sou · GWB326 · 2008-03-20 00:00:00 — Uttrycket offentlig förvaltning – med regeringsformens termi- nologi – innebär sådan verksamhet som bedrivs i statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. Genom definitionen skiljer man ut den rättskipande verksamhet som förekommer vid dom- stolarna från annan förvaltning. Inom offentlig förvaltning bedrivs till stor del serviceverksamhet åt allmänheten, men verksamheten inbegriper även myndighetsutövning. De statliga och kommunala organ som inte är beslutande poli- tiska församlingar (dvs. , landstings- och kommunfull- mäktige) är myndigheter. Bland dessa intar regeringen en särställ- ning medan övriga myndigheter indelas i domstolar (statliga) och förvaltningsmyndigheter (statliga eller kommunala). Begreppet förvaltningsmyndigheter omfattar i första hand organ som ingår som självständiga enheter på olika nivåer i den statliga och kommunala förvaltningsorganisationen. En stor del av den offentliga verksamheten styrs av regleringen i förvaltningslagen. Om förvaltningsorganisationen ges vissa föreskrifter i 11 kap. 6 § regeringsformen, där det anges att Justitiekanslern, , de centrala ämbetsverken och länsstyrelserna lyder under regeringen. Annan statlig förvaltningsmyndighet lyder under reger- ingen om myndigheten inte enligt regeringsformen eller annan lag är myndighet under . Vidare anges att en förvaltningsupp- gift kan anförtros åt en kommun, vilket avser både de grundläg- gande uppgifter som kommunerna har enligt kommunallagarna och de uppgifter som kommunerna har enligt olika speciallagar. Enligt regeringsformen kan förvaltningsuppgifter överlämnas till bolag, föreningar, samfälligheter, stiftelser, registrerade trossamfund eller enskilda individer, vilket ska ske med stöd av lag om uppgiften inbegriper myndighetsutövning. Organ som överlämnats sådan uppgift utgör dock inte myndigheter i regeringsformens mening. Exempel på fristående organ som fått förvaltningsuppgifter är och . Språket i den offentliga förvaltningen 6.3Språkkommitténs förslag om myndighetsspråkvården konstaterade i sitt betänkande Mål i mun att ett klart och enkelt myndighetsspråk som alla begriper är en förut- sättning för öppenhet, demokrati och rättssäkerhet och en självklar utgångspunkt för frågor om språkbruket inom den offentliga för- valtningen. Man framhöll också att det offentliga språket måste vara både korrekt och välfungerande i den meningen att det är klart och tydligt, och i största möjliga utsträckning enkelt och begripligt. föreslog att varje statlig myndighet skulle ges ett tydligare ansvar för sitt eget språkvårdsarbete, att regeringen skulle fortsätta att rapportera om statsförvaltningens språkvårdsarbete till och att det centrala stödet till myndighetsspråkvården skulle behållas och utvecklas till nya områden. För att ytterligare stärka denna inriktning föreslogs även en lagbestämmelse med lyd- elsen att den som fullgör uppgifter inom den offentliga förvalt- ningen ska använda klar och begriplig svenska i sin verksamhet, se avsnitt 2.2.4. syn på myndigheternas språkvårdsarbete När det gäller myndigheternas språkvårdsarbete menade att språkexperter och Klarspråks- gruppens roll har varit central. Arbetet med att modernisera för- fattningsspråket inleddes väsentligen . inrättades en tjänst som språkexpert i Statsrådsberedningen. Klar- språksgruppen fick 1993 regeringens uppdrag att främja språk- vårdsaktiviteter hos myndigheterna. I en utvärdering av myndighetsspråkets begriplighet, genomförd av Statskontoret, fann man att det då inte en- tydigt kunde sägas att myndighetstexterna var begripliga (På väg mot ett bättre myndighetsspråk, Statskontoret, 2001). Vad man kunde konstatera för samtliga slags texter – broschyrer, förvalt- ningsbeslut och rapporter – var att mottagaranpassningen i texten kunde bli bättre. Det fanns också i en del fall begriplighetsproblem med typiska myndighetsspråkliga drag, dvs. långa och omständligt konstruerade meningar och i viss mån bruk av svåra ord och fraser. Utvärderingen visade att myndighetsspråkvården gavs låg prioritet hos myndigheterna och att det resulterade i både bristande resurser Språket i den offentliga förvaltningen Det som språkvårdsarbetet överlag borde inriktas på var, enligt Statskontoret, att nå bättre mottagar- anpassning i texterna. Att arbeta för att förändra just attityderna till språkvårdsarbetet framhölls som en angelägen uppgift för myndighetsspråkvården. Statskontoret pekade också på ett fortsatt behov av centralt stöd till myndighetsspråkvården med ett centralt stödorgan som hade tydligare angivna uppgifter och en fastare organisatorisk form än den dåvarande Klarspråksgruppen. betonade i sin tur vikten av att språkvården ses som en naturlig del i myndighetens arbete för att hög kvalitet i verksamheten ska uppnås. Man menade att språkvård inte ska be- traktas som ett projekt som kan drivas . Kommittén ansåg också att varje myndighetsledning har ett ansvar att avsätta tillräckliga resurser för språkvård av hög kvalitet och att organisera språkvården på ett ändamålsenligt sätt med tanke på myndighetens verksamhet. framhöll vidare, med hänvisning till förutsättningarna för den s.k. 24-timmarsmyndig- heten, att språkarbetet i hög grad bör inriktas på begripligheten hos myndighetstexter på Internet. För att få en samlad bild av myndigheternas språkvårdsarbete föreslog att regeringen även fortsättningsvis skulle lämna en samlad rapportering av språkvårdsarbetet till med jämna mellanrum, förslagsvis i samband med budgetpropo- sitionen. En betydande mängd offentlig svensk text produceras i EU- sammanhang. ansåg att de texter som produceras inom EU ger upphov till speciella språkvårdsfrågor, eftersom de tillkommer på ett sätt som avviker från andra typer av offentliga dokument och under särskilda förutsättningar. De är till största delen översättningar, de skapas inom en förvaltning som i mångt och mycket präglas av en annorlunda skrivkultur än den svenska och de tillkommer ofta utanför , t.ex. genom tjänstemän och översättare verksamma i , och . pekade på att språkforskare och språkvårdare anser att EU-svenskan kan ses som en fara för det offentliga språkbruket. Bland de aspekter som tagits upp är förekomsten av felaktiga eller språkligt dåliga översättningar, risken för att EU- Språket i den offentliga förvaltningen texterna förstärker det redan tidigare starka inflytandet från engelskan på svenskan och att EU-texterna är krångliga och svåra att förstå. Som orsaker till att EU-texter ofta är svårtillgängliga hänvisade till att texterna inte sällan innehåller långa och komplicerade meningar. Genom att översättningarna är hårt bund- na till källtexterna kommer de huvudsakligen franska och engelska förlagornas komplexa juridiska språk att överföras till svenska. Speciellt har man uppmärksammat den s.k. punktregeln som tilläm- pas för rättsakter. Denna säger att en mening i källtexten ska mot- svaras av en mening i översättningen. Allmänt kan sägas att doku- menten inte är läsartillvänt och medborgarinriktat utformade när det gäller övergripande disposition, grundläggande perspektiv och liknande. Texterna skrivs ofta av personer som av skilda skäl inte har möjlighet att producera tillräckligt goda texter. En del texter skrivs av tjänstemän som har ett annat modersmål än engelska och franska och texterna blir därför sällan fullgoda i alla avseenden. Texterna är som regel resultatet av förhandlingar och kompromis- ser, vilket ofta leder till att de blir otydliga och svårbegripliga. EU- texter innehåller enligt inte sällan främmande eller rent felaktig terminologi. Åtgärder för att förbättra EU-texterna framhöll att ett sätt att höja kvaliteten på de svenska texterna är att förbättra de källtexter som översättarna arbetar med och gav som exempel att punktregelns krav på parallell meningsindelning inte blir lika besvärande om meningarna i käll- texterna är korta. Ska ett medborgartillvänt förhållningssätt genom- syra texterna och märkas i disposition, tilltal m.m. krävs att dessa egenskaper finns redan i grundtexterna. Enligt kommittén är klara och begripliga grundtexter ett oundgängligt villkor för att de svenska texterna ska bli bra. Utredningen om svenskan i EU framhöll i sitt betänkande (SOU 1998:114, Svenskan i EU) vikten av att de svenska EU-text- erna håller hög kvalitet, i synnerhet författningstexterna. En förut- sättning för detta är, menade utredningen, att originaltexterna är av hög kvalitet och motsvarar de krav som vi ställer på våra egna myndighetstexter i fråga om tillgänglighet och begriplighet. Utred- ningen lämnade en rad förslag som syftade till att främja kvaliteten Språket i den offentliga förvaltningen på de svenska EU-texterna. Utredningen föreslog att en central samordningsfunktion skulle inrättas i . Den borde enligt utredningen ha till uppgift att utarbeta riktlinjer för svenska tjänstemäns språkliga arbete med EU:s rättakter och svara för utbildning i språkliga frågor för dem som medverkar i EU-arbetet. Samordningsfunktionen föreslogs även svara för rådgivning i EU- språksfrågor och för granskning av EU:s rättsakter. 6.5Klarspråk – språkvård för offentlig sektor Språkvård är inget nytt. I Klarspråk lönar sig (Ds 2006:10) kan läsas att redan ville att fogdarna skulle använda ren svenska och inte tyska, danska eller latin och att ställde krav på att ämbetsmännen beflijtar sig om en ren och tydelig Swenska, samt så mycket möijeligt är undflyr fremmande ord. Den första språkexperten anställdes1976 i Statsrådsberedningen för att organisera en mer systematisk modernisering av författ- ningsspråket. har det kontinuerligt bedrivits klarspråks- arbete inom och i annan offentlig förvaltnings- verksamhet. Den s.k. Klarspråksgruppen tillsattes 1993 med upp- gift att främja språkvårdsaktiviteter hos myndigheterna. hade Statsrådsberedningen gett ut den första upplagan av skrivregler. till 2003 byggdes en sär- skild EU-språkvård upp i . Begreppet klarspråk har kommit att stå för be- gripliga myndighetstexter och ett klart och mottagaranpassat myn- dighetsspråk. Att systematiskt arbeta med klarspråk kan ses som ett sätt att höja effektiviteten i organisationen och förbättra kom- munikationen mellan myndigheter och medborgare. Det bör också innebära kompetensutveckling för medarbetarna. Klarspråksarbete är vanligtvis inriktat på att myndighetstexter ska skrivas på ett vårdat, enkelt och begripligt språk. Syftet med att bedriva språkvård inom den offentliga sektorn är att alla ska ha tillgång till och möjlighet att förstå vad som står i texter som skrivs av myndigheter. Regeringen främjar ett klart myndighetsspråk på flera sätt. Reger- ingskansliets språkexperter granskar bl.a. lagförslag, lagrådsremisser, förordningar och kommittédirektiv, i nära samarbete med gransk- ningsenhetens jurister. De skriver också handböcker, t.ex. Myndig- heternas skrivregler och olika PM i språkfrågor. Språket i den offentliga förvaltningen kurser för de anställda i departement och kommittéer. EU-språk- vården verkar för klarspråk i EU-sammanhang. Klarspråksgruppens verksamhet flyttades 2006 till , vid och folkminnen. är det alltså som har i uppdrag att främja myndigheternas klarspråks- arbete, en uppgift som innebär att arbeta för att den offentliga för- valtningen använder ett vårdat, enkelt och begripligt språk. På många svenska myndigheter finns det kontaktpersoner i språkvårds- frågor. Detta kontaktnät är av största vikt för myndighetsspråk- vården. I flera europeiska länder har initiativ tagits för att förenkla och förbättra kvaliteten på offentliga texter. Fight the är en kam- panj som sattes igång av engelska översättare i Europeiska kom- missionen. Fight the har uppmuntrat både översättare och författare i EU:s institutioner att göra sig av med EU-jargongen. I finns bl.a. språkkonsultföretaget , som på eget bevåg skrivit om en engelsk lag (Lucid ), ett EG-direktiv (Clarifying Eurolaw) och en EG-förordning (Clarifying EC Regulation) för att visa hur lagtexter kan bli överskådligare och lättare att läsa. I har man tagit olika initiativ för att modernisera förvaltningen och förenkla förvaltningsspråket. I syfte att förbättra kvaliteten på svenska EU-texter har en särskild verksamhet för detta inrättats inom . Verksam- heten som lanserades 2003 går under namnet EU-språkvården och organiseras av språkexperter vid gransknings- enhet. Det övergripande, långsiktiga målet är att EU-rättsakter ska vara överskådliga, klara och begripliga. Här handlar det bl.a. om att bevaka och påverka i frågor som rör språklig kvalitet i EU:s originaltexter. EU-språkvården omfattar ett nätverk av kontaktpersoner på samt- liga departement, på ett 40-tal svenska myndigheter och på svenska avdelningar vid EU:s institutioner. En viktig uppgift för EU-språk- vården är att förmedla kontakter mellan översättare på EU:s insti- tutioner och fackexperter i för att se till att en korrekt och lämplig svensk terminologi används i EU-texterna. EU-språkvården ägnar sig även åt rådgivning och information i EU-språkliga frågor, Språket i den offentliga förvaltningen bl.a. genom att hålla seminarier och publicera material på EU-språk- vårdens webbsidor (/eu-sprak). Regeringen beslutade om en ny organisation för språkvården. fördes flera språkvårdande verk- samheter samman till myndigheten och folk- minnen (), tidigare . Myndig- hetens språkvårdsenhet är organiserad i en egen avdelning under namnet . Rådet bildades av de tidigare organisationerna , och Klar- språksgruppen i . Bakgrunden till den nya språk- vårdsorganisationen var regeringens förslag i Bästa språket (prop. 2005/06:2) om att den centrala, statliga språkvården skulle samord- nas och ges utökade resurser för ett vidgat verksamhetsområde. är alltså den centrala myndigheten på språkets område i . Institutet arbetar med dialekter, namn, folkminnen, språkvård och språkpolitik. Språkvårdsgruppen är ett samarbetsorgan för språkvårdande insti- tutioner i . I Språkvårdsgruppen ingår företrädare för Medie- språksgruppen, Samspråk, SIS, , , Svenska Språkbyrån i , och Terminologi- centrum TNC. Språkvårdsgruppen möts regelbundet för att disku- tera och ta ställning i språkvårdsfrågor. är en samarbetsgrupp för språkvårdare inom press, radio och tv. Gruppen möts regelbundet och ger rekommendationer i aktuella språkären- den. Samspråk är ett samarbetsorgan för språkvårdare inom offent- lig förvaltning. språkrådgivare arbetar med att ge programföretagen , och råd i alla frågor som rör språket. är en fristående institution vars verksamhet regleras av stadgar . () beskriver det svenska ordförrådet och de skiftande innebörder orden haft fram till våra dagar. ger även ut över svenska språket (), som är normgivande för stavning och böjning av svenska ord, och den omfattande grammatik. () bildades på initia- tiv av bl.a. och var en ideell för- Språket i den offentliga förvaltningen ening då föreningen rekonstruerades efter en kon- kurs. Det nuvarande organet, , är ett aktiebolag. TNC har haft ett statligt anslag (för när- varande från ) för att kunna fylla funktionen som nav i det svenska arbetet med terminologi och fackspråk. TNC:s huvuduppgift är att verka för att en lämplig terminologi skapas och används inom näringsliv, offentlig förvaltning, utbild- ningsväsen och massmedier. TNC bygger upp termbanker, ut- arbetar ordlistor inom snäva fackområden i nära samarbete med experter inom fackområdet, har utrednings- och rådgivningsverk- samhet samt utbildning i terminologiarbetets metoder och prin- ciper. För mer information om de olika institutionerna som ingår i Språkvårdsgruppen, se t.ex. språkvårdsportalen http://www. Betydelsefulla för språkvården i är också bl.a. (), Föreningen språkkonsulter i svenska (ESS), språkexperter, biotermgruppen, Svenska data- termgruppen, Svenska språkrådgivning och Svenska optiksällskapets språkvårdsgrupp. När det gäller de nationella minoritetsspråken kan nämnas att språkvårdsarbete, förutom i SOFI:s verksamhet, bedrivs av bl.a. genom dess språkavdelning och den gemensamma nordiska språknämnden samt – Tornionlaaksolaiset (STR-T) och Meän Akateemi (Academia Tornedaliensis). När det gäller chib och jiddisch bedrivs visst språkvårdsarbete av de organisationer som företräder romer respektive judar. För teckenspråkets del bedrivs viss verksamhet inom (). Vid univer- sitet bedrivs, förutom utbildning, forskning i teckenspråk. består, som tidigare nämnts, av f.d. Svenska språknämn- den samt av och den så kallade Klar- språksgruppen i . har som officiella språkvårdsorgan till upp- gift att följa och främja språkens utveckling i . Inom ramen för den nya organisationen gavs språkvården utökade uppgifter, Språket i den offentliga förvaltningen bl.a. med inriktning på de nationella minoritetsspråken (utom samiska som även fortsättningsvis är ansvarigt för). arbetar således aktivt med svenska, finska, och svenskt teckenspråk men har också till uppgift att följa utveck- lingen för alla språk i . Rådet ger ut ordböcker och andra språkböcker samt tidskrifter. lämnar även språkrådgivning, bedriver språkforskning och verkar för nordiskt och europeiskt språksamarbete. Vidare samlar rådet på nya ord och uttryck i svenskan och ger ut nyords- listor och nyordsböcker. Andra ansvarsområden är t.ex. termino- logi, myndighetsspråkvård och språkteknologi. Rådets rådgivning och bok- och tidskriftsutgivning omfattar även myndighetsspråk och finskan i . 7.1Hur många personer i har behov av teckenspråk? Redan inledningsvis är det angeläget att konstatera att i likhet med andra språk är teckenspråk nationella. Det teckenspråk som till all- deles övervägande del används i är det svenska teckenspråket. Då det fortsättningsvis talas om teckenspråk avses det svenska teckenspråket om inget annat anges. Utredningen av teckenspråkets ställning (Teckenspråks- utredningen, dir. 2003:169) hade i uppdrag att göra en bred översyn av rätten och möjligheterna att använda teckenspråket för personer som är beroende av teckenspråket för sin kommunikation. Utred- ningen lämnade sitt slutbetänkande Teckenspråk och teckenspråkiga – Översyn av teckenspråkets ställning (SOU 2006:54). Om inget annat anges är uppgifterna i detta kapitel hämtade från betänkande. 7.1.1Antalet döva och hörselskadade personer i Det finns ingen statistik över hur många personer i som är döva, dövblinda, vuxendöva, hörselskadade eller har en språkstör- ning som innebär att de är beroende av teckenspråk för sin kom- munikation. Enligt bedömning hade 2003 cirka 1,3 miljoner personer en lätt hörselnedsättning, 495 000 en måttlig hörselnedsättning och 120 000 personer en svår eller mycket svår hörselnedsättning. Utredningen ger dock inga uppgifter om antalet personer som är beroende av teckenspråk för sin kom- munikation. När det gäller antalet döva, dövblinda, vuxendöva och hörsel- skadade personer i gjorde bedöm- ningen att beräkningar i betänkandet En väg till delaktighet och inflytande – tolk för döva, dövblinda, vuxen- döva, hörselskadade och talskadade (SOU 1991:97) fortfarande var tillförlitliga, eftersom antalet barn som föds döva eller har så kraf- tigt nedsatt hörsel att de behöver hörapparat hade varit oförändrat. Med tanke på den korta tid som gått sedan Teckenspråksutred- ningen lämnade sitt betänkande bör uppgifterna kunna tjäna som underlag även för denna utredning. Enligt finns det totalt 8 000–10 000 teckenspråkiga personer i som är födda döva eller har blivit döva som barn eller ungdomar. Vidare finns det 1 200 dövblinda personer, varav 200 är teckenspråkiga. Det finns 4 000 vuxendöva, dvs. personer som har blivit döva i vuxen ålder. Antalet hörsel- skadade uppgår till 12 000–17 000. Dessa personer är födda med en sådan grad av hörselnedsättning att de är beroende av tekniska hjälpmedel eller teckenspråk eller båda delarna. Härutöver beräknas det finnas 20 000–30 000 personer som har en sådan hörselnedsätt- ning att de är i behov av tolk, tekniska hjälpmedel eller alternativa kommunikationssätt för att kunna kommunicera med andra. Enligt föds det cirka 200 barn som är döva eller har så kraftigt nedsatt hörsel att de behöver hör- apparat. konstaterade 2006 att det inte fanns uppgifter om att antalet barn som föds döva skulle ha minskat eller ökat. uppskattade att mellan 60 och 70 av de inledningsvis nämnda barnen är beroende av teckenspråk och undervisning i specialskola för döva och hörselskadade. Övriga 140 barn är enligt utredningen beroende av tekniska hjälpmedel eller av teckenspråk och kommer att behöva anpassad undervisning t.ex. i form av s.k. hörselklass. Enligt upp- gick antalet elever med hörselskada i till cirka 1 300. Antalet elever med hörapparat i uppgick enligt (SOU 1998:96) till 1 703. Några senare uppgifter hade inte tillgång till. Som angetts inledningsvis lade utredningen av tecken- språket () fram betänkandet Teckenspråk och teckenspråkiga – Översyn av teckenspråkets ställning (SOU 2006:54). tillsattes 2003 med upp- draget att göra en bred översyn av rätten och möjligheterna för personer som är teckenspråkiga (döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade) att använda sitt språk i olika sammanhang. Genom tilläggsdirektiv kom uppdraget att omfatta även barn, ungdomar och vuxna som är hörande men som inte kan tillgodogöra sig talat språk och som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation. I betänkandet benämns samtliga dessa personer teckenspråkiga. Gemensamt för de teckenspråkiga är att de i olika utsträckning är beroende av teckenspråk för att på ett fullgott sätt kunna kom- municera med andra. Utöver dessa finns det personer som, av andra skäl än funktionsnedsättning, är beroende av teckenspråk, t.ex. an- höriga till teckenspråkiga och yrkesverksamma som är beroende av teckenspråk för att kunna fullgöra sina arbetsuppgifter. I betänkandet föreslås inledningsvis att på nationell, nordisk, europeisk (inom ) och internationell (i arbetet med om rättigheter för personer med funktions- hinder) nivå bör verka för att stärka de teckenspråkigas rättigheter och möjligheter att använda teckenspråk. Förslagens innebörd är att det svenska teckenspråket och andra teckenspråk ska ges en ställning motsvarande den som de nationella minoritetsspråken fått genom den europiska minoritetsspråkskonventionen. I övrigt lämnas en rad förslag på åtgärder inom olika områden för att stärka de teckenspråkigas rättigheter och det svenska teckenspråkets ställning. Det handlar om olika gruppers behov av utbildning på det svenska teckenspråket och ansvaret för utbildningsverksam- heten. Det rör också frågor om tolkstöd för teckenspråkiga och därmed sammanhängande frågor såsom tolkutbildning och kostna- der för tolktjänster. Utredningen har behandlat frågorna kring teckenspråkiga och teckenspråket utifrån tre perspektiv – ett språkpolitiskt, ett handi- kappolitiskt och ett demokratiskt perspektiv. Det grundläggande perspektivet har varit det språkpolitiska, som handlar om rätten och möjligheterna att använda teckenspråket och att ingen får diskrimi- neras på grund av sitt språk. Det handikappolitiska perspektivet handlar om tillgänglighet för personer med funktionshinder, och demokratiperspektivet handlar om delaktighet på lika villkor som andra. I betänkandet hänvisas till de olika konventioner, och motsvar- ande, om mänskliga rättigheter som har anslutit sig till liksom till det skydd mot diskriminering som regleras i svensk grundlag. I dessa regelverk finns diskrimineringsförbud bland annat utifrån språk och funktionshinder. I betänkandet hänvisas också till att regeringen i propositionen Bästa språket (prop. 2005/06:2), framhållit teckenspråkets betydelse för personer som är döva genom att slå fast att teckenspråk är dövas modersmål . Rätten och möjligheten att använda teckenspråket handlar ur ett handikappolitiskt perspektiv, enligt be- tänkande, både om tillgänglighet och om respekten för alla männi- skors lika värde och rätt.