sou · GWB3124 · 2008-12-15 00:00:00 — Den kommunala tillstånds- och registreringsmyndigheten samt har den närmare tillsynen över sådana lotterier som får anordnas efter tillstånd av eller registrering hos myndigheten (48 § andra stycket). Vidare ska länsstyrelser och kommuner hjälpa Lotteriinspektionen att utöva den centrala tillsynen (48 § tredje stycket). En tillsynsmyndighet får enligt 52 § första stycket meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lotterilagen och de föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av lagen ska följas. Ett sådant föreläggande eller förbud får enligt 52 § andra stycket förenas med vite. Till skillnad från beslut om varning samt ändring och återkallelse av lotteritillstånd kan ett beslut om vitesföre- läggande eller vitesförbud inte verkställas . De närmare bestämmelserna om offentligrättsliga viten finns i lagen (1985:206) om viten (VitesL). Ett vitesföreläggande ska vara riktat till en eller flera namngivna fysiska eller juridiska personer (adressater). Om föreläggandet innebär en skyldighet för adressaten att vidta en viss åtgärd, ska det vidare av föreläggandet framgå eller inom vilken tidsfrist åtgärden ska vidtas (2 § VitesL). Om det i stället är fråga om ett vitesförbud föreligger inte på samma sätt ett rent faktiskt behov av att en tidsangivelse finns upptagen i beslutet. Om förbudet saknar en sådan angivelse, bör det kunna anses gälla från den tidpunkt då beslutet vinner laga kraft (se , Viteslagstiftningen, 1989, s. 38). Enligt 3 § VitesL ska vitet fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständig- heterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Normalt föreläggs ett engångsvite, men om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, får vitet i stället föreläggas som ett löpande vite (4 § VitesL). Med löpande vite avses att vitet bestäms till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts eller, om föreläggandet avser en åter- kommande förpliktelse, för varje gång adressaten underlåter att fullgöra denna. Om vitesföreläggandet innefattar ett förbud eller någon liknande föreskrift eller det annars är lämpligt, kan i stället bestämmas att vitet ska betalas för varje gång föreskriften över- träds. Ett löpande vite kan användas t.ex. om myndigheten befarar att adressaten i fråga kan komma att åsidosätta myndighetens beslut upprepade gånger. Ett beslut att meddela ett vitessanktionerat föreläggande eller förbud får enligt 59 § första stycket lotterilagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Av 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar framgår att överklagande ska göras vid den länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats. Enligt 59 § andra stycket lotterilagen krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Frågor om utdömande av viten prövas sedan av länsrätt på ansökan av den myndighet som utfärdat vitesföreläggandet (6 § VitesL). Ansökan om utdömande görs enligt samma bestämmelse hos den länsrätt inom vars domkrets myndigheten är belägen och vid över- klagande till kammarrätten krävs prövningstillstånd. Enligt uppgift från Lotteriinspektionen meddelar inspektionen en handfull vitesförelägganden och vitesförbud . Grunden för vitesföreläggandena och vitesförbuden är ofta överträdelser av främjandeförbudet i 38 § lotterilagen. Specialstraffrättsliga sanktioner finns i 54–57 §§ lotterilagen. Brott mot lotterilagen faller under allmänt åtal (20 kap. 3 § rättegångs- balken, RB). Därmed är åklagare skyldig att åtala för brott mot lotteri- lagen, om inte annat är stadgat (20 kap. 6 § RB). Vidare kan över- trädelser av lotterilagen föranleda ansvar enligt allmän straffrätt. De i sammanhanget intressanta bestämmelserna är de som gäller dobbleri och grovt dobbleri. Olovligt anordnande av lotteri Enligt 54 § första stycket 1 döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet olovligen anordnar lotteri till böter eller fängelse . Olovligt innehav av spelautomat Enligt 54 § första stycket 2 döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet olovligen innehar en penningautomat, värdeautomat, varuspelsautomat eller skicklighetsautomat till böter eller fängelse . Olovligt främjande av lotteri Enligt 54 § andra stycket döms den som olovligen i yrkesmässig verksamhet eller annars i förvärvssyfte uppsåtligen främjar deltagande i ett utom landet anordnat lotteri, om främjandet särskilt avser deltagande från , till böter eller fängelse . I ringa fall döms inte till ansvar för de ovannämnda brotten i lotterilagen (54 § tredje stycket). Exempel på fall som är att bedöma som ringa är när det ekonomiska värdet av insatserna är obetydligt, liksom att den ekonomiska någon gjort är försumbar (prop. 1993/94:182 s. 87). Är brottet grovt döms till fängelse i högst (54 § fjärde stycket). I förarbetena till bestämmelsen angavs att det med den snabba tekniska utvecklingen på exempelvis dator- och teleområdet fanns goda möjligheter att olovligen anordna spel och lotterier som kunde omsätta stora belopp och förorsaka enskilda stora förluster och ge stor ekonomisk åt anordnarna. För bl.a. sådana fall ansågs det finnas ett behov av att kunna bedöma gärningen som grov (prop. 1993/94:182 s. 86 f.). Av 55 § följer att den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud inte får dömas till straff enligt 54 § för en gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Regeln grundas på den allmänna principen att det inte bör vara möjligt att döma ut straff för en gärning som omfattas av ett vitesföreläggande som har överträtts (prop. 1993/94:182 s. 87). I 56 § upplyses att bestämmelserna i 23 kap. gäller om flera har medverkat till brott enligt 54 §. Enligt 57 § första stycket är ansvarsbestämmelserna i lotteri- lagen subsidiära i förhållande till ansvarsbestämmelserna i brotts- balken (BrB). Vad som närmast kan bli aktuellt att tillämpa är bestämmelserna om dobbleri (16 kap. 14 § BrB) och grovt dobbleri (16 kap. 14 a § BrB). I 57 § andra stycket ges en erinran om och hänvisning till ansvarsbestämmelserna i lagen (2000:1225) om straff för smuggling (smugglingslagen). Sker överträdelse av förbudet i 29 § att föra in penningautomater, värdeautomater, varuspelsautomater och skicklighetsautomater kan bestraffning ske enligt bestämm- elserna i smugglingslagen. Bestämmelser om dobbleri återfinns i 16 kap. 14 § BrB och har en straffskala som stadgar böter eller fängelse i högst . Paragrafen omfattar två brottstyper. För dobbleri döms – för det första – den som olovligen för allmänheten anordnar spel eller liknande verksamhet, vars utgång helt eller till väsentlig del beror på slumpen, om verksamheten till sin art, insatsernas ekonomiska värde och övriga omständigheter framstår som äventyrlig eller ägnad att tillföra anordnaren en betydande ekonomisk . För dobbleri döms – för det andra – den som tillåter en sådan verk- samhet i en lägenhet eller ett annat utrymme som han upplåtit till allmänheten. Kravet på att verksamheten sker olovligen innebär att verksam- het som sker med tillstånd enligt lotterilagen eller inte kräver till- stånd enligt samma lag inte kan drabbas av ansvar för dobbleri. Gränsdragningen mellan BrB och lotterilagen har skett så att de mera kvalificerade fallen omfattas av BrB. Är brott som omfattas av 16 kap. 14 § att anse som grovt, ska enligt 16 kap. 14 a § för grovt dobbleri dömas till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande om brottet är grovt ska särskilt beaktas, om verksamheten bedrivits yrkesmässigt, omfattat avse- värda belopp eller annars varit av särskilt farlig art. Även försök och förberedelse till grovt dobbleri är straffbelagt (16 kap. 14 a och 17 §§ samt 23 kap. 1 och 2 §§). I 16 kap. 18 § stadgas att ansvar såsom för medverkan under vissa omständigheter ska drabba den som med nyttjanderätt upplåtit en lägenhet utan att inse att lägenheten skulle användas för dobbleri, grovt dobbleri eller försök eller förberedelse till grovt dobbleri men som därefter får vetskap om att sådan verksamhet bedrivs i lägen- heten. För straffbarhet krävs bl.a. att den som upplåtit lägenheten underlåter att göra vad som skäligen kan begäras av honom för att få upplåtelsen att upphöra. med att förevarande stad- gande upptogs i BrB infördes i jordabalken (JB) en ny grund för förverkande av hyresrätt, avsedd bl.a. för det fall att dobbleribrott förövas i en lägenhet. Hyresrätten är förverkad och hyresvärden berättigad att säga upp hyresavtalet, om lägenheten helt eller till väsentlig del används för sådan näringsverksamhet eller liknande verksamhet som är brottslig eller där brottsligt förfarande ingår till en inte oväsentlig del (12 kap. 42 § första stycket 9 och 43 § JB). Mot- svarande bestämmelser har upptagits i bostadsrättslagen (1991:614) 7 kap. 18 § 8 och 22 §. Paragrafen kompletterar de allmänna reglerna i 23 kap. 4 och 5 §§ om medverkan till brott såvitt avser dobbleri och grovt dobbleri. Syftet med stadgandet är att motverka att lägenheter tillhandahålls för spelklubbsverksamhet. Det ska ge ökat underlag för ingripande mot de personer som inte sällan ligger bakom den brottsliga verk- samheten utan att direkt delta i eller synas som organisatörer själva spelet. Tillämpningen av straffrättsliga sanktioner Det har varit svårt att få fram uppgifter som ger en helt klar bild över tillämpningen av de straffrättsliga sanktionerna. Från Lotteri- inspektionen har dock inhämtats uppgift om att myndigheten –2007 gjorde sammanlagt 603 polisanmälningar för brott mot spellagstiftningen. Den siffran innefattar alltså även brott mot lagen (1982:636) om anordnande av visst automatspel (automatspels- lagen). Av anmälningarna hänför sig 56 till 2003, 97 till 2004, 41 till 2005, 249 till 2006 och 160 till 2007. –dömdes, enligt uppgifter från Brottsföre- byggande rådet, 101 personer för brott mot spellagstiftningen som huvudbrott. Med huvudbrott avses vid flerfaldig brottslighet den brottstyp som har den strängaste straffskalan av de aktuella brottstyperna. Av de 101 dömda personerna dömdes 70 för brott mot lotterilagen, 28 för brott mot automatspelslagen och tre för brott mot dobbleribestämmelserna. godkände 38 personer strafföreläggande för brott mot lotterilagstiftningen som huvudbrott. Av dessa avsåg 34 förelägganden brott mot lotteri- lagen och resterande fyra förelägganden avsåg brott mot automat- spelslagen. Av de som lagfördes för brott mot lotterilagstiftningen 2003– dömdes åtta till fängelse eller villkorlig dom. Resten, 131 personer, dömdes till dagsböter. –2006 beslutades åtalsunderlåtelse i färre än fyra fall. Insatser som tagits emot vid brott enligt lotterilagen ska förklaras förverkade (58 § första stycket). Enligt samma stycke ska även annat utbyte av sådant brott förklaras förverkat. Detsamma gäller utrustning, handlingar och annan egendom som har varit föremål för ett sådant brott. Med utbyte avses detsamma som i 36 kap. 1 § BrB, dvs. såväl den konkreta egendom som mottagits som värdet av det mottagna (prop. 2004/05:135 s. 80). Därmed kan exempelvis inträdesavgifter som tagits emot av den som anordnat otillåten spelverksamhet komma att förverkas (prop. 2004/05:135 s. 185). Likaledes i första stycket anges att för det fall en spelautomat för- verkas ska även dess innehåll förklaras förverkat. En gemensam förutsättning för förverkande i ovannämnda fall är att förverkande inte får ske om det är uppenbart oskäligt. Utrustning, handlingar och annan egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt lotterilagen får förklaras förverkade, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns sär- skilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid sådana brott, om brottet har fullbordats (58 § andra stycket). Förverkande kan, utöver vad som framgår av 36 kap. 5 § BrB, ske hos den som yrkesmässigt tillhandahåller egendomen. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat (58 § tredje stycket). Detta tredje stycke tar sikte på det förhållandet att någon olovligen har innehaft en spelautomat utan att olovligt spel anordnats på automaten. Enligt 36 kap. 1 § BrB kan utbyte av dobbleri och grovt dobbleri förklaras förverkat. Detsamma gäller enligt 36 kap. 2 § BrB vid brottet använda spelutensilier, såsom roulettbord och annan utrust- ning som har anskaffats för användning vid verksamheten. För- verkande enligt 36 kap. 3 § BrB kan också komma i fråga, men det är att märka att föremål kan förklaras förverkat enligt detta lagrum endast om det på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständ- igheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Någon tillgänglig statistik över användningen av förverkande- bestämmelserna vid nu aktuella brott har inte kunnat få fram. Enligt utredningen kan det dock hållas för visst att det förekommer att spelutrustning, insatser etc. tas i beslag och förverkas i samband med brott mot lotterilagen och dobbleri- bestämmelserna. 10.3Grundläggande bestämmelser om ingripande Bedömning och förslag: I den nya lotterilagen bör dagens ordning vad gäller de administrativa sanktionerna med varning samt ändring och återkallelse av lotteritillstånd bestå. Vid mindre allvarliga överträdelser får Spelmarknads- inspektionen även möjlighet att meddela anmärkning. För registreringslotterier införs en möjlighet för registrerings- myndigheten att upphäva registreringen om den som anordnar lotteri inte följer föreskrifterna i lagen eller föreskrifter, villkor eller bestämmelser som har meddelats med stöd av lagen. Skälen för bedömningen och förslaget: Såvitt framkommit fungerar nuvarande ordning med varning samt ändring och återkallelse av lotteritillstånd väl som reaktioner mot den som inte följer före- skrifterna i lotterilagen och vid ändrade förhållanden. Utredningen finner därför att dessa sanktioner bör finnas kvar. För att ytterligare öka flexibiliteten i sanktionssystemet bör dock även införas en möjlighet för att meddela anmärkning. En anmärkning bör kunna användas när Spel- marknadsinspektionen vill ingripa mot överträdelser av mindre all- varligt slag. Införande av anmärkning som ett sanktionsmedel ska ses mot bakgrund av att en tillsynsmyndighet vid mindre allvarliga överträdelser saknar en sådan möjlighet. En tillsyns- myndighet använder i sådana fall råd och rekommenda- tioner. En nackdel med sådana icke lagreglerade ingripanden är att det torde saknas möjlighet att överklaga dem. Beslut om anmärk- ning blir däremot överklagbara vilket tillgodoser kravet på rätts- säkerhet. Ovan har beskrivits vissa sanktioner som kan tillgripas om till- ståndshavaren missköter sig genom att inte följa lagens föreskrifter samt andra föreskrifter m.m. som meddelats med stöd av lagen. Någon motsvarande möjlighet till sanktioner finns däremot inte om det är ett registreringslotteri eller ett lotteri som inte kräver tillstånd som bedrivs på ett olämpligt sätt. När det gäller registrerings- lotterier bör det finnas en möjlighet att häva registreringen med den följden att anordnaren inte längre har rätt att anordna lotterier. En sådan bestämmelse bör införas i anslutning till den bestämmelse som avser anmärkning, varning eller återkallelse av tillstånd. Bedömning och förslag: har behov av regler som medför att vitesförelägganden och vitesförbud blir så effektiva sanktioner som möjligt i tillsynsarbetet. Sådana före- lägganden och förbud ska därför gälla , om inte annat bestäms. Skälen för bedömningen och förslaget: Gällande rätt beträffande vitessanktionen som återfinns i lotterilagen har redovisats i avsnitt 10.2.2. I den nya reglering som utredningen föreslår är effektiva sanktionsmöjligheter av avgörande betydelse för att lagens syften ska kunna upprätthållas. Den fråga som i första hand ska behandlas i förevarande avsnitt är om det finns behov av vitesförelägganden och vitesförbud som gäller . kan vid hanteringen av vitet två överklagandeförfaranden genomgås. Först kan själva vitesföreläggandet eller vitesförbudet över- klagas. I rättspraxis anses vanligtvis, att skyldigheten att efterkomma ett föreläggande inte inträder, förrän föreläggandet vunnit laga kraft, även om den i föreläggandet angivna tidsfristen skulle ha löpt ut . Med detta synsätt måste adressaten dessutom ges en viss skälig tid efter lagakraftvinnandet att ställa sig föreläggandet till efterrättelse (se , Viteslagstiftningen, 1989, s. 45). Därigenom blir tidpunkten för lagakraftvinnandet utgångspunkt för den reella tidsfristen i dessa fall. Det är dock fråga om en osäkerhetsmarginal för adressaten, som aldrig kan veta vad de dömande domstolarna kan räkna som skälig tid. Det är lätt att inse att lagakraftvinnandets betydelse för verkställbarheten – dvs. att ett vitesföreläggande eller vitesförbud blir gällande för adressaten, så att denne blir skyldig att rätta sig efter föreläggandet eller förbudet – i vissa fall kan förhindra en effektiv förvaltningsutövning. Sedan beslutet om vitesföreläggande eller vitesförbud väl har vunnit laga kraft kan även beslutet att döma ut vitet överklagas. Den dubbla prövningen som beskrivits ovan kan göra att ett tillsynsärende drar ut och därmed drabbar de skyddsintressen som tillsynen ska tillgodose. kan konstatera att nuvarande reglering av vites- sanktionen i lotterilagen utgör hinder för en effektiv tillsynsverk- samhet. Enligt utredningen innebär överklagandena inte sällan att hinner förflyta innan föreläggandena vinner laga kraft. har den ofta förhållandevis lukrativa verksamhet som Lotteri- inspektionen velat få att upphöra genom föreläggandet kunnat fortgå. När föreläggandet väl vunnit laga kraft har de faktiska för- hållandena ibland ändrats så att föreläggandet är aktuellt. Den nya reglering som utredningen föreslår syftar till att mot- verka brott, motverka sociala och ekonomiska skadeverkningar, skydda konsumenterna (spelarna) samt kanalisera spelet till de legala aktörerna. För att stärka skyddssyftena föreslår en ny tillstånds- och tillsynsmodell (se kapitel 7). Det är enligt Spel- utredningen av avgörande vikt att myndigheten som ges ansvaret att utöva tillsynen över en lagstiftning med så viktiga och efter- strävansvärda syften, har effektiva sanktioner att tillgripa i sin verk- samhet. Därmed kan det inte anses tillfredsställande med dagens ordning, som innebär att det kan dröja mycket innan utfärdade vitesförelägganden och vitesförbud vinner laga kraft och blir verkställbara. Även om ett vitesföreläggande gäller bör enligt doktrin själva utdömandet av vitet ofta anstå till dess att föreläggandet vunnit laga kraft (se Lavin, a.a., s. 47). Om laga kraft inväntas, kan vitet i ett verkställbart föreläggande dömas ut för för- summelse som hänför sig till tiden direkt efter tidsfristens utgång. Detta förutsätter emellertid att föreläggandets innehåll inte har ändrats av domstolen som prövat överklagandet. I ett föreläggande som inte är verkställbart kan vitet endast dömas ut för tid efter det att föreläggandet vunnit laga kraft. I bl.a. 3 kap. 16 § skollagen (1985:1100) och 14–15 §§ lagen (2008:112) om ekodesign har det ansetts nödvändigt med bestämm- elser som innebär att vitesförelägganden är verkställbara fastän de inte har vunnit laga kraft. En annan modell återfinns i bl.a. 6 kap. 21 § samt 25 och 31 §§ lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik. I dessa fall har det i stället överlåtits på den beslutande myndigheten att från fall till fall avgöra, om snabb verkställighet behövs. Naturligtvis kan det uppstå situationer där tillsynsmyndigheten t.ex. saknar anledning att misstänka att adressaten för ett vites- föreläggande kommer att vidta åtgärder i förhalningssyfte och bedömer att det inte krävs särskild skyndsamhet i ärendet. I ett sådant fall kan det saknas behov av ett vitesföreläggande som gäller . förordar därför att det införs en modell, där beslut om föreläggande eller förbud gäller , om inte annat bestäms. En sådan ordning överensstämmer med vad som gäller för beslut om varning och återkallelse av tillstånd enligt 51 § lotterilagen. En sanktionsavgift är en ekonomisk sanktion som åläggs en fysisk eller juridisk person på grund av ett rättsstridigt beteende. Sanktions- avgifter kan vara repressiva eller vinstbegränsande. För att fastställa sanktionsavgifter används ofta schabloner. Det är endera tillsyns- myndigheten eller en domstol som beslutar om sanktionsavgift. Ansvaret är vanligtvis strikt, dvs. skyldigheten att betala en avgift uppkommer när ett regelbrott objektivt kan konstateras. Avgiften tillfaller, utom när det gäller straffavgiften för advokater i 8 kap. 7 § tredje stycket , staten. Beloppens storlek varierar kraftigt, bl.a. beroende på förhållandena inom respektive område. Avgiften kan användas vid sidan av eller i stället för skadestånd, vite, straff och förverkande. Det viktigaste skälet för att införa sanktionsavgifter har varit att lagstiftaren velat öka efterlevnaden av reglerna inom särskilda områden. Sanktionsavgifter har ofta för- modats föra med sig en effektivisering eftersom de anses erbjuda en snabb, enkel och billig lösning på de problem som beivrandet av regelbrott utgör. 10.5.2Sanktionsavgifternas användningsområde och utformning Frågan när sanktionsavgifter bör användas och hur de bör vara utformade för att uppfylla rimliga krav på effektivitet och rätts- säkerhet behandlades av regeringen under förarbetena till bestämm- elsen om förverkande i 36 kap. 4 § BrB. De riktlinjer regeringen i detta sammanhang uppställde har behandlats av justitieutskottet och antagits av (bet. 1981/82:JuU53 och rskr. 1981/82:328). Regeringen utvecklade följande sex principer som skulle utgöra en god grund för ett sådant avgiftssystem (prop. 1981/82:142 s. 24 f.). Sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga i fall där regelöver- trädelser är särskilt frekventa eller speciella svårigheter föreligger att beräkna storleken av den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Andra fall där sanktionsavgifter kan vara ända- målsenliga är fall där den ekonomiska fördelen av en isolerad överträdelse genomsnittligt sett kan bedömas som låg, som samhällets behov av skydd på det aktuella området är fram- trädande. Sanktionsavgifter bör få förekomma endast inom speciella och klart avgränsade rättsområden. Bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet bör så långt som möjligt konstrueras så att de utgår från ett mätbart moment i den aktuella överträdelsen, en parameter som gör det möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften ska bli i det särskilda fallet. Det bör, beroende på det aktuella rättsområdets natur, särskilt prövas om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgifts- skyldighet eller om denna skyldighet kan bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt bör förutsättas att det finns starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Vidare måste uppmärksammas att särskilda undantag från det strikta ansvaret kan vara nödvändiga. Undantagen bör så långt möjligt vara preciserade, så att det inte föreligger någon tvekan om deras räckvidd. Något hinder bör inte föreligga mot att låta avgiftsregler som i första hand riktas mot juridiska personer och straffrättsliga bestämmelser riktade mot fysiska personer vara tillämpliga vid sidan av varandra. De subjektiva rekvisiten kan därvid vara annor- lunda utformade i de olika systemen, strikt ansvar vid avgift och uppsåt eller oaktsamhet vid straffrättsligt ansvar. Om det rör sig om mindre allvarliga överträdelser, kan den vinsteliminering som uppnås genom avgiften framstå som en fullt tillräcklig åtgärd. Det kan i så fall bli aktuellt att låta införandet av ett avgifts- system innebära att de aktuella gärningarna är straffbara.