling, byggande och förvaltning och för bostadsfrågor. Verket svarar också för administrationen av statliga bostadsstöd i form av bidrag eller stöd till finansiering av bostäder samt har det allmänna uppsiktsansvaret för plan- och byggnadsväsendet i landet. Vidare har man i uppgift att ta fram metoder för och att förmedla kunskap om fysisk planering inklusive i frågor om riskhänsyn i planeringen. Verket ska följa utvecklingen, ge vägledning till kommuner och andra samt analysera och i förekommande fall uppmärksamma regeringen på behov av förändringar i lagstiftningen. I instruktion står det också att ansvarar för samordning, utveckling, uppföljning, utvärdering, rapportering och information i fråga om miljökvalitetsmålet God bebyggd miljö. har även det övergripande ansvaret för frågor som avser fysisk planering, byggnader och hushållning med mark och vatten inom samtliga miljökvalitetsmål (Förordning (2004:1258) med instruktion för ). Klimat och sårbarhetsfrågor kommer i och med detta att få en allt mer framstående roll i verkets arbete. Bilaga B 14 SOU 2007:60 148 (PBL) Ett grundkrav i PBL är att mark ska vara från allmän synpunkt lämplig för att få bebyggas. Lämpligheten bedöms vid planläggning och vid bygglovprövning.