sou · GWB393 · 2008-10-17 00:00:00 — Som tidigare nämnts finns dock flera bestämmelser där partens insynsrätt kommer till mer eller mindre indirekta uttryck. En i sammanhanget central partsrättighet enligt är partens rätt att – med något undantag – själv föra sin talan. För misstänktas del slås detta fast i 21 kap. 1 § . Enligt bestämmelsen får den misstänkte – varmed i avses såväl den som under förundersökning är misstänkt för brott som den som är åtalad vid domstolen, dvs. är tilltalad – alltid själv föra sin talan. Detta gäller ovillkorligen och alldeles oavsett om den misstänkte i övrigt av någon anledning saknar processbehörighet. Detta har betydelse för den misstänktes insynsrätt. Exempelvis medför detta att den misstänktes insynsrätt inte kan anses tillgodo- sedd genom ett arrangemang som innebär att bara försvararen, men inte den misstänkte själv, får ta del av processmaterial; i vart fall inte om den misstänkte motsätter sig ett sådant arrangemang. Att i några avgöranden funnit sådana arrangemang förenliga med krav på en rättvis rättegång innebär alltså inte att de skulle kunna anses vara förenliga med nationella rätt. Det ska också nämnas att det finns exem- pel på domar där inte funnit det acceptabelt att parten själv fråntagits möjligheten att ta del av domstolsmaterialet. När det gäller tvistemål följer partens rätt att själv föra sin talan närmast indirekt av dels undantagsbestämmelsen i 11 kap. 1 § rätte- Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar gångsbalken om att en processobehörig parts talan förs av ställföre- trädare, dels avsaknaden av bestämmelser om ombudstvång. Andra centrala bestämmelser för partsinsynen är de som ålägger rätten att kalla part till huvudförhandling eller annan förhandling, se när det gäller förhandling i tingsrätt för brottmålens del 45 kap. 13 och 15 §§ och 46 kap. 12 och 23 §§ samt för tvistemålens del 42 kap. 12 och 21 §§ . Även till sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling ska part kallas, se 35 kap. 9 § . Motsvarande bestämmelser finns för förhand- ling i överrätt. Parten har alltså en ovillkorlig rätt att närvara vid huvudförhandling och annan förhandling (här bortses från vad som kan gälla i vissa fall vid kumulation av mål). Beslut om stängda dörrar påverkar således inte partens rätt att närvara enligt rättegångs- balkens reglering. Bara i två situationer, som uttryckligen regleras i , föreskrivs att en part, inbegripet också en till- talad, får visas ut ur rättssalen. Det ena fallet är att parten är stör- ande vid förhandlingen, se 5 kap. 9 § . Bestämmel- sen rör dock i första hand störande åhörare och det är förutsatt att bestämmelsen endast i absoluta undantagsfall ska användas beträff- ande parter. Det andra fallet är om det finns anledning att anta att ett vittne, en medtilltalad eller en målsägande av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen vid förhör i den tilltalades eller annan parts närvaro eller denne avbryter bevispersonen eller annars hindrar dennes berättelse, se 36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § rätte- gångsbalken. I ett sådant fall ska efter en ändring i 36 kap. 18 § genom EMR-reformen, parten i första hand få i ett annat rum lyssna på direktsänd ljudöverföring av förhöret, s.k. medhörning, eller ta del av det genom en direktsänd ljud- och bild- överföring. Först om inget av dessa alternativ är möjligt, ska för- höret återges för parten när han eller hon åter finns i rättssalen. Parten ska också beredas tillfälle att ställa frågor till bevispersonen. En försvarare eller ett ombud kan inte visas ut med stöd av 36 kap. 18 § , se JO 1995/96 s. 68. Domstolens skyldighet att kalla en part till huvudförhandling i förening med partens i det närmaste ovillkorliga rätt att närvara vid denna kan sägas utgöra själva kärnan i insynen i rättegången, efter- som en dom endast får grundas på vad som förekommit vid huvud- förhandlingen då sådan hållits. Denna omedelbarhetsprincip slås för tvistemålens del fast i 17 kap. 2 § och för brottmålen i 30 kap. 2 § . Då i vart fall den tilltalades personliga närvaro vid huvudförhandling är huvudregel i brottmålshanteringen vid Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar tingsrätt, betyder det att ett brottmål, helt i enlighet med inten- tionerna bakom , som regel inte avgörs utan att en tilltalad, som valt att inte avvika eller utebli, senast under huvud- förhandlingen fått full insyn i alla de omständigheter som domstolen kan lägga till grund för avgörandet. 2.5.2Partens rätt att ta del av handlingar i ett mål har det skett uppmjukningar i de principer om muntlig- het, omedelbarhet och koncentration som ursprungligen var så centrala för bl.a. partens möjligheter att senast vid huvudförhand- lingen få full insyn i de omständigheter som domstolen kan lägga till grund för sitt avgörande. Främst har uppmjukningarna handlat om undantag från kravet på huvudförhandling i överrätt samt i tvistemål vid tingsrätt. Genom EMR-reformen tas ytterligare steg som modifierar ursprungliga huvudprinciper. Exempelvis blir det, som nämnts tidigare, i vissa fall möjligt att redan i tingsrätt döma i brottmål efter prövning i sak av den till- talades skuld utan huvudförhandling. Vidare blir det i både tviste- mål och brottmål möjligt att processmaterialet, om rätten finner det lämpligt, presenteras vid huvudförhandlingen genom hänvisningar till handlingar i målet. Det sagda omfattar framställning av yrkan- den och grunder, sakframställningar, referat av vad utebliven till- talad eller målsägande tidigare anfört, framläggning av skriftlig be- visning samt, för brottmålens del, framläggning av skriftlig per- sonalia. Även muntlig bevisning kan läggas fram genom hänvisning till handlingar i målet, t.ex. till en ljud- och bildupptagning av för- hör som hållits vid bevisupptagning utom huvudförhandling eller vid huvudförhandling i lägre rätt. I ett sådant fall utgör ljud- och bildupptagningen processmaterial trots att den inte spelas upp. I normala fall torde dock bevisningen läggas fram genom uppspelning av ljud- och bildupptagningen. Trots att en ljud- och bildupptag- ning i båda fallen anses utgöra processmaterial i form av muntlig bevisning, handlar det om bevisning i form av en hand- ling som läggs fram. De nämnda förändringarna i processen vid allmän domstol har inte till någon del haft till syfte att försämra parts möjligheter till insyn i rättegången. En konsekvens av förändringarna är emellertid att handlingarna i ett mål fått en mer betydande roll i rättegången än tidigare på bekostnad av muntligheten. Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar Som tidigare nämnts finns inga generella bestämmelser i rätte- gångsbalken som uttryckligen tillförsäkrar part en rätt att på eget initiativ eller genom kommunikation från domstolen få ta del av alla handlingar som finns i ett mål. Av än större betydelse när det gäller ljud- och bildupptagningar är att det inte heller finns några allmänna bestämmelser i om formerna för hur det ska ske. Det finns dock regler i om skriftväxling samt bestämmelser om att vissa handlingar ska översändas i avskrift eller kopia till en part, nämligen stämningsansökan och bilagd skriftlig bevisning samt andra bilagda handlingar. En specialbestämmelse utgör vidare 23 kap. 21 § fjärde stycket som ger den misstänkte och eventuell försvarare en rätt att då åtal väcks få ett eget exemplar av förundersökningsprotokollet. Syftet med bestämmelser om kommunikation av särskilda handlingar är i första hand att tillgodose partens möjligheter att på ett adekvat sätt kunna förbereda och utföra sin talan i rättegången. Det inbegriper givetvis talan i högre rätt efter ett eget eller en annan parts över- klagande. I överrätt finns bestämmelser om kommunikation av överklagande och svarsskrivelse i 50 kap. 8 och 10 §§, 51 kap. 8 och 10 §§, 52 kap. 7 §, 55 kap. 8 och 10 §§ samt 55 kap. 7 § rättegångs- balken. Parters rätt att ta del av slutliga avgöranden eller överklag- bara beslut under rättegången genom att tillställas en egen kopia av domar och beslut framgår dock inte direkt av utan av 26–31 §§ förordningen om mål och ärenden vid allmän domstol samt av förordningen om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. I 33 kap. 2 § anges att om rätten ska underrätta någon om innehållet i en handling, får det ske genom delgivning. Delgivning måste användas om det är särskilt föreskrivet såsom exempelvis i 42 kap. 5 § och 45 kap. 9 § (stämning och stämningsansökning med bilagor) eller om det med hänsyn till syftet med en bestämmelse om underrättelse framgår att delgivning bör ske. Delgivning av en handling innebär enligt huvudregeln i 6 § första stycket delgivningslagen (1970:428) att handlingen i original eller kopia ska överbringas till den som ska delges. Från huvud- regeln görs i andra stycket undantag för handling som är av vid- lyftig beskaffenhet eller om det av annan anledning inte är lämpligt att handlingen mångfaldigas. Då får rätten besluta att handlingen i stället ska hållas tillgänglig hos rätten eller på en plats som rätten bestämmer. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att undan- Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar tagsbestämmelsen är motiverad av praktiska skäl; inte på grund av känsligheten i handlingens innehåll etc. (NJA II 1971 s. 23 f.). Stämningsansökan måste dock alltid överlämnas. När det gäller flertalet handlingar i en akt i ett brottmål eller tvistemål sker som regel kommunikation av dessa genom över- sändande av kopia till part även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om det i . Huruvida denna domstols- praxis är grundad på vad som indirekt får anses följa av rättegångs- balken eller grundad på vad som följer av allmänna principer om processuella förfaranden framstår som oklart; något som torde ha betydelse för tolkningen av kollisionsregeln i 14 kap. 5 § sekretess- lagen i dessa hänseenden, se nästa avsnitt. Sammanträdesprotokoll från muntlig förberedelse är ett exem- pel på en handling som det inte finns någon i föreskriven skyldighet att delge eller på annat sätt kommunicera med en part men som ofta ändå expedieras genom att skickas i kopia till parterna. Normalt expedieras huvudförhandlingsprotokoll eller motsvarande anteckningar till parterna bara då de innehåller något beslut som kan överklagas särskilt, t.ex. ett beslut om att en till- talad ska stanna kvar i häkte i väntan på domens meddelande. Då ett sådant huvudförhandlingsprotokoll expedieras, medsänds dock som regel inte sådana ljudupptagningar av muntlig bevisning som ägt rum under huvudförhandlingen trots att de utgör en del av protokollet. Oavsett om protokoll eller särskilda anteckningar förs eller inte vid en huvudförhandling ingår en ljudupptagning bland handlingarna i målet i samma stund som dokumentationen väl skett genom den digitala upptagningen och den fortsatta elektroniska lagringen. (Det är en annan sak att ljudupptagningen ibland blir all- män handling först senare, t.ex. då ett eventuellt protokoll färdig- ställts, se prop. 2004/05:131 s. 112). brukar, såvitt vi känner till, sådana upptagningar i domstolspraxis överlämnas i kopia till part enbart efter särskild begäran eller då muntlig bevisupptagning utom huvudförhandling skett vid en annan domstol. Sammanfattningsvis kan sägas att endast i ringa utsträckning är uttrycklig när det gäller parts rätt att få ett eget exemplar av en handling som upprättats av domstolen eller som läm- nats in till domstolen av en annan part eller utomstående myndighet eller enskild. I princip handlar de uttryckliga bestämmelserna om förundersökningsprotokoll samt stämningsansökningar med bilagor samt initial skriftväxling i överrätt. Det är emellertid etablerad domstolspraxis att kopior av handlingar som kan anses tillföra ett Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar mål sakuppgifter tillsänds parterna utan särskild begäran från dessa. Det sagda gäller dock inte utan undantag. Dokumenterade ljudupp- tagningar av muntlig bevisning som ägt rum vid huvudförhandling är, vågar vi påstå, ett sådant undantag i den praktiska rättstillämp- ningen. Inte heller i lagen om domstolsärenden finns någon detaljreglering av i vad mån part har rätt att få egna kopior av handlingarna i ären- det. Förfarandet i domstolsärende är emellertid som huvudregel skriftligt, vilket bl.a. motiverat att en bestämmelse införts om dom- stolens skyldighet att med en part kommunicera uppgifter som till- förts målet av någon annan än parten själv, se 22 § lagen om dom- stolsärenden. Enligt bestämmelsen får ett ärende, med vissa undan- tag, inte avgöras utan kommunikation med part. Normalt sker kommunicering genom att inkomna och upprättade handlingar översänds i kopia till part som ges att yttra sig över det översända materialet. I lagens förarbeten framgår emellertid att bestämmelsen inte uppställer något formligt krav på att kommuni- kationsskyldigheten alltid uppfylls genom översändande till parterna av det material det gäller. Även andra sätt att uppfylla kommunika- tionsskyldigheten kan tänkas (prop. 1995/96:115 s. 164). Även i domstolsärenden kan dock förekomma muntlig hand- läggning vid sammanträde, t.ex. för upptagning av muntlig bevis- ning. Till sådant sammanträde ska en part kallas och parten har på motsvarande sätt som enligt en rätt att närvara vid ett sammanträde. Som framgått tidigare ska även i domstolsärenden förhör i bevis- syfte fr.o.m. som regel dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Av intresse i det sammanhanget kan nämnas att det i förarbetena till lagen om domstolsärenden disku- teras bl.a. hur den i 22 § fastslagna kontradiktoriska principen ska tillämpas i fråga om sådana uppgifter som kommer fram vid ett sammanträde till vilket en av flera parter har underlåtit att inställa sig trots att han eller hon delgivits kallelse. Regeringen anmärkte därvid att reglerna i 18 § lagen om domstolsärenden om kallelse m.m. har en sådan utformning att det inte i sig är uteslutet att i den angivna situationen lägga sådana uppgifter som framkommit vid sammanträdet till grund för ett beslut i ärendet. Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar höll regeringen, kan domstolen inte avgöra ett ärende förrän dom- stolen fullt ut iakttagit reglerna i 12 § om materiell processledning. Detta medför med beaktande även av normala bevisbörderegler att särskilt en enskild person som har uteblivit innan ärendet avgörs, kan behöva kommuniceras sådana uppgifter som framkommit vid sammanträdet (a. prop. s. 164 f.). Möjligen kan uttalandet tolkas som att det ibland finns en skyldighet för domstolen att tillse att en part, som inte närvarat då ljud- och bildupptagningen äger rum, i efterhand bereds tillfälle att ta del av upptagningen och yttra sig över förhörspersonens utsaga innan ärendet kan avgöras. Som sagts synes dock därmed inte krävas att detta sker genom att en kopia av ljud- och bildupptag- ningen expedieras till parten. Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonven- tionen) gäller 1995 som svensk lag. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte med- delas i strid mot åtagande på grund av konventionen. Enligt artikel 6 i ska var och en, vid pröv- ningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Vidare gäller att var och en som blivit anklagad för brott har vissa minimirättigheter, bl.a. att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar (artikel 6.3 b) och att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och för- hörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom (artikel 6.3 d). Den grundläggande rättigheten i artikel 6 är rätten till en rättvis rättegång, ofta betecknad som rätten till fair trial. Utmärkande för en rättvis rättegång är att parterna är likställda i processen och att proceduren inte gynnar den ene på den andres bekostnad. Prin- cipen om parternas likställdhet (equality of arms) gäller inte bara i tvistemål utan också i brottmål där emellertid innebörden av principen är en annan. Vad som krävs i brottmål är inte att den tilltalade och åklagaren ska ha samma processuella rättigheter utan Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar att den tilltalade inte får ha sämre möjligheter än åklagaren att utföra sin talan inför domstolen. Att den tilltalade i vissa avseenden favoriseras (in dubio pro reo) är i själva verket nödvändigt för att eliminera risken för att han befinns skyldig till ett brott som han inte har begått. I brottmål ska processen nämligen grundas på principen att den som är oskyldig inte ska kunna dömas för brott. För att denna princip ska få ett reellt innehåll måste den tilltalade tillerkännas de rättigheter som kan anses nödvändiga för att han ska kunna försvara sig på ett fullgott sätt. Principen om ett kontradiktoriskt förfarande (adversial procedure) har ett nära samband med principen om parternas likställdhet, eftersom det kontradiktoriska förfarandet syftar till att garantera att båda parter får kännedom om allt material i processen, får till- fälle att framföra sina synpunkter på detta material samt har lika goda möjligheter att förhöra åklagarens vittnen och åberopa egna vittnen eller annan bevisning och utföra sin talan i processen. Den kontradiktoriska principen innebär att en domstol inte får grunda sitt avgörande på annat material än sådant som båda parter haft tillfälle att yttra sig över. Rätt för part att närvara vid domstolsförhandling är givetvis ett viktigt moment i kraven på en rättvis rättegång. När det gäller brottmål är enligt också tillgång till handlingar som ingår i domstolsakten en viktig förutsättning för ett effektivt försvar (se artikel 6.3 b). Det finns dock såvitt vi erfarit inget krav på att båda parter alltid ska få tillgång till egna exemplar av dom- stolens dokumentation av muntlig bevisning som part haft rätt att själv ta del av genom personlig närvaro eller på annat sätt. Vad som synes tillmätas avgörande betydelse när det gäller aktinsyn och till- gång till processmaterial är snarare likställighetsprincipen; att inte någon part missgynnas i detta avseende (se domen i målet Foucher mot samt domen i målet Bobek mot ). Det kan också nämnas att en parts rätt till insyn i all utredning i ett mål inte kan sägas vara absolut för att kravet på en rättvis rätte- gång ska anses uppfyllt. har i några avgöranden fäst avseende vid motstående intressen som kan behöva beaktas, t.ex. rikets säkerhet, risk för hämndaktioner mot vittnen, skydd för andra individers grundläggande rättigheter eller skydd för polisiära utredningsmetoder (domar i målet Doorson mot och i målet m.fl. mot ). I dessa fall har det dock handlat om att Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar uppgifter hemlighålls för den tilltalade och inte – såsom fallet är beträffande ljud- och bildupptagningar – eventuella begränsningar för en part att i efterhand få del av bilden i en ljud- och bildupp- tagning av ett förhör som i de flesta fall hållits i partens personliga närvaro och som parten dessutom kan få tillgång till ljudupptag- ning av. Det är en annan sak att mål ibland kan avgöras och muntlig bevisning tas upp trots att någon part valt att utebli eller – i tviste- mål – gjort sig omöjlig att nå för kallelse. 2.6Förhållandet mellan sekretess och partsinsyn Mot bakgrund av redogörelsen i avsnitt 2.5 kan konstateras att det inte råder något tvivel om att ger part en ovill- korlig rätt att, i de allra flesta fallen genom personlig närvaro i rätten, ta del av det förhör som dokumenteras genom en ljud- och bildupptagningen; ett förhör som rätten kan komma att grunda domen på och som därför utgör processmaterial. Vad diskussionen kan sägas ha handlat om är helt enkelt om dessutom ger parten en ovillkorlig rätt att i efterhand ta del av den handling som tillverkats av domstolen i form av ljud- och bild- upptagningen av förhöret och, i så fall, om den rätten dessutom innefattar en rätt att få en egen kopia av handlingen trots den sekretess som gäller för bilden. I 14 kap. 5 § sekretesslagen regleras konflikten mellan sekretess- lagens bestämmelser om sekretess och den rätt till insyn i mål och ärende som kan följa av andra bestämmelser t.ex. i , förvaltningsprocesslagen (1971:291), förvaltningslagen (1986:223) eller lagen om domstolsärenden. Bestämmelsen lyder som följer. Sekretess hindrar inte att sökande, klagande eller annan part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet tar del av handling eller annat material i målet eller ärendet. Handling eller annat material får dock inte lämnas ut, i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant fall skall myndigheten på annat sätt lämna parten upp- lysning om vad materialet innehåller, i den mån det behövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda. Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar Sekretess hindrar aldrig att part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretess begräns- ning i parts rätt enligt att få del av alla omständig- heter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Första och andra styckena tillämpas inte, om avvikande bestämmel- ser har meddelats i lag. Av paragrafens ordalydelse följer att den som är part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet under vissa förutsätt- ningar har en mera långtgående rätt än andra enskilda att få ta del av hemliga handlingar och uppgifter. Enighet råder numera om att bestämmelsen i sig inte i något av- seende ger någon rätt för part till insyn genom att ta del av material eller få ut någon handling. Den rätten måste framgå av annan lag- stiftning som är tillämplig i det enskilda fallet, t.ex. av rättegångs- balken, förvaltningsprocesslagen eller förvaltningslagen, eller av all- männa rättsgrundsatser (se RÅ 2001 ref. 27 och prop. 2001/02:191 s. 68). I flera avseenden råder emellertid delade meningar om be- stämmelsens rätta innebörd och tillämplighet i främst det straffpro- cessuella förfarandet. Som nämnts i våra direktiv har diskussionen till stor del rört bestämmelsens tillämplighet i fråga om den miss- tänktes insyn i förundersökningsmaterial enligt 23 kap. 18 § rätte- gångsbalken. Det har också förekommit delade meningar om inne- börden av bestämmelsen i andra styckets andra mening om förhåll- andet mellan sekretesslagens och reglering när det gäller hemliga handlingar eller andra uppgifter som förekommer i allmänna domstolars mål och ärenden enligt . För förståelsen av denna problematik kan det underlätta med en redogörelse för kollisionsbestämmelsens tillkomsthistoria och motiven till den och dess föregångare i 39 § lagen om inskränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar (sekretesslag). innehöll när den antogs och innehåller alltjämt en bestämmelse om yppandeförbud i 5 kap. 4 § rättegångs- balken. Den innebär att rätten kan förordna att vad som före- kommit inom stängda dörrar inte får uppenbaras. Ett sådant förbud gäller bl.a. för vid förhandlingen närvarande parter och ombud och är straffsanktionerat enligt 9 kap. 6 § Redan i Partsinsyn och ljud- och bildupptagningar motiven till bestämmelsen om yppandeförbud förklarade att det med hänsyn till att handläggning kan äga rum även utan förhandling, t.ex. genom skriftlig förberedelse, borde övervägas huruvida det sekretesslag skulle införas en befogenhet för domstol att i vissa fall redan före förhandling för- ordna att handling inte får utlämnas. Framtagandet av medförde följdlagstiftning och lagändringar som föreslogs av Processlagberedningen bl.a. sekretesslag.