sou · GVB326 · 2008-01-01 00:00:00 — Utöver käromål och svaromål får parterna avge ytterligare högst en skrift vardera i saken, inklusive bevisupp- gift. Skrifterna skall vara kortfattade och avges inom en tidsfrist av . Muntlig förhandling skall äga rum endast om en part begär det och skiljemannen anser det nödvändigt. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande dom skall meddelas och domskäl ges endast om en part begär det. Det förenklade skiljeförfarandets har visat sig vara attraktivt som alternativ till det vanliga skiljeförfarandet. Un- der 2005 handlades av institutets tvister enligt reglerna om förenklat skiljeförfarande. Utredningen anser att reglerna om förenklat skiljeförfarande i huvudsak på ett väl avvägt sätt tjänar syftet att göra processen snabbare och billigare. Flera av reglerna bör kunna användas även i det alternativa domstolsförfarandet. Parterna bör inte heller i detta förfarande få ge in mer än två skrifter vardera. De inledande skrif- terna bör enligt vad som sagts vara någorlunda utförliga. Det finns således inte skäl att föreskriva att dessa skall vara kort- fattade. Utredningen anser att det inte heller beträffande den andra skriften finns skäl att uttryckligen föreskriva att den skall vara kortfattad. När det gäller tidsfrister för olika processhandlingar bör sådana som huvudregel kunna anges redan i tidsplanen för målet (se vidare avsnitt 10.8.4). Det är givetvis viktigt att parterna inte ges för långa tidsfrister. I allmänhet bör en tidsfrist inte sättas längre än . En mer svårbedömd fråga är om skriftlig handläggning skall vara huvudregeln. Skriftlig handläggning kan ofta vara till fördel från kostnadssynpunkt. Om parter och ombud kan undvika att infinna sig till ett sammanträde medför det att kostnaderna kan begränsas i väsentlig mån. En helt och hållet skriftlig handläggning torde i de flesta fall även leda till att målet kan avgöras snabbare. kan emellertid muntlig handläggning gynna snabbheten i förfarandet. Parter som inte företräds av ombud kan ha lättare att uttrycka sig muntligen. Det är också lättare för rätten att utöva materiell pro- cessledning vid ett muntligt sammanträde. Att parterna träffas till- sammans inför domaren kan vidare antas bidra till att förutsätt- ningarna för förlikning ökar. Utredningen anser att det inte bör uppställas någon generell regel för om sammanträde skall hållas el- ler inte. Denna fråga bör i stället avgöras med hänsyn till parterna och den enskilda tvistens karaktär. Som tidigare nämnts bör det även uppställas en tidsfrist inom vilken rätten skall ha avgjort målet. Det kan antas att en lagfäst tidsfrist i högre grad än en allmän målsättning bidrar till att rätten verkligen försöker avgöra målet inom föreskriven tid. Denna tids- frist bör lämpligen kunna anges . Det är naturligt att en sådan tidsfrist inte kan hållas i samtliga mål. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande finnas en möjlighet för rätten att i samråd med parterna ange en längre tidsfrist om det finns särskilda skäl för det i ett enskilt fall. De riktlinjer som föreslagits i detta avsnitt är inte avsedda att utesluta att handläggningen av en tvist anpassas efter vad som kan anses lämpligt i det enskilda fallet. Enligt principen om flexibilitet bör det vara möjligt att frångå riktlinjerna när detta anses motiverat i en enskild tvist. Det kan t.ex. bli aktuellt att tillåta fler än två skrifter. I fall där rätten bedömer att handläggningen främst bör vara muntlig kan det i stället bli aktuellt att begränsa antalet skrifter ytterligare så att endast en skrift tillåts. Som framgår av följande avsnitt bör även parterna ha visst inflytande över handläggningen. Det är därför viktigt att samråd sker innan en riktlinje frångås. Det finns också handläggningsfrågor som kvarstår oreglerade. Det gäller t.ex. frågan om sammanträde skall hållas. Även sådana frågor får avgöras från fall till fall med hänsyn till omständigheterna och parternas önskemål. I sammanhanget bör det dock understrykas att principen om flexibilitet inte bör kunna åberopas för att bevilja parterna anstånd. Parter som har valt snabbrättegång måste anses ha påtagit sig en skyldighet att medverka till att målet kan handläg- gas särskilt snabbt. Anstånd bör därför inte beviljas, om det inte finns särskilda skäl som talar för det. 10.8.2Parternas inflytande över handläggningen Förfarandet skall enligt utredningens direktiv bl.a. vara präglat av partsinflytande. Det sägs att det i ett frivilligt förfarande är natur- ligt att parternas dispositionsrätt är stor. Utredningen anser emel- lertid att det inte är rimligt att förvänta sig att parterna i någon större utsträckning har egna förslag till en ändamålsenlig handlägg- ning. Förfarandefrågor är relativt komplexa och det krävs gedigen erfarenhet för att kunna överblicka konsekvenserna av en viss handläggningsform. Det krävs ofta tidigare erfarenhet av tvistlösning för att kunna ta fram förslag som är anpassade till den enskilda tvisten. Sådan erfarenhet kan finnas bland advokater, som för sina klienters räkning kan komma med handläggningsförslag. Om parterna, t.ex. genom sina ombud, verkligen kommer med egna konstruktiva idéer bör domaren försöka tillgodose dessa. Går parternas önskemål utöver vad som kan anses godtagbart med hän- syn till rättssäkerheten bör domaren emellertid inte tillgodose öns- kemålen. Det bör inte heller vara möjligt för parterna att välja en Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande förfarandeform som leder till att målet inte handläggs på ett effek- tivt och ändamålsenligt sätt. Det är från ett samhällsekonomiskt perspektiv viktigt att mål och ärenden vid domstolarna avgörs så effektivt och billigt som möjligt utan att kravet på rättssäkerhet eftersätts. Det är vidare inte särskilt troligt att förhandlingsklimatet mellan parterna är sådant att de kan enas om hur förfarandet skall gå till i olika avseenden. Ett förslag från den ena parten i en viss handlägg- ningsfråga riskerar alltid att mötas med skepsis från motparten. Det ligger nära till hands att parterna misstänker varandra för att för- söka vinna fördelar genom att få tvisten handlagd på ett visst sätt. Den slutgiltiga bestämmanderätten över förfarandet måste såle- des, både av praktiska skäl och av rättssäkerhetsskäl, ligga hos do- maren. Parternas inflytande över handläggningen bör därför främst tillgodoses genom att rätten samråder med parterna angående vä- sentliga handläggningsfrågor. En praktisk metod för att planera den enskilda tvistens handlägg- ning är att rätten sedan svarsskrivelsen kommit in håller telefon- konferens med båda parterna . Vid telefonkonferensen kan domaren presentera sina förslag till hur tvisten skall handläg- gas. Parterna får möjlighet att kommentera förslagen och får även del av motpartens synpunkter. Om parterna har egna förslag som inte tidigare framlagts kan även dessa avhandlas. Do- maren skall beakta parternas synpunkter och önskemål och därefter fatta beslut om hur tvisten skall handläggas. Man kan också tänka sig att domaren kontaktar parterna var för sig, om det är svårt att få till stånd en gemensam telefonkonferens. I ett sådant fall är det naturligtvis viktigt att en part får kännedom om frågor av betydelse som har avhandlats under ett samtal med motparten. Som tidigare nämnts kan det inte förväntas att parterna i någon större utsträckning har egna förslag till handläggningsformer, sär- skilt inte gemensamma sådana. Domaren får således räkna med att i stort sett på egen hand strukturera handläggningen av processen. Domaren bör därför innan han eller hon talar med parterna ha tänkt igenom hur den enskilda tvisten kan handläggas på ett så än- damålsenligt och effektivt sätt som möjligt. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Det kan antas att det inte alltid är helt lätt för parterna att ome- delbart ta ställning till domarens handläggningsförslag. De kanske inte har tidigare erfarenhet av tvister och tvistlösning. Även parter eller ombud som har sådan erfarenhet kan behöva viss betänketid för att kunna göra ett välgrundat ställningstagande i fråga om handläggningen. Det torde därför ofta vara en fördel om domaren i förväg har informerat parterna om hur han eller hon har tänkt sig handläggningen. Det kan ske genom att domaren skickar ett förslag angående handläggningen till parterna, t.ex. via e-post. Parterna får då möjlighet att fundera igenom förslaget före telefonkonferensen. Det bör inte vara obligatoriskt att rätten håller telefonkonferens angående handläggningen. Finner domaren i ett enskilt fall att det är lämpligare att planera handläggningen av tvisten på annat sätt bör han eller hon vara fri att göra det. Det viktiga är att parterna ges möjlighet att lämna synpunkter i handläggningsfrågorna. Det bör vidare, som framgår av följande avsnitt, krävas att domaren i ett tidigt skede upprättar en tidsplan över målets handläggning. Vid handläggning av tvistemål enligt bör rätten upprätta en tidsplan, om det inte är obehövligt. Reglerna om upp- rättande av tidsplan kommer att skärpas när de ändringar som före- slagits i prop. 2004/05:131 träder i kraft. Tidsplan skall då upprät- tas, om det inte är obehövligt. De skäl som ligger bakom införandet av tidsplaner i den ordinära tvistemålsprocessen är bl.a. följande. En omsorgsfullt upprättad tidsplan medför en uppstramning och effektivisering av förberedel- sen och ger såväl parterna som rätten en god överblick över proces- sen och vilka åtgärder som återstår att vidta för att få målet klart för avgörande. Det skapar också förutsättningar för en snabbare handläggning och ger parterna större möjligheter att se till att de vittnen som åberopas kan närvara vid den planerade huvudförhand- lingen. De fördelar som upprättandet av tidsplaner i den ordinära tvis- temålsprocessen medför gör sig i än högre grad gällande i det alter- förfarandet. Med hänsyn till kravet på att handläggningen skall gå snabbt är det utomordentligt viktigt att parterna har klart för sig vilka åtgärder som skall vidtas och . Detta gäller särskilt eftersom en utebliven åtgärd skall kunna leda Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande till sanktioner för den part som försummat tidsfristen (se vidare avsnitt 10.14). Mot bakgrund av att det alternativa förfarandet skall vara flexi- belt är tidsplanen även ett viktigt verktyg från rättssäkerhetssyn- punkt. Genom tidsplanen får parterna möjlighet att överblicka och förutse förfarandets förlopp, så att de inte riskerar att drabbas av överraskningar beträffande rättens handläggning. Utredningen anser mot bakgrund av det sagda att tidsplaner all- tid skall upprättas. Av tidsplanen skall de tidpunkter då olika pro- cesshandlingar skall företas framgå. Genom att sådana tidsfrister tydligt framgår av tidsplanen med särskilt angivande av det datum då en handling senast skall vara rätten tillhanda kan tidsplanen till stor del ersätta förelägganden. Det bör också framgå av tidsplanen tvisten senast skall vara avgjord. Därigenom behöver rätten inte heller förelägga parterna att slutföra sin talan inför avgörandet.TPF42FPT Utredningens förslag: Parterna ansvarar för att åberopade vitt- nen inställer sig till det tillfälle då de skall höras. Rätten får inte självmant föra in bevisning i målet. Rätten skall bestämma en tidpunkt då parterna senast skall ha avgett slutliga bevisuppgif- ter. Skriftliga vittnesberättelser får åberopas. Förhör med det vittne som avgett berättelsen kan hållas i kompletterande syfte. Bevisning kan avvisas på de grunder som anges i rättegångsbal- ken, samt om bevisningen åberopas för sent eller om det trots rimliga ansträngningar inte går att ta upp bevisningen inom den tid då målet skall vara avgjort. En grundläggande processrättslig princip är den s.k. fria bevispröv- ningen, som anses komma till uttryck i 35 kap. 1 § första stycket . I bestämmelsen sägs att Rätten skall efter sam- vetsgrann prövning av allt, som förekommit, avgöra, vad i målet är bevisat. Även om det inte framgår direkt av lagtexten innebär principen att det inte ställs upp några begränsningar i fråga om 42TP PT För exempel på hur tidsplaner kan utformas, se bilaga 7. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande vilka former av bevismedel som får användas, samt att rätten fritt kan bedöma värdet eller styrkan av den bevisning som förebringats. Det bakomliggande syftet med regleringen är att så långt som möj- ligt uppnå ett materiellt riktigt resultat. Principen tillämpas också i förvaltningsprocessen och vid handläggning enligt ärendelagen. Principen om den fria bevisprövningen är så grundläggande och viktig att det närmast framstår som en självklarhet att den skall gälla även i det alternativa förfarandet. Alla bevismedel skall således vara tillåtna och rätten skall fritt få bedöma värdet av den bevisning som läggs fram och av annat som förekommer under handlägg- ningen av målet. I likhet med vad som gäller för dispositiva tvistemål som handläggs enligt bör det vara parterna som skall ha ansvaret för vilken bevisning som åberopas. Rätten bör se till att frågan om vilken bevisning parterna vill åberopa klargörs på ett tidigt stadium i processen och kan genom materiell processledning peka på vikten av att åberopa bevisning i visst hänseende. Vid handläggning av dispositiva tvistemål enligt kan rätten på eget initiativ enligt den nuvarande regleringen besluta om syn och anlitande av sakkunnig samt besluta om parts hörande. Rättens möjlighet att självmant föra in bevisning i dispositiva tvis- temål kommer emellertid att tas bort när reglerna om en modernare rättegång (prop. 2004/05:131) träder i kraft. Bakgrunden härtill är att regler som inskränker parternas möjligheter att i dispositiva tvistemål förfoga över processen i möjligaste mån anses böra und- vikas. Den nuvarande regleringen anses också vara svår att förena med rättens opartiskhet. De skäl som kommer till uttryck i propositionen gör sig i hög grad gällande även i det alternativa förfarandet. Utredningen anser således att ansvaret för bevisningen helt och hållet bör ligga på parterna och att det inte bör finnas några möjligheter för rätten att självmant föranstalta om bevisning. En annan fråga beträffande ansvaret för bevisningen är vem som skall ansvara för att åberopade vittnen inställer sig till ett förhörs- tillfälle. I dispositiva tvistemål som handläggs enligt rättegångsbal- ken är det rätten som kallar vittnen och andra förhörspersoner till det tillfälle då personen skall höras, vanligen huvudförhandlingen. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande Det finns särskilda bestämmelser i om vad en kallelse skall innehålla och under vilka förutsättningar personen i fråga skall kallas vid vite etc. Proceduren att utfärda kallelser till de personer som skall höras och, framför allt, att få dessa personer delgivna, kan ofta vara tids- ödande. Detta kan innebära en fördröjning av målets handläggning och ibland leda till att en förhandling måste ställas in. Fördelen med systemet är att rätten kan föreskriva påföljder för ett vittne som inte följer en kallelse. Risken att drabbas av de rättsverkningar som kan följa av att inte hörsamma kallelsen kan antas bidra till att annars motsträviga vittnen inställer sig enligt kallelsen. Om ansva- ret för kallelsen i stället läggs på parterna är det inte möjligt att fö- reskriva några påföljder. Det förekommer emellertid att vittnen drar sig undan delgivning och därmed inte drabbas av några sank- tioner. Avser kallelsen en person som har höga skulder har risken att drabbas av ett vite ofta inte någon påtryckande effekt. Utred- ningen anser mot denna bakgrund att de fördelar som det innebär att rätten ansvarar för kallelserna inte nödvändigtvis motiverar att denna ordning skall gälla även i det alternativa förfarandet. I allmänhet är det parterna som har bäst kännedom om var de vittnen som åberopas befinner sig och hur de kan kontaktas. I andra länder läggs ibland ansvaret för att kalla vittnen på parterna.TPF43FPT Även vid skiljeförfarande är det parterna som ansvarar för att åbe- ropade förhörspersoner inställer sig. Om ett vittne uteblir har en part i ett skiljeförfarande ingen ovillkorlig rätt att få en förhandling inställd. Konsekvensen av att ett vittne inte kan nås eller av annan orsak inte kan höras får bedömas från fall till fall av skiljemännen.TPF44FPT En ordning där parterna ansvarar för att åberopade förhörsper- soner inställer sig ligger väl i linje med vad som ovan sagts om att parterna skall bära ansvaret för bevisningen. Detta sätter också större press på parterna att aktivt verka för att förhörspersonerna verkligen inställer sig till det tillfälle då de skall höras. Utredningen anser därför att parternas ansvar för bevisningen bör komma till uttryck även på det sättet att parterna skall bära ansvaret för att de personer som skall höras infinner sig till förhörstillfället. Det kan naturligtvis inträffa att ett vittne inte inställer sig vid det tillfälle då han eller hon skall höras. Har vittnet laga förfall bör ute- varon inte hindra den part som har åberopat förhöret från att få åberopa bevisningen. Det bör dock ankomma på parten att visa att 43TP PT Detta förekommer t.ex. i och . 44TP PT Prop. 1998/99:35 s. 115. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande vittnet hade laga förfall. Om det är möjligt bör vittnet i en sådan situation i stället kunna höras per telefon. Kan situationen inte lö- sas på detta sätt kan förhöret i stället upptas . Eftersom rätten inte är bunden av omedelbarhetsprincipen finns det inget hinder mot att bevisning upptas vid olika tillfällen. Ett mål kan t.ex. handläggas på det sättet att all argumentation sker skriftligen och ett kortare sammanträde hålls endast i syfte att uppta muntlig bevisning. Uteblir ett eller flera vittnen från ett så- dant sammanträde och kan den part som åberopat vittnet visa att det förelåg laga förfall för utevaron kan dessa vittnesförhör upptas vid ett annat tillfälle utan att det hindrar att de vittnen som inställer sig till det första förhörstillfället hörs vid detta. En svårare fråga är hur den situationen skall lösas att ett vittne uteblir utan giltig anledning. En grundläggande förutsättning för en väl fungerande rättsprocess är att parterna får lägga fram sådana bevis som har betydelse i saken. Om en part inte får lägga fram den bevisning han eller hon åberopar riskerar parten att drabbas av rättsförlust. Mot detta intresse måste intresset av att målet kan handläggas med snabbhet vägas. För de parter som väljer det alter- förfarandet torde snabbheten ofta vara av stor betydelse. Det är därför särskilt viktigt att det finns garantier för att ett mål som handläggs enligt detta förfarande verkligen kan avgöras skyndsamt. Parterna får genom att ha valt det alternativa förfarandet anses ha valt snabbhet som en särskilt viktig faktor framför andra. Utred- ningen anser därför att en part som huvudregel bör få bära konse- kvenserna av att ett av honom eller henne åberopat vittne uteblir utan giltig anledning. Eftersom ansvaret för att åberopade vittnen inställer sig med ut- redningens förslag helt läggs på parterna finns det ingen möjlighet för rätten att t.ex. genom bevis om delgivning kontrollera att ett vittne har tagit del av en kallelse. Detta bör enligt utredningens uppfattning inte medföra några problem då följden av att ett vittne uteblir endast drabbar parten och inte vittnet eller motparten. Ett problem kan vara att en part inte kan få tag på det vittne han eller hon önskar höra. Det kan t.ex. vara ett vittne som sympatise- rar med motparten och som därför medvetet håller sig undan. Med hänsyn till vikten av att parterna får möjlighet att lägga fram sådana bevis som har betydelse i saken bör det i en sådan situation finnas möjlighet att vända sig till domstolen för bistånd. Rätten kan med tillämpning av delgivningslagen (1970:428) ibland ha lättare att komma i kontakt med ett vittne än vad en part har. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande tens möjlighet att föreskriva påföljder för ett vittne som inte följer en kallelse bidra till att vittnet inställer sig enligt kallelsen. Det är emellertid viktigt att som huvudregel hålla fast vid att det är par- terna som skall bära ansvaret för bevisningen. Möjligheten till bi- stånd från rätten bör således kunna utnyttjas endast i sådana fall där det finns särskilda skäl för det. Annars finns en risk för att en part av bekvämlighet överlämnar till rätten att utfärda kallelser, eller att möjligheten används i syfte att förhala processen. Den part som begär rättens bistånd måste därför kunna visa att parten har gjort allt som kan krävas av honom eller henne för att få tag på vittnet. I en sådan situation bör rätten kunna utfärda en sedvanlig kallelse till vittnet. Rätten bör också kunna använda sig av alla de verktyg som finns att tillgå vid utfärdande av kallelser i dispositiva tvistemål som handläggs enligt . Kallelsen kan således t.ex. för- enas med vite. Har en part inte gjort rimliga ansträngningar för att få tag på vittnet bör bevisningen kunna avvisas. En part skall således inte kunna förhålla sig passiv i frågan. Kan parten inte själv få tag på vittnet måste han eller hon utan dröjsmål begära att rätten utfärdar en kallelse. En part som inte följer detta får själv bära konsekven- serna av sin passivitet och får räkna med att bevisningen avvisas. Om det trots rimliga ansträngningar både från partens och från rättens sida inte går att få tag på vittnet motiverar intresset av att målet kan avgöras skyndsamt att bevisningen avvisas. En sådan re- gel kommer i enlighet med prop. 2004/05:131 att införas även för ordinära tvistemål. När lagändringarna träder i kraft skall rätten få avvisa bevisning om beviset trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. Utredningen anser att en motsvarande regel bör införas i det alternativa förfa- randet. Frågan om vad som kan anses vara rimliga ansträngningar får bedömas av rätten från fall till fall med hänsyn till omständig- heterna. Vid bedömningen måste intresset av att mål i det alterna- tiva förfarandet kan handläggas skyndsamt beaktas särskilt. Det kan naturligtvis inträffa att vittnet kommer tillrätta efter att rätten har avgjort målet. Frågan om detta skall utgöra skäl för att bevilja resning får, liksom rättegångsutredning uttalat, överlämnas till rättstillämpningen att avgöra beroende på omstän- digheterna.TPF45FPT Som framgår av avsnitt 10.19.2 anser utredningen att 45TP PT SOU 2001:103 s. 272. Överväganden angående ett alternativt tvistemålsförfarande de särskilda rättsmedlen resning och domvilla skall kunna användas även för avgöranden som tillkommit i snabbrättegång. 10.9.3Tidpunkt för åberopande av bevisning För att undvika att handläggningen av ett mål fördröjs är det viktigt att såväl parterna som rätten på ett tidigt stadium i processen har klart för sig vilken bevisning som åberopas. Om en part ändrar sin bevisuppgift i efterhand och på ett sent stadium åberopar ny bevis- ning leder det inte bara till att planeringen av tvistens handläggning måste göras om utan även till att motparten måste ta ny ställning till sin egen bevissituation. Vid handläggning enligt kan rätten förelägga en part att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis parten åbe- ropar, om det är påkallat med hänsyn till hur parten utfört sin talan tidigare under målets handläggning (s.k. stupstocksföreläggande). Efter det att tiden för ett sådant yttrande har gått ut får parten inte åberopa någon ny omständighet eller något nytt bevis om parten inte gör sannolikt att han eller hon haft giltig ursäkt att inte åbe- ropa omständigheten eller beviset tidigare. Det finns även en möj- lighet för rätten att meddela parterna att förberedelsen vid en viss senare tidpunkt skall anses avslutad.