sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — Avsikten är att rätten ska göra en proportionalitetsbedömning där straffet för det nya brottet tillsammans med eventuellt förverkande av villkorligt medgiven frihet ställs i relation till det nya brottets straffvärde. Syftet med bestämmelsen är att den samlade reaktionen på det brott som omfattas av den senare domen inte ska bli oskäligt sträng. För att kunna bedöma huruvida ett utmätt straff tillsammans med ett eventuellt förverkande av villkorligt medgiven frihet innebär en oskäligt sträng reaktion, måste rätten först ta ställning till frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet. Bedömningen huru- vida villkorligt medgiven frihet ska förklaras förverkad med stöd av 34 kap. 4 § BrB bör alltså göras före det att återfallsskärpning med stöd av förevarande paragraf övervägs. Huvudregeln är att återfall i brott ska beaktas vid straffmät- ningen oberoende av om villkorligt medgiven frihet har förklarats förverkad. Om förutsättningarna i någon av de båda punkterna i paragrafens första stycke är uppfyllda är alltså utgångspunkten att straffskärpning ska ske. Begränsningsregeln i andra stycket är av- sedd att tillämpas endast i undantagssituationer, där det uppstår en uppenbar obalans mellan den sammantagna reaktionen på brottet och brottets straffvärde. Ett exempel på en sådan situation kan vara när någon som har avtjänat ett förhållandevis långt fängelsestraff återfaller i ett relativt lindrigt brott inom prövotiden för villkorlig frigivning. Det längsta tidsbestämda straff som kan dömas ut är fängelse . Det bör därmed inte komma i fråga att skärpa straffet på grund av återfall så att den totala reaktionen på brottet blir strängare än vad som motsvarar ett sådant fängelsestraff. Bestämmelsen i andra stycket bör därför tillämpas så att det inte döms ut ett tids- bestämt straff som tillsammans med förverkande av villkorligt med- given frihet motsvarar mer än fängelse . Det är inte möjligt att i detalj ange hur mycket ett straff i det enskilda fallet ska skärpas på grund av att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott. Av 26 kap. 3 § BrB framgår emellertid att det vid återfall i särskilt allvarlig brottslighet är möjligt att gå ut- över det högsta straffet som kan följa på brottet . Utgångspunkten vid återfallsskärpning enligt 29 kap. 4 § BrB bör därför vara att utgör den maximala skärpning som kan komma En så sträng återfallsskärpning bör endast bli aktuell vid återfall i mycket allvarlig brottslighet, där det fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut hade uppgått till . Andra förutsättningar för att straffet ska kunna skärpas med så mycket som bör vara att den tidigare brottsligheten har varit för- hållandevis allvarlig och omfattande, att den tilltalade har återfallit vid upprepade tillfällen och att det har förflutit mellan brotten. Som regel bör straffskärpningen procentuellt sett vara högre vid låga straffnivåer än vid höga straffnivåer. Det framstår t.ex. inte som orimligt att straffet för den som har gjort sig skyldig till ett brott med ett straffvärde motsvarande fängelse i en månad skärps till fängelse om den tilltalade vid flera tidigare till- fällen har dömts för likartad brottslighet. Att på motsvarande sätt döma ut ett straff som är dubbelt så långt som brottets straffvärde bör däremot inte bli aktuellt när det gäller mer allvarlig brotts- lighet. Om brottet har ett straffvärde som motsvarar fängelse bör det sällan komma i fråga att skärpa straffet med mer än en fjärdedel på grund av att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott. Det måste dock beaktas att återfallsskärp- ningens storlek inte endast påverkas av det nya brottets straffvärde, utan också av omfattningen av den tilltalades tidigare brottslighet och den tid som har förflutit mellan brotten. Om den tilltalade har dömts för brott vid ett stort antal tillfällen och det senaste brottet har begåtts efter senaste brottsdatum kan det finnas anled- ning att skärpa straffet i något större utsträckning än vad som an- getts ovan. Å andra sidan bör återfallsskärpningen vara mindre om- fattande om den tilltalade är dömd till fängelse endast någon enstaka gång tidigare och detta brott ligger förhållandevis långt tillbaka i tiden. Särskilt yttrande av experterna Vi kan i huvudsak instämma i de överväganden som görs av utred- ningen, men vi kan inte ställa oss bakom utredningens överväganden angående återfall. Inledningsvis bör framhållas att det är oklart varför återfall skall tillåtas påverka straffmätningen i skärpande riktning, och i synnerhet hur man kan motivera en sådan återfallsskärpning i ett system som bygger på principerna om proportionalitet och ekvi- valens. Det sagda betyder inte att återfall behöver sakna betydelse i straff- systemet som helhet. I ett påföljdssystem, som liksom det svenska bygger på privilegi- ering (genom att det finns en presumtion mot fängelse också på fängelsenivå), har återfall en naturlig plats såsom skäl för att gå från icke frihetsberövande påföljder till fängelse (jfr 30 kap. 4 § brotts- balken). I sak kan detta system sägas innebära att man – bl.a. därför att man är medveten om fängelsestraffets negativa sidor – inlednings- vis avstår från att döma till fängelse och först efter ett antal återfall dömer ut det straff som motsvarar brottets straffvärde. På motsvar- ande sätt har återfallsfaktorn uppenbarligen en roll att spela vid för- verkande av villkorligt medgiven frihet (jfr 34 kap. 4 § ). I båda dessa fall måste den återfallsskärpning som i realiteten sker anses förenliga med de grundläggande principer om proportio- nalitet och ekvivalens som påföljdssystemet bygger på och som i direktiven anges som utgångspunkter för utredningens överväg- anden. Fråga är närmast om en reaktion som bygger på avtagande tolerans eller på tidigare visad (och villkorad) generositet, och i båda fallen är återfallets betydelse uttömd när man väl nått fram till fängelse eller förverkat den tidigare villkorligt medgivna friheten. Det är betydligt svårare att förena bestämmelsen i 29 kap. 4 § med principerna om proportionalitet och ekvivalens. Den återfallsskärpning som sker enligt den bestämmelsen innebär att straffet skärps utöver vad som kan motiveras utifrån dessa prin- ciper. Detta betyder att lika svåra brott tilldelas olika långa straff, vilket undergräver de för påföljdssystemet grundläggande tankarna om proportionalitet och ekvivalens. (Se närmare avsnitt 8.5.1 om de olika formerna av återfallsskärpning.) Det finns därför goda skäl att åtminstone i första hand reglera återfall genom reglerna om påföljdsval och förverkande av villkor- ligt medgiven frihet. Mot denna bakgrund vore det, enligt vår mening, naturligt att söka minska utrymmet för att tillämpa 29 kap. 4 § och i stället – om man finner skäl att öka betydelsen av återfall – överväga om det finns skäl att reformera reglerna om återfallets betydelse vid påföljds- valet och som skäl för förverkande av villkorligt medgiven frihet. Det skulle t.ex., jfr Borgekes & Ulvängs yttrande, kunna disku- teras om det inte skulle kunna finnas skäl att förlänga tiden för förverkande av villkorligt medgiven frihet och i gengäld ta bort – eller minimera – möjligheten till straffskärpning enligt 29 kap. 4 §. Systemet skulle då bli normativt sammanhängande: Så länge (i) återfallet bedöms vara relevant – tiden härför kan naturligtvis diskuteras – kan villkorligt medgiven frihet förverkas (rimligen skulle man då också vara tvungen att mjuka upp huvudregeln om att hela reststraffet skall förverkas) och (ii) när man nått den gräns där återfallet kan bedömas vara relevant finns inte skäl för vare sig förverkande eller återfallsskärpning enligt 29 kap. 4 § . Jfr ovan, i avsnitt 8.5.1 och 8.5.2 angående den i flera avseenden berättigade kritik som kan riktas mot dagens reg- lering. Även om utredningens förslag innehåller vissa begränsningar (fråga skall vara om upprepade återfall eller om återfall i särskilt allvarlig brottslighet) innebär de att betydelsen av 29 kap. 4 § ökar påtagligt i relation till gällande rätt, särskilt vad gäller allvar- ligare brottslighet. Vi menar därför att förslagen i denna del går i fel riktning. Enligt vår mening finns det – med hänsyn till att återfallsskärp- ning enligt förslaget i princip skall ske utan hänsynstagande till om återfallet redan påverkat påföljdsvalet eller föranlett förverkande av villkorligt medgiven frihet – en uppenbar risk att återfallsskärp- ningen kommer att få ett mycket stort genomslag i enskilda fall. Antag t.ex. att någon friges från ett sexårigt fängelsestraff och där- efter inom prövotiden på nytt döms för ett brott med motsvarande straffvärde. Återfallet kommer i det fallet att rendera en skärpning omfattande dels förverkande, dels återfalls- skärpning. Det betyder att en person kan komma att erhålla fängelse medan en annan sammanlagt erhåller fängelse som en reaktion på samma gärning. Också om det finns möjligheter till förverkande i ett fall där det (t.ex. av kontraktsvårdsskäl) står och väger mellan skyddstillsyn och fängelse kan återfallet på detta sätt komma att få mycket stor betydelse (ännu större ); fråga kommer i praktiken att bli om ett val mellan skyddstillsyn i förening med kontraktsvård å den ena sidan och fängelse plus förverkande plus återfallsskärpning å den andra. Att på detta sätt tillmäta återfallet upprepad betydelse måste anses stå i strid med tanken på proportionalitet och ekvi- valens och innebär endast att systemet kommer att framstå som otydligt och svårbegripligt. Den regel i 29 kap. 4 § som anvisar hur återfall skall beaktas (dvs. först genom påföljdsval, därefter genom förverk- ande och slutligen, om det behövs, genom straffmätningen) kan förvisso kritiseras, men den synes vara nödvändig så länge som man håller fast vid tanken att återfall skall kunna beaktas både genom avtagande tolerans/återkallande av tidigare visad generositet (enligt 30 kap. 4 § och 34 kap. 4 § ) och genom en skärpt straff- mätning (enligt 29 kap. 4 § ). Särskilt tillägg av experten Utöver den reservation som ovan gjorts vill jag för egen del fram- hålla att det, också med utgångspunkt i att våldsbrotten kan anses undervärderade i straffvärdemässigt hänseende (exempelvis i rela- tion till olika typer av ekonomisk brottslighet), finns minst två vägar att gå för att lösa upp den relativa obalans som råder. Utredningens förslag följer den väg som anvisas i direktiven och innebär en upp- värdering av allvarliga våldsbrott i relation till annan brottslighet. Jag kan, givet utredningens direktiv, i allt väsentligt ställa mig bakom de förslag som lämnas. Det måste emellertid anses beklagligt att direk- tiven inte har givit utrymme för en lösning som inte bara bygger på straffskärpningar för våldsbrotten. Det bör sålunda framhållas att det med hänsyn till tillgänglig kun- skap saknas skäl att tro annat än att den givna inriktningen innebär stora kostnader i form av både pengar och lidande (jfr avsnitt 9.2; det handlar om och hundratals fängelseår) till liten eller ingen nytta i form av preventiva effekter (se härom avsnitt 7.3). Även om det är uppenbart att det är betydligt svårare att välja den andra vägen – dvs. att göra en större översyn som inte enbart bygger på en repressionsökning (jfr här förslagen i SOU 1986:14) – bör framhållas att starka sakskäl ändå talar för att man bör gå denna väg. Det skulle möjligen kunna sägas att den valda lösningen, dvs. en skärpning av straffen, ligger i linje med den allmänna opinionen. Här bör emellertid beaktas att tillgängliga vetenskapliga undersök- ningar visar att allmänheten har en betydligt mer nyanserad syn på straff än vad man i förstone kan tro. Allmänheten kan visserligen sägas ha en ganska tydlig generell attityd till t.ex. våld (man är mot våld), men denna generella attityd går inte direkt att omsätta i bedömningar av konkreta fall. Detta betyder, mycket förenklat uttryckt, att benägenheten att inta en repressiv hållning kan vara stor om man håller frågorna på en generell nivå (bör våldsbrott bestraffas strängt? ), men att den minskar betydligt om det handlar om att ta ställning till konkreta fall där man har utförlig infor- mation om gärningen, gärningsmannen och omständigheterna däri- kring. (Jfr t.ex. Balvig, Danskernes syn på straf, 2006.) Vidare bör beaktas att vad som är (tillräckligt) strängt respektive lindrigt alltid kommer att vara relativt våra referensramar. Vad som är mycket är beroende av vad man brukar få och vad man får för andra brott – men också av vår uppfattning om tid och av vår förståelse av vad det innebär att utsättas för ett straff. är i förlängningen inte nödvändigtvis . Det finns därför en påtaglig risk för att man – om man inte aktivt tar ställning för (och står för) en viss repressionsnivå – går in i en repressionsspiral som bygger på principen alltid mer, aldrig nog; och ju strängare vi blir, desto mer kommer också att fordras för att vi skall uppfatta något som strängt. Man kan uttrycka det så att det är svårt att före- ställa sig att en skärpning från t.ex. (jfr antagandena om innebörden av de föreslagna ändringarna i avsnitt 9.2.1) 12 till 15 eller 16 mån- ader eller från 4 till kommer att leda till en situation där vi alltid uppfattar straffen som tillräckliga. Det är naturligt, och i grunden sunt, att man reagerar starkt på allvarliga brott (som ofta är mycket otäcka), men dessa känslor bör inte ensamma läggas till grund för bedömningen av vart den allmänna repressionsnivån skall läggas. Skärpt syn på allvarliga våldsbrott m.m. En särskild utredare skall överväga och föreslå förändringar av straff- lagstiftningen i syfte att åstadkomma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. I utredarens uppdrag ingår vidare att överväga förändringar som ger en större spännvidd i straff- mätningen vid brott i allmänhet när det har funnits försvårande eller förmildrande omständigheter. I det sammanhanget skall utredaren också överväga betydelsen av flerfaldig brottslighet och återfall i brott. Utredaren skall dessutom överväga hur påföljdsfrågor och frågor om särskild rättsverkan av brott kan ges större uppmärksamhet i brottmålsprocessen i syfte att bidra till en ökad förutsebarhet och en större enhetlighet i rättstillämpningen. Utredaren skall lägga fram fullständiga författningsförslag. Uppdraget skall redovisas . infördes nya regler i om påföljds- bestämningen i brottmål. Lagstiftningen innehåller bl.a. regler för straffmätning (29 kap.) och påföljdsval (30 kap.). Reformen tydliggjorde att utgångspunkten för påföljdsbestäm- ningen är hur allvarlig och klandervärd den brottslighet som den tilltalade döms för är. Straff skall således bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brotts- lighetens straffvärde (29 kap. 1 § första stycket). Utgångspunkten för bedömningen av straffvärdet är alltså den straffskala som gäller för det aktuella brottet. brott ger uttryck för hur allvarligt lagstiftaren anser att brottet är. Straffskalorna är konstruerade så att de skall täcka i princip samt- liga fall av det aktuella brottet. Det innebär att skalorna är vida, för vissa brott mycket vida. Många brott är dessutom indelade i olika svårhetsgrader med en straffskala för varje grad av brottet. Sådana straffskalor överlappar oftast varandra. Som exempel på det nu redo- visade kan nämnas brottet misshandel. Straffet för misshandel är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Om brottet är grovt, sträcker sig straffskalan från ett till fängelse. Vid bedömningen av var på straffskalan en viss gärnings straff- värde bör anses ligga skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft (29 kap. 1 § andra stycket). Vid bedömningen av straffvärdet skall vidare hänsyn tas till vissa försvårande respektive förmildrande om- ständigheter (29 kap. 2 och 3 §§). Regeln att straff skall mätas ut efter straffvärdet är dock inte utan undantag. Återfall i brott efter mellankommande lagföring kan i viss utsträckning medföra ett högre straff än vad straffvärdet motsvarar (29 kap. 4 §). Återfall beaktas i första hand vid valet av påföljd, i andra hand genom förverkande av villkorligt medgiven frihet och sist vid straffmätningen. Andra omständigheter hänförliga till den tilltalades person eller dennes handlande efter brottet – s.k. billig- hetshänsyn – kan i stället medföra strafflindring (29 kap. 5 §). Vid flerfaldig brottslighet, dvs. när en person döms för flera brott utan mellankommande lagföring, bestäms ett gemensamt straff för brotten och kan en förhöjd straffskala användas (26 kap. 2 §). I samband med påföljdsreformen konstaterade dåvarande departementschefen att straffmätningspraxis innebar att de flesta straff låg relativt nära straffminimum medan den övre delen av straff- skalan utnyttjades mer sällan. Hon uttalade att reformen inte var av- sedd att medföra någon påtaglig förändring av denna praxis och att den övre delen av straffskalan är avsedd för exceptionella fall som i praktiken sällan inträffar (prop. 1987/88:120 s. 78 f.). I brottmålsprocessen skall åklagaren ange den yttre ramen när det gäller vilka gärningar som omfattas av åtalet. Det innebär bl.a. att domstolen inte får döma över några andra gärningsmoment än de som åklagaren har åberopat i gärningsbeskrivningen till stöd för an- svarsyrkandet (30 kap. 3 § ). När det gäller påföljds- frågan är däremot domstolen inte bunden av eventuella yrkanden eller uppfattningar som parterna har framfört. Domstolen skall så- ledes se till att påföljden är tillräckligt ingripande i förhållande till brottsligheten. Detta innebär bl.a. att domstolen kan döma ut ett straff som är väsentligt strängare än vad åklagaren har yrkat. Också när det gäller utvisning, förverkande och andra särskilda rättsverk- ningar av brott skall domstolen i princip besluta oberoende av yrkande från åklagaren. Behovet av en översyn Grundläggande för påföljdssystemets utformning är principerna om proportionalitet och ekvivalens. Principerna innebär att svårare brott skall bestraffas strängare än lindrigare brott och att lika svåra brott skall bestraffas lika strängt. Av principerna följer också att olika gärningar inom en och samma brottstyp skall bedömas olika strängt när det har funnits försvårande eller förmildrande omständigheter i det enskilda fallet. Samhällsutvecklingen medför förändringar i synen på olika brotts straffvärde. De regler som styr domstolarnas straffmätning bör där- för avspegla hur klandervärda olika brott är. Vidare bör upprepad brottslighet och återfall i brott medföra strängare straff än ett en- staka brott. En skärpt syn på allvarliga angrepp på den personliga integriteten kan såvitt gäller sexualbrotten sägas ha fått ett visst genomslag i och med den nya lagstiftning som trädde i kraft på detta område . Någon generell reform av lagstiftningen när det gäller brott som innefattar allvarliga former av fysiska kränkningar har dock inte gjorts. Enligt regeringens uppfattning finns det skäl för att en skärpt syn på sådan brottslighet markeras vid straffmätningen. Detta har också kommit till uttryck i regeringsförklaringen. Mot denna bakgrund är det angeläget att utreda hur strafflag- stiftningen kan förändras i syfte att låta en skärpt syn på allvarligare våldsbrottslighet få större genomslag. Vidare bör förändringar över- vägas som ger en ökad spännvidd i straffmätningen vid försvårande och förmildrande omständigheter vid brott i allmänhet. Dessutom finns det anledning att i det sammanhanget överväga betydelsen av flerfaldig brottslighet och återfall i brott. Hanteringen av frågor om påföljd och särskild rättsverkan av brott i brottmålsprocessen präglas av att domstolen skall besluta oavsett yrkanden eller åberopanden från parterna. Bland annat genom den moderna åklagarorganisation som har tillskapats sedan rättegångs- balken infördes har förutsättningarna för en annan ordning förbätt- rats. Det finns därför anledning att överväga om en ökad förutse- barhet för parterna och en större enhetlighet i rättstillämpningen kan uppnås genom förändringar av hur dessa frågor skall behandlas i processen. I sammanhanget skall nämnas att det pågår ett arbete med att kartlägga domstolarnas straffmätning och påföljdsval i mål om vissa allvarliga våldsbrott, nämligen brotten misshandel och grov miss- handel, olaga hot och grovt olaga hot, rån och grovt rån samt grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Denna kartlägg- ning kommer bl.a. att visa hur långa straff som döms ut vid dessa brott, hur försvårande och förmildrande omständigheter har påverkat straffmätningen samt på vilket sätt återfall i brott har beaktats. Kartläggningen görs av och skall redovisas till regeringen . Skärpt syn på allvarliga våldsbrott och större spännvidd i straffmätningen vid brott i allmänhet Utredaren skall analysera de allmänna bestämmelserna om straffmät- ning i 29 kap. och överväga behovet av förändringar, särskilt i fråga om bestämning av brotts straffvärde, för att tillgodo- se de syften som anges nedan. Huvuduppgiften är att överväga och föreslå förändringar av straff- lagstiftningen i syfte att åstadkomma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. Vid sina överväganden skall utredaren särskilt beakta redovisning av dom- stolarnas straffmätning och påföljdsval i mål om brotten misshandel och grov misshandel, olaga hot och grovt olaga hot, rån och grovt rån samt grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Ut- redaren skall uppmärksamma de brott som omfattas av kartlägg- ningen men också andra brott som innefattar allvarliga former av angrepp på enskildas fysiska integritet. Det står också utredaren fritt att föreslå en förändring av straff- skalan för något särskilt brott eller en förändring av de omständig- heter som för respektive brottskategori skall beaktas vid bedömning- en av till vilken svårhetsgrad brottet skall hänföras. där några sådana omständigheter inte anges i straffbestämmelserna får utredaren överväga att föreslå sådana. Det ingår dock inte i uppdraget att göra en generell översyn av straffskalorna. Därutöver skall utredaren överväga förändringar som, vid såväl våldsbrott som andra typer av brott, ger en större spännvidd i straff- mätningen när det har funnits försvårande eller förmildrande om- ständigheter. Förändringar som innebär att sådana omständigheter skall beaktas i större utsträckning skall övervägas. I det samman- hanget skall utredaren också överväga betydelsen av flerfaldig brotts- lighet och återfall i brott. Det står utredaren fritt att identifiera andra anknytande frågor och lämna förslag till lösningar av dessa. Det ingår inte i uppdraget att göra en översyn av reglerna om påföljdernas innehåll eller om val av påföljd. En utgångspunkt för översynen är de principer som påföljdssyste- met vilar på. Ett par av dessa, proportionalitets- och ekvivalensprin- ciperna, har beskrivits ovan. Påföljdssystemets utformning känne- tecknas också av krav på legalitet, förutsebarhet och enhetlig rätts- tillämpning. Utredaren skall därför vid sina överväganden och vid utformningen av sina förslag beakta även dessa krav. Det innebär att regler som föreslås skall vara tydliga, väl avgränsade och lätta att tillämpa. Påföljdsfrågor m.m. i brottmålsprocessen Utredaren skall överväga hur påföljdsfrågor och frågor om särskild rättsverkan av brott, t.ex. utvisning och förverkande, kan ges större uppmärksamhet i brottmålsprocessen i syfte att bidra till en ökad förutsebarhet och en större enhetlighet i rättstillämpningen. En för- ändring som skall prövas är att tydliggöra eller förändra åklagarens roll, t.ex. genom att ålägga åklagaren att framställa preciserade yrkan- den och skäl i dessa frågor. Konsekvenser för påföljdssystemet i övrigt m.m. Förändringar av strafflagstiftningen i den riktning som avses i upp- draget kan antas medföra konsekvenser för påföljdssystemet i övrigt.