sou · GVB34 · 2008-01-01 00:00:00 — I den föreslagna lagtexten behandlades systemutformarna sammantagna som ett begrepp och de ålades olika skyldigheter t.ex. att utreda olyckor såtillvida inte detta skulle ske av . Utredningen föreslog att kommunerna inom ramen för den kommunala räddningstjänsten samt polismyndigheterna i den utsträckning som Vägtrafikinspektionen föreslog skulle underrätta Vägtrafikinspektionen om vissa slag av olyckor. För Vägtrafik- inspektionen föreslogs ett krav på att underrätta om olyckor. Dessutom föreslogs att system- utformarna skulle lämna en kopia av den slutliga rapporten efter olyckan till Vägtrafikinspektionen. Utredningen om inrättandet av Vägtrafikinspektionen föreslog i sitt slutbetänkande En vägtrafikinspektion (SOU 2002:65) ett mer vittgående ansvar för Vägtrafikinspektionen än vad som slutligen bestämdes. Bl.a. föreslogs att chefen för skulle ansvara för och besluta i frågor om att granska verksamheten hos statliga och kommunala väghållare, transportföretag, 15TP PT Se bet. 1998/99:TU9, rskr. 1998/99:197. fordonstillverkningsföretag eller andra som utövar verksamhet som väsentligt påverkar vägtransportsystemets utformning och funktion med utgångspunkt från beslutade trafiksäkerhetsmål. En föreskriftsrätt föreslogs också för chefen för inspektionen. Anledningen till att utredaren inte föreslog att Vägtrafikinspektionen skulle bli en från självständig inspektionsmyndighet var att och regeringen hade påtalat vikten av att en inspektionsverksamhet kunde inrättas och i det rådande läget var det därför svårt att föreslå en självständig och fristående inspektion. Vägtrafikinspektionen föreslogs få ansvara för delar av bilinspektionsverksamheten och föreslogs att även granskningsverksamhet som omfattade hela vägtransportsystemet skulle överföras till inspektionen. När det gäller djupstudier och haveriutredningar inom vägtrafikområdet föreslogs inte någon förändring. Motivet till att inte ändra de gällande förhållandena – utförde djupstudier av alla dödsolyckor – var att sådan verksamhet var mycket resurskrävande och med givna ekonomiska ramar skulle i sådana fall andra viktigare uppgifter få stå tillbaka. Det framstod inte som lämpligt att flytta detta ansvar som ingick i sektorsansvar till en liten nybildad myndighet. Det arbetssätt som Vägtrafikinspektionen i övrigt skulle få fordrade inte heller att olycksutredningar sköttes av inspektionen. Tanken på att inrätta en gemensam myndighet för inspektion berördes också av utredningen i positiva ordalag. Utredaren framhöll att ur ett medborgerligt perspektiv får det inte vara någon skillnad i hur de olika systemutformarna förhåller sig till människors liv och hälsa i de olika tranportslagen med tanke på att nollvisionen gäller samtliga transportslag och att en gemensam säkerhetsmyndighet för alla transportslag skulle kunna spela en viktig roll i harmoniseringen av säkerhetsfilosofier och säkerhets- kulturer inom de olika transportslagen. Resonemanget byggde på att trots tekniska skillnader mellan de olika trafikslagen går utvecklingen från en detaljtillsyn, där den tekniska kompetensen är central, till att respektive verksamhet utvecklar sin egenkontroll och tillsynsmyndigheterna i stället utför systemkontroller och kvalitetssäkring, i vilket de olika transportslagen borde kunna finna likheter och vinna på att agera från en gemensam plattform. Vägtrafikinspektionen har inte något tillsynsmandat och disponerar inte heller något instrument för att styra aktörer till att vidta åtgärder. Grunden för Vägtrafikinspektionens ansvar och verksamhet återfinns i 16 och 20 §§ förordningen (1997:652) med instruktion för . Chefen för ansvarar för och beslutar i frågor om att 1.med utgångspunkt i beslutade trafiksäkerhetsmål hos myndigheter och andra utifrån ett helhetsperspektiv följa och analysera sådana förhållanden som väsentligt kan påverka vägtransportsystemets utformning och funktion, 2.genom dialog med de aktörer som avses i 1 verka för att dessa tillämpar ett systematiskt arbetssätt för att förhindra vägtrafikolyckor som kan leda till att någon avlider eller blir allvarligt skadad, 3.samverka med andra aktörer i syfte att öka trafiksäkerheten på väg, samt 4.initiera forskning och utveckling inom vägtrafiksäkerhets- området och följa sådan forskning som har betydelse för inspektionens verksamhet. Chefen för tillsätts av regeringen. Vägtrafik- inspektionen är belägen i och hade 16 anställda. Vägtrafikinspektionens uppgifter genomförs på i huvudsak följande sätt. Verksamhet enligt den första punkten i instruktionen inriktas på att följa och analysera trafikskadeutvecklingen samt viktiga säkerhetsrelaterade tillstånd i vägtransportsystemet. Uppgiften enligt den andra punkten genomförs genom att inspektionen gör utvärderingar och analyser av hur säkerhets- arbetet bedrivs hos olika aktörer och påpekar eventuella brister samt följer upp att bristerna åtgärdas. Samverkan med andra aktörer än systemutformarna t.ex. andra transportinspektioner och organisationer med liknande uppgifter inom andra samhällssektorer sker i strukturerad form genom etablering av fasta nätverk. En god omvärldsbevakning både på nationellt och internationellt plan är också viktigt. Den fjärde punkten innebär att inspektionen inom ramen för sin utvärderande roll ska initiera forskningsprojekt och följa sådan forskning som har anknytning till dess roll som oberoende Inspektionen skall också verka för att relevant forskning inom trafiksäkerhetsområdet kommer till stånd genom annan aktörs finansiering och följa sådan forskning såväl nationellt som internationellt. Vägtrafikinspektionens verksamhet är anslagsfinansierad. 6.5.3Något om Vägtrafikinspektionens arbetssätt Vägtrafikinspektionen arbetar med trafiksäkerhet ur ett humanistiskt perspektiv i linje med nollvisionens grundsyn på trafiksäkerhet. Vägledande för inspektionens prioriteringar är noll- visionen och i ett kortare perspektiv det etappmål, som har lagt fast för . Säkerhetsarbetet i vägtransportsystemet syftar huvudsakligen till att skapa säkerhet och där goda nivåer av säkerhet har kunnat uppnås ska dessa vidmakthållas. Inspektionens arbetssätt måste vara process- och utvecklingsinriktat med fokus på de verksamheter och problemområden som har potential att ge ett mervärde och ett långsiktigt bidrag till trafiksäkerhetsmålen. Inspektionen utreder inte olyckor. Kortfattat kan man säga att inspektionens arbete delas in i tre faser: Initieringsfasen – där inspektionen analyserar problem grundat på egna iakttagelser, statistik, skrivelser utifrån eller resultat av djupstudier eller OLA-rapporter.TPF16FPT Dialogfasen – där inspektionen ställer frågor till de ansvariga aktörerna. Inspektionen föreslår inte några lösningar men lämnar inte frågan förrän ett godtagbart svar erhållits. Uppföljningsfasen – där inspektionen följer upp resultatet av de åtaganden eller utfästelser som aktörerna gjort för att åtgärda en säkerhetsbrist. 16TP PT står för Objektiva fynd, Lösningar och Avsikter. Vägtrafikinspektionen är en enhet i . Vägtrafikinspek- tionen har gemensam styrelse med , vilken beslutar om övergripande verksamhetsmål och fastställer budget för inspektionen. Vägtrafikinspektionen tilldelas egna medel för verksamheten via regleringsbrev. Chefen för trafikinspektionen har en inom oberoende ställning i enlighet med 20 § i instruktionen. 6.6Tidigare myndighetsstruktur inom vägtrafiksektorn Det är motiverat att göra en viss översiktlig historisk tillbakablick på hur ansvaret för trafiksäkerhetsarbetet har utformats på myndighetsnivå. Härigenom kan man följa de principer enligt vilka trafiksäkerhetsarbetet har utformats över tid.TPF17FPT Viktiga händelser i utvecklingen av trafiksäkerhetsarbete är bl.a. inrättandet av AB , omläggningen till högertrafik 1967 och inrättandet av , , 1968. Genom TSV bildades ett centralt organ för trafiksäkerhets- frågor. TSV övertog vid bildandet uppgifter som omfattade fordonskontroll, förarprovskontroll, utbildningsverksamhet, med- verkan i flygande besiktning och inspektion av körskolor och fordon från dåvarande . TSV övertog också uppgifter från dåvarande avseende chefsansvaret för bilinspektionen, ärendena om utbildning, trafikreglering, hastig- hetsbegränsning, vägmärken och tillsyn över AB . Detta kan ses som ett led i att försöka renodla olika funktioner inom trafiksäkerhetsområdet. Ett stort antal organ var inblandade i trafiksäkerhetsfrågor och TSV fick uppgiften att särskilt verka för lämplig samordning av trafiksäkerhetsarbetet. Trafiksäkerhetssituationen innebar en stor ökning av antalet bilar liksom av persontransportarbetet. –1990 var antalet omkomna i vägtrafikolyckor mellan 800 och 900 personer och cirka 9 000 personer skadades svårt. Både den ekonomiska utvecklingen och befolknings- utvecklingen påverkade utfallet. 17TP PT Den historiska tillbakablicken är hämtad ur betänkande Det framtida trafiksäkerhetsarbetet, SOU 1991:79. TSV:s uppgifter vid utgången av 1992 var enligt förordningen (1988:282) med instruktion för i huvudsak följande. TSV var central förvaltningsmyndighet för frågor om säkerheten i vägtrafiken och skulle särskilt verka för samordningen av trafiksäkerhetsarbetet. TSV svarade också för yrkestrafikfrågor och handikappanpassning av kollektivtrafik. I övrigt var ansvarsområdena följande. Bil- och körkortsregistreringen, körkort, förarutbildning och förarprov, trafik på väg och i terräng, fordons beskaffenhet och utrustning och information om trafiksäkerhet. var uppdelad på olika avdelningar och cirka 600 personer arbetade vid TSV 1990, varav cirka 190 vid trafikregistret. Det fanns en forsknings- och informationsenhet. TSV var från och med /90 helt avgiftsfinansierat genom de avgifter som inkom från registerhållningen, förarprov, körkort, och vägtrafikskatt. TSV:s normbeslut kunde överklagas till regeringen. I övrigt överklagades beslut av TSV enligt de olika tillämpliga speciallagarnas bestämmelser och i annat fall enligt förvaltnings- lagens bestämmelser till förvaltningsdomstol. uppgifter var koncentrerade till frågor om väghållning. Av förordningen (1988:1074) med instruktion för i dess lydelse , framgick att verket var central förvaltningsmyndighet för väghållning och hade att svara för följande huvuduppgifter. planering av riksvägarna, fördelning av statsbidrag till vägar, frågor om kollektivtrafik på väg avseende fördelning av bidrag och utredningsarbete om inte annan myndighet hade ansvaret och tillsyn över viss väghållning och att främja ett miljöanpassat trafiksystem. verksamhet var i huvudsak anslagsfinansierad. tillsattes 1990 och hade att försöka komma till rätta med det förhållandet att trafiksäkerhetsarbetet var spritt på många myndigheter och organisationer. möjligheten att minska antalet organ prövas och fokus skulle läggas på det regionala och lokala arbetet. Inriktningen på ett nytt organ var att det skulle kunna se till helheten i trafiksäkerhetsarbetet och göra avvägningar mellan att beakta de olika verksamhetsområdena trafikant, fordon och trafikmiljö. föreslog att TSV skulle slås samman med , vilket också skedde . Det svenska vägnätet består av allmänna vägar, kommunala gator och enskilda vägar. Staten är som huvudregel väghållare för de allmänna vägarna och kommunen för kommunala gator. För enskilda vägar är samfällighetsföreningar eller föreningar väghållare. är statliga vägar, kommunala gator och enskilda vägar.TPF18FPT Det finns enskilda vägar med och utan statsbidrag. Av de som inte får statsbidrag är de flesta s.k. skogsbilvägar. Till vägnätet hör också gång- och cykelbanor i kommunerna, varav det finns . I det statliga vägnätet ingår broar, tunnlar och färjeleder. Vägtrafiken är det dominerande trafikslaget för person- transporter i . Det står för av den sträcka som alla personer reser. Huvuddelen av persontransporterna, , sker med personbil. Även för godstransporter är väg- transporterna det största trafikslaget, om än inte lika dominerande. Vägtransporterna svarar för , sjöfart för och järnväg för av godstransporterna. 6.7.1Definition av väg m.m. Begreppet väg omfattar definitionsmässigt följande enligt 2 § förordningen (2001:651) om vägtrafikdefinitioner. 1.En sådan väg, gata, torg och annan led eller plats som allmänt används för trafik med motorfordon, 2.en led som är anordnad för cykeltrafik, och 3.en gång- eller ridbana invid en väg enligt 1 eller 2. 18TP PT Uppgifter från Vägtrafikinspektionen och . 19TP PT , 2006. Enligt väglagen (1971:948) hör vissa väganordningar utöver själva vägbanan till vägen. Begreppet väg omfattar alltså definitions- mässigt både vägar och gator. Vad som är allmän väg beskrivs i väglagen (1971:948), VägL. Staten eller en kommun kan vara väghållare för en allmän väg. Om en kommun är väghållare upphör vägen att vara allmän när den enligt (1987:10), PBL, upplåts eller skall vara upplåten som gata. Den viktigaste konsekvensen av det är att VägL inte längre gäller för vägen. Begreppet gata finns inte definierat i lagstiftningen. Av om detaljplan framgår att en detaljplan skall innehålla allmänna platser såsom gator, vägar, torg och parker. Det krävs ett separat beslut av för att en gata skall bli allmän väg. Av 13 kap. 1 och 2 §§ trafikförordningen (1998:1276), TrF, framgår att de vägar som är allmänna skall förtecknas i en sammanställning och på en karta som upprättas av i respektive län. Av dessa sammanställningar framgår att endast en liten del av det kommunala vägnätet är allmänna vägar. Den största delen är gator och enskilda vägar med huvudman.TPF20FPT 6.7.2Vad innebär väghållning? Väglagen (1971:948) gäller allmän väg. Med väghållning avses alla åtgärder som utförs beträffande gator och vägar. Det rör sig om byggande, drift och underhåll. Med väghållare avses den som är ansvarig för vägen. Det kan vara staten, beträffande de statliga allmänna vägarna, en kommun beträffande gator och allmänna platser eller viss allmän väg eller annan t.ex. en enskild eller en samfällighet, beträffande enskilda vägar. För de enskilda vägarna gäller numera anläggningslagen (1973:1149) och lagen (1973:1150) om förvaltning av samfällig- heter. Väghållare för en enskild väg är en samfällighetsförening, dvs. de fastighetsägare som i samfälligheten eller en förening. Det är lantmäterimyndigheten som genom ett lantmäteribeslut bestämmer gemenskapsanläggningens ansvarsområde. I den fort- satta framställningen berörs inte de enskilda vägarna utan enbart de allmänna vägarna och de kommunala vägarna och gatorna. 20TP PT Uppgifter från Vägtrafikinspektionen. Staten är som huvudregel väghållare för allmän väg. Efter särskilt beslut kan också en kommun vara väghållare för allmän väg inom kommunen. Väghållning omfattar både byggande och drift av väg. Vid väghållning skall enligt 4 § VägL tillbörlig hänsyn tas till enskilda intressen och till allmänna intressen, såsom trafiksäkerhet, miljöskydd, naturvård och kulturmiljön och en estetisk utformning skall eftersträvas. Av 6 § samma lag framgår att handhar väghållningen för statens räkning och har tillsyn över kommunernas väghållning. En väghållningsmyndighets beslut enligt VägL kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol vilket framgår av 73 § VägL. Den ekonomiska planeringen av väginfrastruktur går i korthet till så att och länsstyrelserna får i uppdrag av regeringen att upprätta långsiktiga planer för nationell och regional infrastruktur. Den långsiktiga planeringen har till syfte att visa hur de transportpolitiska målen kan nås på lång sikt. Den nu gällande långsiktiga planen för nationell väginfrastruktur, Nationell plan för vägtransportsystemet, gäller . Utgångs- punkten för en sådan plan är en tillstånds- och bristanalys av gällande förhållanden utifrån de transportpolitiska målen. Den kortsiktiga planeringen för vilka åtgärder som skall utföras beror på det årliga ekonomiska utrymme som beslutar om för . 6.8.2Den fysiska planeringsprocessen vid byggande av väg Planerings- och beslutsprocessen för byggande av en ny väg innehåller stora inslag av samhällsplanering. Planeringsprocessen regleras liksom vissa ersättningsfrågor och frågor om ianspråks- tagande av mark för vägbygget i VägL. Planeringsprocessen vid vägbygge uppvisar stora likheter med planeringsprocessen vid järnvägsbygge. Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg reglerar besluts- och planeringsprocessen vid byggande av järnväg. 6.8.3Vägens överensstämmelse med plan Inom område med detaljplan eller områdesbestämmelser får inte väg byggas i strid mot planen eller bestämmelserna. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas får dock mindre avvikelser göras. Gäller naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för marks bebyggande eller användning skall väg byggas så att syftet med bestämmelserna inte motverkas. Om det finns särskilda skäl får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer medge undantag.TPF21FPT Det krävs, liksom för järnväg, inte detaljplan eller bygglov för själva vägen. Bygglov kan krävas för byggnader, bullerplank, upplag etc. i anslutning till vägbygget. Den som avser att bygga en väg skall först genomföra en förstudie. I denna skall förutsättningarna för den fortsatta planeringen klarläggas. I förstudien skall också anges om en vägutredning behövs innan en arbetsplan upprättas. Samråd skall ske med berörda länsstyrelser, kommuner och ideella naturvårds- och miljövårdsföreningar som enligt sina stadgar har till ändamål att ta tillvara naturskydds- och miljöskyddsintressen och med den allmänhet som kan tänkas bli berörd. Efter samrådet skall besluta om projektet kan antas medföra betydande miljöpåverkan.TPF22FPT beslut i den frågan kan inte överklagas.TPF23FPT För det fall att alternativa vägsträckningar behöver utredas enligt förstudien eller om åtgärden kräver regeringens tillåtlighet enligt 17 kap. skall en vägutredning genomföras. Den skall vara ett underlag för val av vägsträckning och trafikteknisk standard. Alternativa vägsträckningar skall bl.a. jämföras. skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning, vilken skall godkännas av innan den tas in i 21TP PT Se 14 § VägL. 22TP PT Se 14 a § VägL. 23TP PT Se 74 § VägL. vägutredningen.TPF24FPT Ett godkännandebeslut från kan inte överklagas.TPF25FPT Hänvisningar till finns bl.a. angående innehåll m.m. i en miljökonsekvensbeskrivning och angående planer och planeringsunderlag. avslutas med att bestämmer en vägkorridor för vägen alternativt förordar vägkorridor eller korridorer för det fall regeringens tillåtlighets- prövning skall ske enligt 17 kap. 1 § . Byggande av motorvägar och motortrafikleder samt andra vägar med minst fyra körfält och en sträcka om fordrar en tillåtlighetsprövning av regeringen. Detta gäller för övrigt också för byggande av järnvägar och anläggande av allmänna farleder. För byggande av väg skall en arbetsplan upprättas.TPF26FPT I planen anges bl.a. den mark som behöver tas i anspråk för väganordningar och för att genomföra vägbyggnadsprojektet. Planen skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning och de uppgifter som behövs för att genomföra projektet. Miljökonsekvensbeskrivningen skall godkännas av . Vid utarbetande av arbetsplan skall samråd ske angående vägens sträckning och förslaget i övrigt med berörda fastighetsägare och myndigheter samt andra som kan ha ett väsentligt intresse i saken. För en väg som är förutsatt i en detaljplan får förfarandet efter omständigheterna förenklas. Arbets- planen ställs ut för granskning. Utställning behövs inte om vägbygget är förutsatt i detaljplanen om det inte är så att vägen antas medföra betydande miljöpåverkan – då skall alltid utställning Slutligen fastställs som regel arbetsplanen av efter samråd med . Om och har olika uppfattning hänskjuts frågan om fastställelse till regeringens prövning. beslut att fastställa en arbetsplan får överklagas hos regeringen och gäller först när det har vunnit laga kraft.TPF28FPT Byggandet av vägen får påbörjas när arbetsplanen är upprättad och, när det behövs, har blivit fastställd. Endast oväsentlig avvikelse får ske från arbetsplanen vid byggandet av 24TP PT Se 14 b § VägL. 25TP PT Se 74 § VägL. 26TP PT Se 15 § VägL. 27TP PT Se 16 och 17 §§ VägL. 28TP PT Se 77 § VägL. vägen.TPF29FPT Med stöd av vägrätten, som är en form av nyttjanderätt enligt VägL, tas mark i anspråk för vägen med stöd av arbetsplanen. 6.8.7Trafiksäkerheten i planerings- och beslutsprocessen Vid den fysiska planeringen av en väg har miljöintresset en framträdande roll. innehåller både generella bestäm- melser och mer specifika sådana. I finns allmänna hänsynsregler i 2 kap. som gäller för alla som avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd som faller under tillämpningsområde oavsett om verksamheten kräver tillstånd eller inte. Försiktighetsprincipen som anges i 2 kap. 3 § innebär att alla verksamhetsutövare skall utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att verksamheten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. I samma syfte skall vid yrkesmässig verksamhet användas bästa möjliga teknik. Syftet med en miljökonsekvensbeskrivning anges i 6 kap. 3 där det anges att en miljökonsekvensbeskrivning skall identifiera och beskriva de direkta och indirekta effekter som den planerade verksamheten eller åtgärden kan medföra på människor, djur, växter, mark, vatten, luft, klimat, landskap och kulturmiljö, dels på hushållningen med mark, vatten och den fysiska miljön i övrigt, dels på annan hushållning med material, råvaror och energi. Vidare är syftet att möjliggöra en samlad bedömning av dessa effekter på människors hälsa och miljön. 1996/97:137 Nollvisionen och det trafiksäkra samhället gör regeringen bedömningen att det bör utredas hur de miljö- konsekvensbeskrivningar som upprättas i samband med detalj- planer och arbetsplaner kan kompletteras med en beskrivning där framför allt risken för dödsfall och allvarliga skadefall till följd av trafikolyckor framgår. Regeringen uttalar vidare att enligt bl.a. VägL skall en miljökonsekvensbeskrivning upprättas vid byggande av väg. Denna bör beskriva planens påverkan på bl.a. hälsa. I begreppet hälsa ryms enligt regeringen även skydd mot olyckshändelser. Av detta följer att varje miljökonsekvens- beskrivning bör inkludera en beskrivning av risken för dödsfall och allvarliga skadefall till följd av trafikolyckor. 29TP PT Se 19 och 20 §§ VägL. det bör utredas hur detta kan ske på bästa möjliga sätt.TPF30FPT Någon sådan utredning har inte gjorts. Vägar omfattas av bestämmelser om byggnadsverk i lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m., BVL och förordningen (1994:1215) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk m.m., BVF. Bestämmelserna omfattar såväl vägar för vilka staten är väghållare som vägar för vilka kommunen är väghållare samt enskilda vägar. har i föreskrifter om tekniska egenskapskrav vid byggande på vägar och gator, VVFS 2003:140, utfärdat föreskrifter och allmänna råd om tekniska egenskapskrav vid byggande av vägar och gator, vari kraven på bl.a. säkerhet vid användning preciseras. Av dessa föreskrifter framgår bl.a. hur vägar skall utformas för att sannolikheten för att olyckor inträffar skall bli låg, hur inträffade olyckors konsekvenser skall begränsas och hur skadade skall tas omhand (kapitel 6). Som exempel på sådana föreskrifter kan nämnas bestämmelsen om sikt i korsningar som innebär att korsningar skall vara så utformade att trafikanter kan upptäcka dem och anpassa sin hastighet, orientera sig och välja väg samt passera dem på ett säkert sätt. Det finns också föreskrifter om brandskydd, skydd mot buller m.m. Av 9 kapitlet i föreskrifterna framgår att frågor om undantag från föreskrifterna prövas av . I föreskrifterna hänvisas till olika standarder och dokument när det gäller bl.a. tekniska bestämmelser. utfärdar bl.a. sådana publikationer, t.ex. Vägars och gators utformning, VGU.