sou · GWB354 · 2008-05-16 00:00:00 — Viss bakgrundsinformation, som inte enbart rör arbetslöshets- försäkringen, finns i övervägandedelen. Sålunda finns det i över- vägandedelen en beskrivning av bestämmelserna om jobbskatteav- draget (avsnitt 9X .2),X en beskrivning av olika exempel på system för uppbörd av avgifter (avsnitt 11X .2),X en beskrivning av bestämmel- serna om handlingsoffentlighet och sekretess m.m. hos berörda instanser (avsnitt 12X .2)X och beskrivningar av bestämmelser om behandling av personuppgifter (avsnitt 12X .7.2–X 12X .7.6)X . Övervägandedelen inleds med ett avsnitt där vissa allmänna utgångspunkter slås fast (avsnitt 5X )X . I syfte att ge en överblick över det system för en obligatorisk arbetslöshetsförsäkring som föreslås lämnas därefter en samlad redogörelse av huvuddragen i en sådan försäkring (avsnitt 6X )X . Sedan ägnas övervägandedelen åt att i detalj motivera och förklara det som föreslås. Först berörs förmånssidan i den obligatoriska arbetslöshetsförsäkringen, dvs. villkoren för att få inkomstrelaterad ersättning vid arbetslöshet (avsnitt 7X )X och hur utbetalningen av ersättningen administreras (avsnitt 8X )X . Därnäst berörs avgiftssidan i den obligatoriska arbetslöshetsförsäkringen, dvs. frågorna om vilka som ska betala avgift till försäkringen (avsnitt 9X ),X hur stor avgiften ska vara (avsnitt 10X )X och hur avgiften ska betalas (avsnitt 11X )X . Det föreslås att en uppbördsmyndighet ska ha hand om uppbörden av avgiften, vilket kräver en ganska omfattande informationshantering. Frågan om vilka bestämmelser i fråga om offentlighet och sekretess, uppgiftsskyldighet och behandling av personuppgifter som behövs för informationshanter- ingen berörs i nästa avsnitt (avsnitt 12X )X . Därefter berörs hur förslagen förhåller sig till internationella regler (avsnitt 13X )X och vilka ikraftträdande- och övergångsbestämmelser som behövs (avsnitt 14X )X . Konsekvenserna och effekterna av förslagen berörs i det därpå följande avsnittet (avsnitt 15X )X . Sist finns det ett avsnitt med författningskommentarer (avsnitt 16X )X . började understödsföreningar och arbetslöshetskassor bildas på frivillig väg inom vissa fackliga organisationer.TP F36FPT startade i under- stödshjälp till medlemmar som utan egen förvållan blivit arbetslösa. Arbetslöshetsunderstödet upphörde emellertid 1860 i samband med att slogs samman med Maskinistsamfun- det. Det första fackförbundet i som bildade en arbetslös- hetskassa var . hade dock förbundet organiserat en reshjälpskassa. Reshjälpen var en vanlig form av arbetslöshetshjälp under fackföreningsrörelsens första tid. Reshjälpen bestod av ett resebidrag för att ge arbetslösa medlemmar möjlighet att söka arbete på annan ort. startade en reshjälpskassa och 1900 en arbetslöshetskassa. Därefter startade de flesta successivt arbetslöshets- kassor. startade en arbetslöshets- kassa 1916 och 1928. I början finansierades kostnaderna för arbetslöshetskassornas verksamhet helt med medlemsavgifter. Det fick till följd att ersättningsnivåerna var låga och reglerna för att få ersättning var restriktiva. För att få en effektiv försäkring krävdes hjälp utanför den fackliga rörelsen. 36TP PT Uppgifter om arbetslöshetsförsäkringens historik har hämtats från tidigare betänkanden i ämnet, nämligen SOU 1971:42, SOU 1978:45, SOU 1993:52, SOU 1996:51 och SOU 1996:150. Beskrivningen bygger dessutom på uttalanden i förarbetena till de olika författningarna. 2.21934 års förordningar om erkända arbetslöshetskassor och om statsbidrag Frågan om en arbetslöshetsförsäkring togs upp till behandling av statsmakterna första gången vid riksdag. Det var den politiske vilden som i en motion till begärde utredning angående arbetslösheten i landet samt angående försäkring mot dess ekonomiska följder. , och tillsattes ut- redningar för att undersöka och ge förslag på hur en arbetslöshets- försäkring skulle kunna utformas. antog 1934 förordningar om erkända arbetslöshets- kassor och om statsbidrag till erkända arbetslöshetskassor. Förordningarna trädde i kraft . Försäkringen skulle vara frivillig och avsedd enbart för lönearbetare. Försäkring- en finansierades genom statsbidrag och avgifter från de försäkrade. Föreningsrättsligt skulle arbetslöshetskassorna vara registrerade som understödsföreningar. För att en arbetslöshetskassa skulle vara berättigad till statsbidrag skulle den antas och registreras som erkänd arbetslöshetskassa av tillsynsmyndigheten som då var . blev 1948 tillsynsmyn- dighet, och en särskild delegation för försäkringsfrågor inrättades inom . För rätt till ersättning fordrades bl.a. att medlemmen skulle ha betalat 52 veckoavgifter till arbetslöshetskassan och att minst 26 veckoavgifter skulle ha betalats under de tolv månaderna närmast före arbetslösheten. Ersättning lämnades i form av daghjälp på mellan två och per dag beroende på vilken daghjälpsklass man valt att betala avgift till. Ersättningsperioden fick bestämmas till och lägst under 52 på varandra följande veckor. Ersättning kunde betalas ut . Arbetslöshetskassorna fick också rätt att betala ut bidrag för att täcka res- och flyttningskostnader. Statsbidraget till utbetald daghjälp ökade relativt vid hög arbetslöshet, dvs. vid ökat antal understödsdagar per årsmedlem. Statsbidragets relativa andel av daghjälpsbeloppen var högst i de lägsta dagpenningklasserna och minskade allt efter daghjälpens storlek. Karensen var i början ett viktigt medel för att hålla försäkringens kostnader nere. Innan ersättningsperioden påbörjades skulle karens , motsva- rande en arbetsvecka, fullgöras under en ramtid . Arbetslöshetskassorna fick i sina stadgar föreskriva längre karens än men den fick inte överstiga . Ny karens skulle, med vissa undantag, fullgöras varje gång medlemmen blev arbetslös. Försäkringen utvecklades inte i den takt som man hade förvän- tat sig vid dess tillkomst. Vid utgången av fanns det 14 erkända arbetslöshetskassor med sammanlagt 210 000 medlemmar. Först därefter skedde en mer markant ökning, dock först efter det att bestämmelserna ändrats så att försäkringen blev mer attraktiv. beslutade om vissa ändringar. Ändringar- na innebar bl.a. att dagpenningbeloppen höjdes, att barntillägg infördes, att avgiftsvillkoren mildrades och att statsbidraget utformades så att det inte speciellt skulle gynna de lägre dagpen- ningklasserna. var medlemsantalet i arbetslöshetskassorna över en miljon. gavs större möjlig- heter för företagare att tillhöra försäkringen. bildades flertalet av de arbetslöshetskassor som är till för tjänste- män och företagare. På förslag av arbetslöshetsförsäkringsutredning (SOU 1963:40) genomfördes vissa författningsändringar. Försäk- ringen anpassades till femdagarsvecka, karensen begränsades till en femdagarsperiod per försäkringsår och arbetslöshetskassorna fick möjlighet att höja dagpenningen till högst . Ersättningstiden under försäkringsåret förlängdes till eller, efter medgivande av tillsynsmyndigheten, till . Ålderspensionärernas ersättningsrätt begränsades genom begränsningar av statsbidragen. 2.31973 års lagstiftning om arbetslöshetsförsäkring och om kontant arbetsmarknadsstöd för den som inte är medlem i en arbetslöshetskassa tillsattes en utredning för att utreda frågor om kontant stöd vid arbetslöshet (). Efter förslag av (SOU 1967:62) genomfördes temporärt två särskilda former för kontant stöd till äldre arbetslösa kassamedlemmar och andra förvärvsarbetande, nämligen förlängd (extra) kassaersättning och statligt omställningsbidrag. lade fram sitt slutbetänkande (SOU 1971:42) Försäkring och annat kontant stöd vid arbetslöshet. Utredningens förslag innebar att en frivillig arbetslöshetsförsäkring som var administrerad av erkända arbetslöshetskassor skulle bibehållas samt att en supplementär stödform för personer som inte kunde få ersättning från arbetslöshetsförsäkringen skulle införas genom ett statligt kontant arbetsmarknadsstöd. Detta skulle ersätta det statsunderstödda kommunala kontantunderstödet vid arbetslöshet. Regeringens proposition 1973:56 med förslag till lag om arbets- löshetsförsäkring och till lag om kontant arbetsmarknadsstöd byggde på förslag och antogs efter smärre justeringar av 1973. Lagarna trädde i kraft och innebar bl.a. följande ändringar. För rätt till ersättning enligt lagen (1973:370) om arbetslöshets- försäkring krävdes tolv månaders medlemskap i en arbetslöshets- kassa. Vidare krävdes att den försäkrade närmast före arbetslöshe- ten hade arbetat inom en ramtid . Även med arbete jämställd tid kunde räknas in i arbets- villkoret. En medlem i en arbetslöshetskassa fick ersättningstiden förlängd respektive för medlem . Dagpenningen blev skattepliktig inkomst och beviljades för med belopp beroende på dagpenningklass. Det kontanta arbetsmarknadsstödet (KAS) enligt lagen (1973:371) om kontant arbetsmarknadsstöd utgavs till personer som inte var arbetslöshetsförsäkrade eller som ännu inte uppfyllde ersättningsvillkoren i arbetslöshetsförsäkringen. I vissa fall kunde KAS utges då rätt till ersättning enligt lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring hade upphört. För rätt till KAS krävdes i allmänhet att den arbetslöse närmast före arbetslösheten hade arbetat inom en ramtid av högst . Den som genomgått utbildning av visst kvalificerat slag och därefter varit arbetslös hade rätt till KAS. KAS utgavs med ett fast belopp på per dag under och var skattepliktig inkomst. Ersättningstiden fastställdes till för varje ersättningsperiod med längre ersättningstid för den som uppnått . Länsarbets- nämnderna hade hand om KAS för de personer som inte var medlemmar i någon arbetslöshetskassa och även för dem som inte hade varit medlemmar . Statsbidragsreglerna ändrades för att förbättra den ekonomiska situationen för arbetslöshetskassor med större arbetslöshet. För arbetslöshetsförsäkringen utgick statsbidrag i form av progressiv- bidrag och förvaltningsbidrag. Finansieringen av KAS jämte grundbidrag till arbetslöshetskassorna täcktes genom avgifter från arbetsgivarna med två tredjedelar och från staten med en tredjedel. Övriga bidrag finansierades av staten. beslutade vid ett flertal tillfällen om komplettering av antalet dagpenningklasser och höjning av det kontanta arbetsmarknadsstödet. En utredning om samordningsfrågor inom det socialpolitiska området lämnade 1979 ett förslag till samordning av de olika stödformerna. Förslaget ledde till lagstiftning om samordning av vissa förmåner vid retroaktiva utbetalningar då bl.a. förmåner enligt lagen om allmän försäkring, lagen om arbetsskadeförsäkring och ersättning enligt lagen om arbetslöshetsförsäkring sammanträffade med varandra. Samordningsreglerna behandlades i prop. 1982/83:3 och trädde i kraft . I en departementspromemoria Ds A 1981:17 med förslag till ändrat bidragssystem m.m. inom den frivilliga arbetslöshetsförsäk- ringen föreslogs bl.a. ändrade regler om statsbidrag och om avstängning från rätt till ersättning. För att minska statens utgifter genomfördes de i promemorian föreslagna ändringarna i statsbi- dragssystemet fr.o.m. . Före ändringen bestod statsbidragen till arbetslöshetskassorna av grundbidrag, progressiv- bidrag och förvaltningsbidrag. Grundbidragen uppgick även i fortsättningen till samma belopp som KAS. Progressivbidragets fasta del slopades och ersattes med uppräkning av den rörliga delen. Reglerna om avstängning från ersättning ändrades i syfte att stimulera de försäkrade att ta och upprätthålla kontakt med arbetsförmedlingen . I lagen togs in regler om krav på kontakt med arbetsförmedlingen för att avstängnings- tiden skulle löpa. Dessutom förlängdes avstängningstiden , i normalfallet . En yttersta gräns fastställdes för hur länge en avstängning skulle få pågå om den arbetslöse inte sökte arbete . Dessutom skulle den arbets- löse vid förnyad självförvållad arbetslöshet under pågående avstängningsperiod kunna drabbas av ytterligare en avstängning. Ändringarna genomfördes fr.o.m. . Avstängningsti- den förkortades dock fr.o.m. till vad som tidigare gällde, dvs. infördes den s.k. ungdomsgarantin genom lagen om ungdomslag hos offentliga arbetsgivare med syfte att skapa arbete åt arbetslösa 18- och 19-åringar. Lagen medförde att rätt till arbetslöshetsersättning eller KAS i regel inte beviljades ungdomar i denna ålder. I proposition 1983/84:126 lades det fram förslag på ändringar avseende den s.k. 50-dagarsregeln, arbetslöshetsbegreppet för företagare, kravet på arbetsgivarintyg samt på införandet av regler om omprövning och rättelse av felaktiga beslut efter mönster från den allmänna försäkringen. Härutöver föreslogs en rad ändringar i regelsystemet för det kontanta arbetsmarknadsstödet i syfte att förenkla handläggningen av ärendena. Förslagen rörde framför allt reglerna om ersättningstid, kvalifikationsvillkoren och begränsning av överhoppningsbar tid till . Den s.k. 50-dagarsregeln, vilken innebar att ersättningsrätten i princip var begränsad för den som regelbundet utförde deltidsarbete under i övrigt arbetslös tid, avskaffades fr.o.m. . I stället fick, om det fanns särskilda skäl, regeringen eller efter regeringens bestämmande föreskri- va begränsningar i ersättningsrätten vid deltidsarbetslöshet. utan särskild begränsning av ersättningstiden för deltidsar- betslösa förordnade regeringen om begränsning . Denna begränsning avskaffades . och departementschefen förordade 1983 en flexiblare tillämpning vad gällde personer som kombinera- de en deltidsanställning med ett begränsat engagemang i ett företag samt förordade att registrering av ett företag inte ovillkorligen borde vara diskvalificerande för ersättning. De förordade upp- mjukningarna av arbetslöshetsbegreppet sågs som tillämpningsfrå- gor, som borde kunna lösas inom ramen för det gällande regelsy- stemet. författningsreglerades permitteringslönesy- stemet. Arbetstagarna fick laglig rätt till lön under permittering och för arbetsgivarna infördes det ett system med statlig och avtalad permitteringslöneersättning. Syftet var bl.a. att permitte- ringar vid tillfällig nedgång i verksamheten inte skulle belasta arbetslöshetsförsäkringen. förordnades det en särskild utredare () för att göra en översyn av vissa frågor rörande arbetslöshetsförsäkringen. I propositionen 1987/88:114 lades A- kassekommitténs förslag fram med vissa avvikelser och justeringar. Propositionen tog i huvudsak upp frågorna om ersättningsnivåer, kompensationsnivåer och ersättningsvillkor jämte statsbidrag, finansiering och medlemsavgifter. biträdde huvudpunkterna i regeringens reformförslag. aktualiserades frågan om en allmän arbetslöshetsförsäkring i motioner. Utskottsbetänkandet antogs av och lagänd- ringarna trädde i kraft . Ändringarna innebar höjning av den högsta dagpenningnivån i arbetslöshetsförsäkringen samt höjning av det kontanta arbets- marknadsstödet (KAS) och de tre nivåerna på utbildningsbidragen vid arbetsmarknadsutbildning och yrkesinriktad rehabilitering. genomfördes en årlig anpassning av den högsta dagpenningen och det kontanta arbetsmarknadsstödet samt nivåerna på utbildningsbidragen till löneutvecklingen för vuxna arbetare inom industrin. Samma högsta och lägsta dagpenning skulle gälla inom alla arbetslöshetskassor. Som lägsta dagpenning gällde stödbeloppet i KAS. Dagpenningen i arbetslöshetsförsäk- ringen bestämdes att fr.o.m. betalas med högst av den försäkrades dagsförtjänst. För den som hade ålderspension fick kompensationsnivån vara högst av dagsförtjänsten. Karensdagarna, som funnits sedan försäkringens tillkomst och som var fem under ett försäkringsår, togs bort. Avstängningstiden däremot förlängdes med för den som frivilligt utan giltig anledning hade lämnat ett arbete eller som hade skilts från ett arbete på grund av otillbörligt uppförande. En uttrycklig regel infördes om att arbetslöshetsersättning inte fick lämnas till personer som deltog i utbildning, om det inte fanns särskilda skäl. Motiven var att arbetslinjen i arbetsmarknadspoliti- ken krävde att de arbetssökande var oförhindrade och villiga att ta ett arbete. Möjligheten att bedriva studier och få arbets- löshetsersättning skapade också orättvisor mellan olika studerande. Statsbidraget till arbetslöshetskassorna skulle betalas ut direkt i samband med utbetalningen av ersättningen till de arbetslösa. Fonderingskravet hos arbetslöshetskassorna upphörde. Kostnader- na för försäkringen skulle finansieras genom arbetsgivaravgifter, den s.k. arbetsmarknadsavgiften samt genom medlemsavgifter, s.k. finansieringsbidrag. Avgiften som togs ut av medlemmarna motsvarade av den genomsnittligt utbetalade dagpen- ningen i kassan och medlem. Varje kassa skulle också betala en utjämningsavgift för finansiering av ett utjämningsbidrag. Arbetsmarknadsavgiften skulle täcka även permitteringslöneer- sättningen. Statens kostnader för KAS och utbildningsbidragen vid arbetsmarknadsutbildning och yrkesinriktad rehabilitering finansie- rades helt över statsbudgeten. I budgetpropositionen 1988/89:100 föreslog regeringen vissa ändringar i reglerna om arbetsvillkor, överhoppningsbar tid och bisyssla. antog propositionen och följande lagändringar trädde i kraft . Arbetsvillkoret förändrades till 75 dagars arbete fördelat . Endast dag då den försäkrade hade arbetat minst fick tillgodoräknas. För att fastställa normalar- betstid och dagpenning användes en genomsnittsberäkning . Begreppet att ha genomgått arbetsmarknadsutbildning eller yrkesinriktad rehabilitering preciserades till att utbildningen eller den yrkesinriktade rehabiliteringen normalt skulle ha fullföljts. Den tid då en förälder hade fått föräldrapenningförmån även efter det att barnet fyllt fick överhoppas vid fastställande av ramtiden i den mån tiden inte fick tillgodoräknas i arbetsvillkoret. All heltidsutbildning bestämdes vara överhoppningsbar för den som inte var helt nytillträdd på arbetsmarknaden. Det krävdes endast att utbildningen hade föregåtts av sammanhängande förvärvsarbete på heltid eller hade avslutats efter det att personen fyllt . Reglerna om bisyssla förenklades på så sätt att en bisyssla mins- kade ersättningen endast om den utvidgades under arbetslösheten och hindrade den försäkrade från att anta erbjudet lämpligt arbete. Vidare togs begreppet erkänd arbetslöshetskassa bort. Efter förslag i Ds 1990:66 av en särskild utredare genomfördes en revidering av de föreningsrättsliga bestämmelserna som gällde för arbetslöshetskassorna. Regleringen av arbetslöshetskassornas verksamhet gjordes oberoende av annan lagstiftning om ekonomis- ka föreningar. Efter förslag i proposition 1991/92:38 genomfördes det fr.o.m. en fördubbling av finansieringsavgiften till av den under det löpande verksamhetsåret genomsnitt- ligt utbetalda dagpenningen i arbetslöshetskassan. Ändringen innebar att medlemsavgiften höjdes från till . I den s.k. kompletteringspropositionen (prop. 1992/93:150) lämnades det vissa förslag om förändringar i arbetslös- hetsförsäkringen och i KAS. De föreslagna ändringarna rörde karensdagar, företagarbegreppet samt avräkning av avgångsveder- lag. Efter behandling i arbetsmarknadsutskottet genomfördes bl.a. följande ändringar. I de båda regelsystemen infördes det karensvill- kor innebärande att innan en ny ersättningsperiod kunde påbörjas skulle fullgöras inom en ramtid av . Vidare bestämdes att det skulle vara möjligt för regeringen eller den myndighet regeringen bemyndigade att föreskriva speciella inskränkningar avseende deltidsarbetslösa i fråga om ersättningsrät- ten och om karenstid utöver vad som stadgades i respektive lag. Man gjorde även vissa förändringar av företagarbegreppet. I syfte att tydliggöra vem som skulle anses vara företagare infördes det kompletterande bestämmelser i de båda regelverken. Komplette- ringarna innebar att man stadgade att som företagare ansågs den vara som ägde eller var delägare i näringsverksamhet som han var personligen verksam i och som han hade ett väsentligt inflytande över. Det genomfördes även förändringar av ersättningsnivåerna. sänktes dagpenningtaket från till och kompensationsnivån sänktes från av tidigare dagsför- tjänst till . Den automatiska höjningen av dagpenningta- ket med stöd av löneutvecklingen för industriarbetare togs bort. Arbetsmarknadsåtgärden arbetslivsutveckling (ALU) infördes som en försöksverksamhet. 2.4Överväganden om en obligatorisk arbetslöshetsförsäkring och senare ändringar lagstiftning En central frågeställning i övervägandena kring arbetslöshetsför- säkringen har varit och är om den ska vara frivillig eller obligato- risk. En obligatorisk försäkring kallas ibland även allmän. fanns det ett utredningsförslag om ett obligatoriskt försäk- ringssystem, och även 1948 fanns det ett sådant förslag. Införandet av KAS 1974 innebar att en obligatorisk grundförsäkring med icke inkomstrelaterat ersättningsbelopp hade tillskapats. tillsatte regeringen en parlamentarisk utredning för att utreda frågan om en allmän arbetslöshetsförsäkring med inkomstrelatera- de ersättningsbelopp (). Utredningen presentera- de i betänkandet SOU 1978:45 ett förslag till försäkringsvillkor och ersättningssystem samt till administration av en allmän arbetslös- hetsförsäkring. Utredningens förslag att ersätta arbetslöshetsför- säkringen och KAS med en allmän arbetslöshetsförsäkring admini- strerad av allmänna arbetslöshetskassor, organiserade i anslutning till intresseorganisationer föranledde inte någon proposition till . Det ansågs att kostnaderna för den föreslagna försäk- ringen skulle bli för höga. Däremot genomfördes ett förslag av utredningen om begränsad rätt till ersättning för tjänstepensionärer fr.o.m. . Ändringen medförde bl.a. att den som fick hel tjänstepension inte var berättigad till arbetslöshetsersättning. För den som fick reducerad tjänstepension upp till en viss tjänstetidsfaktor kunde arbetslöshetsersättning betalas för den del av inkomstbortfallet som inte kunde anses vara täckt av tjänstepensionen. Den allmänna pensionsåldern var sänkt från till , och rörlig pensionsålder hade införts, bl.a. genom delpension. I samband därmed hade också rätten till arbetslöshetsersättning tagits bort för den som fyllt . Regeringen beslutade att bemyndiga che- fen för att tillsätta en särskild utredare med uppdrag att föreslå utformning och finansiering av en obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. I tilläggsdirektiv gavs utredaren i uppdrag att även föreslå en lösning på de akuta finansiella problem som uppstått för arbetslöshetsförsäk- ringen och det kontanta arbetsmarknadsstödet (KAS). Utredaren var klar med sitt betänkande Ersättning vid arbetslöshet (SOU 1993:52) . I betänkandet föreslogs att den då gällande frivilliga arbetslös- hetsförsäkringen och systemet med kontant arbetsmarknadsstöd skulle ersättas med en ny arbetslöshetsförsäkring. Denna föreslogs träda i kraft och skulle omfatta en allmän grundför- säkring och en frivillig tilläggsförsäkring. Dessa skulle vara sammanhållna i ett gemensamt lagkomplex. Grundförsäkringens villkor skulle regleras i lag medan tilläggsförsäkringen skulle utformas av försäkringsgivare och försäkringstagare på av lagstifta- ren angivna minimivillkor. Alla skulle dock ha rätt att teckna en tilläggsförsäkring. Försäkringen skulle administreras av de redan etablerade arbetslöshetskassorna samt av två allmänna kassor som skulle inrättas. De allmänna kassorna skulle ha staten som huvud- man. Den ena allmänna kassan skulle erbjuda administration av grundförsäkringen tillsammans med tilläggsförsäkring för anställda. Den andra skulle ge motsvarande service för företagare. finnas möjlighet för andra intressenter, exempelvis försäkringsbo- lag, att bli försäkringsgivare av tilläggsförsäkringen. Avgifterna för att finansiera den nya grundförsäkringen före- slogs börja uttas för att möjliggöra en viss buffertuppbyggnad. Från samma datum föreslogs även att en statlig myndighet skulle inrättas och att denna skulle ansvara för fond- uppbyggnad och ha tillsyn över den nya försäkringen. I betänkan- det lämnades även förslag till hur det ackumulerade underskottet i arbetsmarknadsfonden skulle täckas.