sou · GVB3112 · 2008-01-01 00:00:00 — har andelen programdeltagare i förhållande till arbetskraften varit ungefär på samma nivå som trots att den öppna arbetslösheten är . De medel som avsätts för aktiva åtgärder – som andel av BNP – har varit mindre jämfört med de medel som avsattes senare hälft, trots att den öppna arbetslösheten var betydligt lägre . Antalet programdeltagare var också högre –2005 jämfört 1985-1990 (/statistik). Det betyder följaktligen att programmens styckkostnader, dvs. genomsnittliga kostnaden per programdeltagare och månad, har sjunkit. Den sjunkande styckkostnaden kan antingen förklaras av kostnadsbesparingar inom varje enskilt program – eller av att programsammansättningen har förändrats i riktning mot en ökad andel program med låga styckkostnader.TPF5FPT Det är det sistnämnda som är fallet. Hur har då programsammansättningen förändrats? Förändringen kan tydliggöras genom två förhållanden. För det första genom programsammansättningen som uttryck för andelen kvarstående i respektive aktivitet (kostnadsfördelningen) och för det andra relationen mellan förberedande och aktiva åtgärder (åtgärdsinrikt- ningen). Inledningsvis berör vi förändringarna i den så kallade programmixen. Figur 2.4 Antalet kvarstående deltagare i program 2006. Totalt i program, antal i arbetsmarknadsutbild- ning och förberedande utbildning 2 4 0 0 0 0 2 0 0 0 0 0 1 6 0 0 0 0 1 2 0 0 0 0 8 0 0 0 0 4 0 0 0 0 1 9 9 2 1 9 9 4 1 9 9 6 1 9 9 8 2 0 0 0 2 0 0 2 2 0 0 4 2 0 0 6 T o ta lt p r o g r a m A r b e t s m a r k n a d s u tb i ld n i n g F ö r b e r e d a n d e u tb i ld n i n g Källa: AMS. Observera att antalet deltagare i förberedande utbildning särredovisades först . var förberedande utbildning en del av programmet arbetsmarknadsutbildning. 5TP PT Lägre programkostnader återspeglar naturligtvis också en förändrad sammansättning av deltagarna, dvs. en dominans av deltagare med lägre ersättningsnivåer (aktivitetsstöd). Antalet personer som deltog i arbetsmarknadspolitiska program ökade mycket kraftigt under krisåren och uppgick som mest till cirka 200 000 . bör- jade antalet att minska i takt med den ekonomisk återhämtningen. Antalet deltagare i arbetsmarknadsutbildning minskade emellertid i absoluta tal . När förberedande utbildning separerades formellt från yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning stagnerade antalet deltagare i arbetsmarknadsutbildning på en historiskt låg nivå (se mer om detta i kapitel 4). Förberedande utbildning, som blev en del av det nya programmet förberedande insatser, hade till och med något fler deltagare än arbetsmarknads- utbildning. På ett övergripande plan är emellertid den mest påtagliga för- ändringen att utbildningsinsatserna (arbetsmarknadsutbildning, dvs. yrkesinriktad utbildning, och förberedande utbildning) har minskat sin andel av den totala programvolymen. Figur 2.5 Deltagare i utbildning – både arbetsmarknadsutbildning och för- beredande utbildning – som procentuell andel av det totala antalet kvarstående i program, årsgenomsnitt A n d e l p ro g ra m d e lta g a r e i u tb i ld n i n g Källa: AMS. Genomsnittligt antal kvarstående i program & Historiska tabeller. Uppgifter t.o.m. (Ura 1997:5). Som framgår av figur 2.5 ökade antalet deltagare i arbetsmarknads- utbildning som andel av det totala antalet deltagare i arbetsmark- nadspolitiska program mycket kraftigt första år, då andelsökningen vändes i en nedgång. Förklaringen är framför allt, vilket framgår av figur 2.6, att deltagarantalet ökade i både absoluta och relativa termer i praktikinsatser. Praktikinsatserna omfattades av det som tidigare kallades akademikerpraktik, ung- domspraktik, invandrarpraktik, arbetsplatsintroduktion och arbets- praktik – allesammans beteckningar på olika åtgärder som inne- hållsligt låg nära varandra. Figur 2.6 Deltagare i arbetsmarknadsutbildning, praktikinsatser, för- beredande utbildning och ungdomsinsatser som andel av det totala antalet kvarstående i program, månadsuppgifter, åren 1992–2006 1992 1994 1996 1998 2000 2002 2004 2006 1992 1994 1996 1998 2000 2002 2004 2006 Källa: AMS. Som framgår av figur 2.6 har emellertid antalet och andelen del- tagare i praktikinsatser också minskat. Utan den kraftiga uppgång i antalet deltagare i förberedande utbildning som följde till slutet av och – från ett antal på färre än 10 000 kvarstående till närmare 20 000 – hade också utbildningsinsatserna minskat betydligt mer som andel av antalet arbetsmarknadspolitiska programplatser totalt sett (se figur 2.5 ovan). En annan påtaglig förändring är att de åtgärder som samlas under beteckningen övriga program har ökat sin andel . Övriga program inkluderar det som hette arbetslivsutveckling (alu), resursarbete, projektarbete, arbetsinriktad rehabilitering, stöd till starta eget, datortek, offentligt tillfälligt arbete (ota) och särskilt introduktions- och uppföljningsstöd, aktiviteter inom vägledning/platsförmedling och projekt med arbetsmark- nadspolitisk inriktning (se figur 2.7). Figur 2.7 Deltagare i arbetsmarknadsutbildning, praktikinsatser, för- beredande utbildning, ungdomsinsatser samt övriga program som andel av det totala antalet kvarstående i program, månadsuppgifter, åren 1992–2006 Källa: AMS. Programmet ungdomsinsatser tillkom först . Redovisningarna från visar att utbildnings- insatserna utan jämförelse är de dyraste programmen (i termer av styckkostnader). Arbetsmarknadsutbildningen är i själva verket dubbelt så dyr som de andra åtgärderna. Styckkostnaden uppgick till . hade en styckkostnad på . Därefter följer an- ställningsstöd och start av näringsverksamhet. Praktikinsatser var också en relativt dyr insats med en styckkostnad på . Samtliga dessa programslag har minskat sin andel av de totala programvolymerna. Programmet ungdomsinsatser – ungdomsgarantin och det kommunala ungdomsprogrammet – var billigast med styckkostnader som i genomsnitt motsvarade . Ungdomsprogrammen har också ökat sin andel av den totala programvolymen och motsvarade av den totala program- volymen. De sistnämnda programmen ingår i kategorin övriga i figur 2.7, dvs. tillhör kategorin med relativt låga styckkostnader. 2.2.4Orsaker till förändringar av åtgärdsinriktningen Bakom förskjutningen mot en programsammansättning med lägre styckkostnader skulle man naturligtvis kunna peka på besparings- skäl. För att maximera antalet programdeltagare per avsatt budget- krona måste kostnaderna för insatserna minimeras. Under den akuta arbetslöshetskrisen var detta en överordnad princip för arbetsmarknadspolitiken som slog fast genom särskilda mål för antalet deltagare – de så kallade volymmålen. Den starka expansionen av lokalt utformade och storleksmässigt oregle- rade program – som alu inledning vars huvud- sakliga funktion var att fungera som ett slags buffert – kan ses i det här perspektivet (, 1998). Givetvis fanns det en inbyggd motsättning mellan ambitionen att maximera antalet deltagare i programmen, och upprätthålla en god statistik för programmens avkastning i effektutvärderingstermer – något som ansvariga på AMS inte heller var sena att påtala (, 2001). Denna motsättning bottnade ytterst i regeringens regleringsbrev till , dvs. styrdokumentet för arbetsmark- nadsmyndigheten, där det framhölls och fortfarande framhålls att insatserna både ska tillgodose behoven hos prioriterade grupper och ha en tydlig tillväxt- och rörlighetsbefrämjande profil. Här etableras en målkonflikt mellan fördelningsambitioner och mer tillväxtorienterade motiv inom arbetsmarknadspolitiken. Denna inre motsättning i styrningen och uppföljningen av arbetsmarknadspolitiken lever alltså kvar och har i själva verket förstärkts efter 1990-talet. Inom ramen för Arbetsmark- nadsverkets programarsenal har förberedande insatser fått allt större utrymme (Arbetsmarknadspolitiska program, 2006). Det specifika med dessa insatser är att det egentliga syftet inte är att deltagarna så snabbt som möjligt ska få sysselsättning efter avslutad åtgärd, utan att de ska prepareras för andra åtgärder. Insatserna riktas i första hand till personer med långa inskrivningstider på arbetsförmedlingen. Inom aktivitetsgarantin finns inte heller någon bortre gräns för hur en person kan delta i en åtgärd. Aktivitetsgarantin som tillkom och ersätts nu med jobb- och utvecklingsgarantin. De är egentligen en paraplybeteckning för sysselsättning inom en rad olika program. Utmärkande för dessa är dock den lokala styr- ningen av innehållet (den individuella handlingsplanen), frånvaron av bortre tidsgräns och orienteringen mot personer med långa arbetslöshets- och inskrivningsperioder. Inskrivningstiden skulle motsvara för deltagande i aktivitetsgarantin. Inom jobb- och utvecklingsgarantin sänks denna tidsgräns till 300 arbetslöshets- dagar. var det i genomsnitt drygt 40 000 personer som deltog i aktivitetsgarantin, vilket motsvarade nästan en tredjedel av den totala deltagarvolymen i arbetsmarknadspoli- tiska program. Vanligtvis har de som ingått i aktivitetsgarantin varit sysselsatta inom två program. För det första handlar det om aktiviteter inom vägledning/platsförmedling. I praktiken organiseras dessa oftast som grupp- och projektarbeten av olika slag. Antalet deltagare uppgick till drygt 24 000 . Ett annat exempel är alltså den förberedande utbildningen som omfattade drygt 12 000 deltagare i genomsnitt , vilket var ungefär lika många som deltagarna i arbetsmarknadsutbildning. Förbere- dande utbildning riktades bland annat till invandrare och omfattade utbildning i svenska och andra kärnämnen. Motivationshöjande insatser har varit ett betydande inslag (se mer om detta i kapitel 5). Som framhållits har emellertid deltagarvolymerna i förbere- dande utbildning minskat kraftigt . Det finns flera program som betraktas som förberedande och som särskilt vänder sig till utsatta grupper (projekt med arbets- marknadspolitisk anknytning, ungdomsgarantin, datortek/aktivi- tetscenter etc.). Sammantaget har dessa utgjort en betydande andel av det totala programutbudet. Det är sannolikt att dessa program utformats för att tillgodose förändrade behov på arbetsmarknaden. Det handlar om att tillgodose aktivitets- och utbildningsbehov hos grupper som annars lätt fastnar i en perifer position och långvarigt bidragsberoende: ungdomar med svag utbildning, äldre som blir arbetslösa, utomnordiska invandrare och funktionshindrade. De risker som följer av långvarigt utanförskap möts med insatser där det huvudsakliga motivet är just att motverka social exkluderingTPF6FPT snarare än att underlätta omedelbar reguljär sysselsättning. Den förändrade inriktningen på och sammansättningen av arbetsmarknadspolitiken bör således ses mot bakgrund av struktu- rella förhållanden, förändringar i arbetskraftsefterfrågan och kvali- fikationskrav samt tendenser till en förstärkt åtskillnad mellan insi- ders och outsiders. I översikter om arbetsmarknadspolitik uppmärksammas främst den arbetsmarknadspolitik som staten driver, i fall genom AMS. Men det finns också andra aktörer som bedriver arbets- marknadspolitik, t.ex. kommuner, frivilligorganisationer och också arbetsmarknadens parter. I kan nämnas den verksamhet partsgemensamma trygghetsråd bedriver. Det finns privata bemanningsföretag med funktioner som skulle kunna räknas som arbetsmarknadspolitik. Det finns alltså flera aktörer inom arbetsmarknadspolitiken. Detta kommer vi att uppmärksamma mer i kapitel 3. 6TP PT Det handlar om att motverka de långsikta sociala och kulturella effekterna av arbetslöshet som kan försvåra återinträde på arbetsmarknaden. Ekonomerna brukar tala om arbetslöshetens hysteresis-effekt. 3Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken I kapitel 2 konstaterade vi att arbetsmarknadspolitiken har ändrat inriktning , något som bland annat förklaras av arbetslöshetskrisen i början av årtiondet och arbetsmarknadens allt mer segmenterade karaktär. I detta kapitel kommer vi ta ett steg vidare och studera en annan aspekt på arbetsmarknadspolitikens och arbetsmarknadsutbildningens nya förutsättningar, nämligen förekomsten av andra arbetsmarknadspolitiska aktörer vid sidan av Arbetsförmedlingen. Vi kommer att studera betydelsen av kommu- nernas insatser, partssammansatta yrkesnämnder, de regionala kompetensråden, utvecklingen av de så kallade branschråden och slutligen omställningsavtalen. Efter den ekonomiska krisen fick kommu- nerna spela en allt mer framskjuten roll inom arbetsmarknadspoli- tiken. Kommunala ungdomsprogrammet (KUP) för arbetslösa ungdomar introducerades . tillkom den så kallade utvecklingsgarantin, senare kallad ung- domsgarantin, för unga vuxna . Som ett resultat av krisen följde en dramatisk förändring av sys- selsättnings- och försörjningsläget. Den snabba ökningen av antalet unga som var beroende av ekonomiskt bistånd bidrog också till strävandena att samordna insatserna inom arbetsmarknadspolitiken med den verksamhet som kommunerna bedrev inom (, 2004; , 2006). genomfördes dessutom en förändring av socialtjänst- lagen som innebar att kommunernas befogenheter att kräva att socialbidragstagare deltog i olika aktiviteter, t.ex. utbildning, ökade. Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken Alternativet var att försörjningsstödet reducerades eller drogs in. Skärpningen av kraven avsåg främst ungdomar , efter- som de unga var kraftigt överrepresenterade bland biståndstagarna, men tillämpades enligt de uppföljningar som har gjorts också för äldre åldersgrupper. Mycket talar också för att de arbetsplats- liknande aktiviteterna som kommunerna bedrev ökade som ett resultat av denna lagstiftning. 3.1.1Omfattning och inriktning på den kommunala arbetsmarknadspolitiken Enligt en kartläggning som utförts av forskare vid fanns det cirka 800 olika arbetslöshetspolitiska projekt som bedrevs i kommuners regi (Ulmestig, 2007). Två av tre kommuner bedrev ett slags lokal arbetslinje för att sysselsätta socialbidrags- tagare. Särskild jobbförmedlingsverksamhet etablerades för social- bidragstagare vid sidan av de ordinarie arbetsförmedlingarna. En uppskattning talar för att de kommunala insatserna sammantaget kostade kommunerna och omfattade cirka 13 500 deltagare . Betydande delar av dessa kostnader täcktes dock via bidrag, t.ex. från Europeiska socialfonden (EFS).TPF1FPT Det fanns och finns inte några mer precisa riktlinjer för de lokala insatserna, men enligt socialtjänstlagen 4 kap 4 § heter det att aktiviteterna ska ha ett kompetenshöjande innehåll. Många kommuner har uttryckt missnöje med arbetsförmed- lingarnas sätt att hantera socialbidragsberoende arbetslösa. En betydande del av dem som uppbär ekonomiskt bistånd gör det på grund av arbetslöshet. var det totalt cirka 210 000 hushåll som beviljades ekonomiskt bistånd i . I av dessa hushåll var de som sökt bistånd arbetslösa och utan rätt till någon arbetslöshetsersättning (SCB, 2006). Enbart cirka en fjärdedel av socialbidragstagarna var föremål för insatser i arbetsförmedlingens regi. Enligt kritikerna har arbetsförmed- lingarna i allt för hög grad fokuserat på arbetslösa som är kvalifi- cerade för ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Parallellt med kommunernas egna åtgärder har det ändå före- kommit en direkt samverkan mellan kommunerna och de statliga arbetsförmedlingarna. Det gällde t.ex. de båda tidigare garantierna ungdomsgarantin och aktivitetsgarantin. 1TP PT I vårt delbetänkande SOU 2007:18 diskuteras sådana insatser mer utförligt. Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken heter att placera deltagare i aktivitetsgarantin, t.ex. inom förbere- dande utbildning, och bidrog dessutom genom att själva arrangera verksamhet inom ramen för aktivitetsgarantin, en verksamhet som finansierades med arbetsmarknadspolitiska medel. Våra kunskaper är inte tillräckliga för att vi ska våga säga något mer specifikt om inriktningen på eller innehållet i de kommunalt organiserade arbetsmarknadsinsatserna för socialbidragstagare. Flera av insatserna riktar sig till speciella målgrupper som ungdo- mar, missbrukare eller psykiskt funktionshindrade. Yrkesutbild- ning förekommer högst sällan. Det verkar inte heller vara särskilt vanligt med kompensatoriska kurser i kärnämnen för att täppa till tidigare kunskapsluckor. I den ovan refererade studien om den kommunala aktiveringspolitiken konstaterar och följande: Aktiveringsprogram verkar inte främst handla om att den arbetslöse ska tillgodogöra sig yrkeskunskap eller andra färdigheter som kan underlätta inträdet/återinträdet på arbetsmarknaden. I dessa projekt erbjuds den arbetslöse istället någon form av social träning, och/eller i vissa fall kontroll, till dess att man bedöms redo för annan verksamhet. Det kan ifrågasättas om aktiveringsprogram är en arbetsmarknads- åtgärd, i den mening att man förväntas att gå direkt vidare till den öppna arbetsmarknaden och därmed uppnå självförsörjning (s. 84). De kommunala åtgärderna har således en karaktär som påminner om aktiviteterna inom ramen för programmet förbere- dande insatser. Mycket talar för att kommunernas initiativ för att aktivera individer, som är beroende av ekonomiskt bistånd, måste ses som ett slags extraordinära insatser. Det handlar om åtgärder för indi- vider som tycks ha hamnat mellan stolarna. Är de arbetsföra? I så fall borde ansvaret vila på arbetsförmedlingen. Är de däremot inte arbetsföra är det kanske någon form av rehabiliterande behandling som skulle behövas och i så fall vilar ansvaret på sjukvården och . I så fall är det kommunerna som är ansvariga. I enskilda län och kom- muner finns det en samordning, t.ex. inom ramen för försök med FinsamTPF2FPT, där en sådan bedömning kan göras gemensamt av de inblandade parterna. Men i flertalet kommuner saknas ett sådant samarbete. 2TP PT Enligt lagen om finansiell samordning för rehabiliteringsinsatser. Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken De förändringar av arbetsmarknadspolitiken som har initierats efter valet kan komma att påverka kommunernas arbetsmarknadspolitiska verksamhetsutrymme. Avvecklingen av de tidigare insatserna för arbetslösa ungdomar, ungdomsgarantin och kommunala ungdomsprogrammet, minskar i ett slag kommunernas roll. Jobbgarantin för ungdomar som ersätter dessa program kommer att bedrivas i arbetsförmedlingens regi. Avvecklingen av aktivitetsgarantin till förmån för jobb- och utvecklingsgarantin kan också medföra förändringar, men det är i skrivande stund för tidigt att uttala sig om vad dessa kan innebära. 3.1.2Erbjuder vuxenutbildning ett alternativ till arbetsmarknadsutbildningen? Med undantag för vårdutbildning förekommer ganska lite av grundläggande eller fullständiga yrkesutbildningar för vuxna i kommunernas regi. utbildning för vuxna (komvux) är i huvudsak inriktat på utbildning av allmänteoretisk karaktär eller kortare specialistinriktade kurser. Utifrån ett livslångt lärande perspektiv är det ett problem att det finns så begränsade möjlig- heter för en vuxen att skaffa sig en heltäckande yrkesutbildning på grundläggande gymnasial nivå. Arbetsmarknadsutbildning är inget jämförbart alternativ. För det första ska en person vara arbetslös eller riskera att bli arbetslös för att kunna gå en arbetsmarknads- utbildning. Det finns ingen formell möjlighet att söka eller någon uttalad rättighet för individen att gå en arbetsmarknadsutbildning. För det andra ska arbetsmarknadsutbildningen inte motsvara en fullständig eller grundläggande yrkesutbildning. Arbetsmarknads- utbildningen ska vara relativt kort och erbjuda ett komplement till tidigare utbildnings-, arbetslivs- och yrkeserfarenheter. Mot denna bakgrund har intresset ökat för att utvidga utbudet av yrkesutbildning på komvux, något vi återkommer till i kapitel 6. En framtida utveckling av yrkesutbildningen för vuxna i kommu- nernas regi påverkar naturligtvis förutsättningarna för och behovet av arbetsmarknadsutbildning. Arbetsmarknadsutbildningen skulle i så fall kunna renodlas till att ännu tydligare bli just ett komplement till, snarare än ett alternativ till, grundläggande yrkesutbildning på gymnasial nivå. Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken 3.2Yrkesnämnderna och arbetsmarknads- utbildningen Arbetsmarknadens parter, branschorganisationer och enskilda företag har naturligtvis stor betydelse för arbetsmarknadsutbild- ningen eftersom de representerar avnämarna. Deras signaler om behovet av arbetskraft och kompetens på olika delar av arbetsmark- naden ska ge råd när det gäller upphandling av arbetsmarknads- utbildning. Men de kan också spela en mer operativ roll. I detta avsnitt ska vi framför allt beröra de så kallade yrkesnämndernas betydelse i sammanhanget. Yrkesnämnder är ett slags samrådsorgan på branschnivå mellan företrädare för arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Tjänstemanna- yrkena omfattas inte av detta samarbete. Ursprunget till dagens yrkesnämnder går tillbaka till ett av Saltsjöbadsorganen – Arbets- marknadsorganisationernas yrkesutbildningskommitté – som rekommenderade partsorganisationerna på förbundsnivå att sluta kollektivavtal om lärlingsutbildning för att garantera den framtida arbetskrafts- och kompetensförsörjning. I praktiken har det emellertid sett väldigt olika ut. På vissa branschområden finns avtal av detta slag, på andra finns inga alls. På ytterliga andra finns det yrkesnämnder, men enbart på pappret. LO-yrkena inom de stora kommunala verksamheterna saknar i stort sett yrkesnämnder. Undantaget är städpersonalen vars kompetensfrågor bevakas av . Totalt finns 24 yrkesnämnder på central nivå. Men det är enbart hälften av dessa som kan betraktas som aktiva. Yrkesnämnderna ska i största möjliga utsträckning vara med och påverka den grund- läggande yrkesutbildningen på sitt område. Men de är också med och påverkar arbetsmarknadsutbildningen. Detta sker emellertid inte så mycket på nationell nivå som regionalt och lokalt.TPF3FPT Några reglerade former för informationsutbytet mellan lokala och regio- nala yrkeskommittéer, å ena sidan, och länsarbetsnämnder och arbetsförmedlingar å den andra, finns inte. Det är framför allt inom kurser som leder till så kallade legiti- mationsyrkan som man kan spåra partsorganisationernas infly- tande, t.ex. inom byggnads-, VVS- och transportbranscherna. Dessa tre branschområden omfattar emellertid en inte alldeles oansenlig andel av det totala antalet deltagare i arbetsmark- Telefonintervju 2007 10 08. Andra aktörer inom arbetsmarknadspolitiken Till detta kan läg- gas utbildningar orienterade mot tillverknings- och hantverksyrken som motsvarade av det totala antalet deltagare i arbetsmarknadsutbildning.TPF4FPT Tillverkningsindustrin och hantverks- yrkena representeras också av starka yrkesutbildningsnämnder och krav på erkända yrkesbevis för tillträde till jobb. För att kartlägga centrala yrkesnämnders intresse för och engagemang i arbetsmarknadsutbildningar sände utredningen i samverkan med Valideringsdelegationen ut en enkät till ett antal företrädare för yrkesnämnder och branschföreträdare samt till ett urval arbetsgivare inom olika yrkesområden. Enkäten innehåller frågor om nämnden/branschen är involverad i planering av arbetsmarknadsutbildning samt om de är med och påverkar innehåll och urval av deltagare. Därutöver ställdes några frågor om betyg och certifikat efter avslutad arbetsmarknadsutbildning, vilket redovisas i kapitel 10. Enkäten sändes ut till 36 företrädare för yrkesnämnder och branscher och besvarades av 27 personer. Bland företrädarna från yrkesnämnder/branschorgan är det inte många som uteslutande säger sig representerar en yrkesnämnd. De som svarat på enkäten är därför en mycket heterogen grupp. Även om vi, utifrån andra källor, vet att en respondent är engagerad i en yrkesnämnd är det troligen mer fruktbart att tala om branschföre- trädares synpunkter i dessa frågor. Resultatet av enkäten visar att runt hälften av alla bransch- representanter har kontakt med länsarbetsnämnder och utbild- ningsföretag och drygt fyra av tio är involverade i planeringen av innehållet. Något färre, tre av tio, är involverade i rekrytering eller urval av deltagare till arbetsmarknadsutbildningar.