sou · GWB385 · 2008-10-15 00:00:00 — I de fall där domstolen har dömt till en lindrigare påföljd än vad åklagaren har föreslagit kommer det i de flesta fall att vara naturligt för åklagaren att i överklagandet hålla fast vid sin tidigare ståndpunkt i påföljdsdelen. Åklagaren bör dock, på samma sätt som i den lägre instansen, kunna vänta till senare under processen med att mera bestämt ange vilken påföljd som brottet bör föranleda. Som regel bör åklagaren inte ha anledning att överklaga en dom där domstolen har dömt ut just den påföljd som han eller hon har föreslagit. Det kan emellertid inte uteslutas att domen, eller senare inträffande omständigheter, får åklagaren att ändra uppfattning i påföljdsdelen. Situationen torde kunna bli särskilt vanlig när flera gärningsmän är tilltalade i samma rättegång och rollfördelningen dem emellan är oklar. Som närmare har utvecklats i avsnitt 8.8.4 anser vi att det bör finnas möjlighet för åklagaren att överklaga till den tilltalades nackdel även i fall där rätten har dömt ut den påföljd som åklagaren har föreslagit. Med de förslag vi har lagt fram om hur åklagaren ska ange sin uppfattning i påföljdsdelen, och då särskilt det förhållandet att åklagaren inte ska framställa något formellt yrkande som domstolen är förhindrad att gå utöver, kan vi inte se att det skulle behövas någon särskild lagregel för att åklagaren även i dessa fall ska ha möjlighet att överklaga till den tilltalades nackdel. En annan sak är att det i allmänhet får förutsättas att åklagaren redan genom sitt förslag till påföljd i första instans har tillvaratagit intresset av att den tilltalade får en tillräckligt ingripande påföljd för det brott han eller hon har gjort sig skyldig till. Om tingsrätten har dömt ut den påföljd som åklagaren har föreslagit och det inte efter förhandlingen har framkommit några nya försvårande om- ständigheter av betydelse för påföljdsbestämningen bör det därför endast i yttersta undantagsfall komma i fråga för åklagaren att självständigt överklaga domen med ett yrkande om straffskärpning. 8.8.8Särskilt om mål som avgörs efter en huvudförhandling där den tilltalade inte har varit närvarande Vår bedömning: Det förhållandet att förslaget om påföljd inte har angetts i stämningsansökan utesluter inte att ett mål avgörs efter en huvudförhandling där den tilltalade inte har varit när- varande. Som närmare framgår av avsnitt 2.7.2 kan rätten enligt 46 kap. 15 a § RB under vissa förutsättningar avgöra ett brottmål utan hinder av att den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen eller in- ställer sig endast genom ombud. Denna möjlighet, som är en förutsättning för att kunna avgöra mål där den tilltalade inte inställer sig till huvudförhandling, bör enligt vår uppfattning inte inskränkas i förhållande till vad som gäller . I avsnitt 8.8.5 har vi föreslagit att åklagaren om det finns sär- skilda skäl ska ha möjlighet att avvakta med att lämna sitt förslag till påföljd till dess att bevisningen och eventuell utredning om den tilltalades personliga förhållanden har lagts fram vid huvudförhand- lingen. Om åklagaren inte har angett förslaget till påföljd i stäm- ningsansökan och rätten beslutar att målet ska avgöras utan hinder av att den tilltalade har uteblivit från huvudförhandlingen kommer alltså målet att avgöras utan att den tilltalade har tagit del av påföljdsförslaget. Detta bör emellertid inte ses som något hinder, eftersom en förutsättning för att målet ska kunna tas till huvudför- handling är att den tilltalade har tagit del av stämningsansökan, där det framgår att förslaget till påföljd kommer att lämnas senare, och av kallelsen till huvudförhandlingen. Den tilltalade har alltså fått information om att åklagaren kommer att lämna ett förslag till på- följd vid huvudförhandlingen och har därmed fått tillfälle att ta del av och bemöta åklagarens uppfattning genom att inställa sig vid förhandlingen. Av samma skäl bör det inte heller finnas något for- mellt hinder mot att åklagaren ändrar sitt förslag till påföljd vid en huvudförhandling där den tilltalade inte är närvarande. 8.8.9Särskilt om mål som avgörs utan huvudförhandling Vår bedömning: Det förhållandet att åklagaren ska ha möjlighet att lämna sitt förslag till påföljd senare än i stämningsansökan innebär inte att det behövs några särskilda regler för mål som avgörs utan huvudförhandling. Som närmare framgår av avsnitt 2.7.2 kommer rätten att få möjlighet att under vissa förutsättningar meddela dom utan huvudförhandling i sådana brottmål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. ningarna för avgörande utan huvudförhandling regleras i 45 kap. 10 a § RB. Vi har i avsnitt 8.8.5 föreslagit att åklagaren som huvudregel ska lämna sitt förslag till påföljd i stämningsansökan, men att det ska finnas möjlighet att avvakta med förslaget om det finns särskilda skäl. I sådana mål som domstolen kan komma att avgöra på hand- lingarna kan det antas att åklagaren sällan har skäl att utnyttja denna möjlighet. Om åklagaren själv begär skriftlig handläggning finns det ingen anledning för honom eller henne att avstå från att ange förslaget direkt i stämningsansökan. Om det i stället är rätten som gör bedömningen att målet kan avgöras utan huvudförhandling, bör rätten lämpligen kontakta åklagaren och uppmana honom eller henne att komplettera stämningsansökan med ett påföljdsförslag. Den åklagare som i en sådan situation vill avvakta med påföljdsför- slaget bör rimligen motsätta sig att målet avgörs utan huvudför- handling. Alternativt kan rätten ge åklagaren tillfälle att slutföra sin talan enligt 45 kap. 10 a § tredje stycket RB. I så fall måste åklag- aren i sin slutskrift ange sitt förslag till påföljd, och slutskriften får därefter delges den tilltalade, som därmed får möjlighet att ge sina synpunkter på åklagarens förslag. För sådana mål som ska avgöras på handlingarna behövs det därför enligt vår bedömning inga särregler om när åklagaren ska lämna sitt förslag till påföljd. Vår bedömning: En målsägande som biträder ett allmänt åtal bör ha möjlighet, men inte någon skyldighet, att ange ett eget för- slag till påföljd för brottet. En målsägande som väcker enskilt åtal bör inte åläggas någon skyldighet att lämna ett förslag till påföljd för brottet. Målsägandens roll i mål där allmänt åtal förs Enligt 20 kap. 8 § andra stycket RB kan målsäganden biträda ett allmänt åtal. Som vi närmare har redogjort för i avsnitt 8.8.3 inne- bär nuvarande ordning att en målsägande som biträder åtalet, på samma sätt som åklagaren, har möjlighet, men inte någon skyldig- het, att ange vilken påföljd han eller hon anser att den tilltalade ska Målsäganden är därvid inte bunden av åklagarens even- tuella uppfattning i påföljdsfrågan utan kan ange ett önskemål om påföljd som går utöver vad åklagaren har förespråkat. Som vi också har redogjort för i avsnitt 8.8.3 anser vi inte att vi inom ramen för vårt uppdrag bör föreslå förändringar som in- skränker målsägandens roll i brottmålsprocessen. En målsägande som biträder ett allmänt åtal bör därför alltjämt ha möjlighet att ange sin uppfattning i påföljdsfrågan. Då det ytterst bör vara sam- hällets ansvar att se till att den som har gjort sig skyldig till ett brott ådöms en tillräckligt ingripande påföljd bör det emellertid endast vara åklagaren som åläggs en direkt skyldighet att lämna ett förslag till påföljd för brottet. Påföljdsfrågan vid enskilt åtal I 47 kap. RB finns bestämmelser om enskilt åtal. Enligt 47 kap. 1 § RB ska en målsägande som vill väcka sådant åtal ansöka om stämning mot den som ska tilltalas. Stämningsansökan ska innehålla i princip samma uppgifter som en stämningsansökan utfärdad av åklagaren. Som vi har anfört i föregående avsnitt bör det ankomma på samhället att se till att den som har gjort sig skyldig till ett brott ådöms en tillräckligt ingripande påföljd. Detta ansvar bör inte, även om det är målsäganden som har väckt åtal för brottet, till någon del överflyttas till en enskild part. Utifrån våra utgångspunkter, nämligen att åklagarens förslag till påföljd ska leda till en ökad förutsebarhet och enhetlighet i rättstillämpningen samt ökade förut- sättningar att åstadkomma en skärpt syn på allvarliga våldsbrott och en större spännvidd i straffmätningen när det har förekommit för- svårande eller förmildrande omständigheter, finns det inte heller några skäl som talar för att den som väcker ett enskilt åtal bör vara skyldig att lämna ett förslag till påföljd för den brottslighet som omfattas av åtalet. Det saknas därmed anledning att ändra den reg- lering som avser enskilda åtal. 8.8.11Särskild rättsverkan av brott Vårt förslag: Domstol ska inte kunna besluta om särskild rätts- verkan av brott utan yrkande. Inte heller ska det finnas möjlig- het för rätten att gå utöver vad som har yrkats i fråga om särskild rättsverkan. Rätten ska dock även utan yrkande ha möjlighet att ålägga den tilltalade att betala sådan avgift som avses i 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond. Åklagaren ska i stämningsansökan ange de yrkanden om sär- skild rättsverkan av brott som han eller hon vill få prövade i målet. Yrkandena ska kunna ändras senare under rättegången. Den nuvarande regleringen i innebär att frågor om särskild rättsverkan av brott, såsom förverkande och utvisning på grund av brottTPF22FPT, ska prövas ex officio av rätten. Det enda undantaget avser beslut om företagsbot, som enligt 36 kap. 7 § BrB förutsätter ett yrkande från åklagaren. Rätten har alltså formellt sett det fulla ansvaret för att se till att frågor om förverkande och annan särskild rättsverkan av brott blir utredda och tas ställning till. På samma sätt som när det gäller frågan om påföljd finns det starka skäl som talar för att regleringen kring särskild rättsverkan av brott förändras, så att domstol endast får besluta om särskild rättsverkan efter yrkande från åklagaren. En sådan ordning skulle tydliggöra rollfördelningen mellan åklagaren och rätten, och såvitt avser de mätbara formerna av särskild rättsverkan, som utvisning och företagsbot, skulle förutsebarheten för den tilltalade öka om rätten inte får gå utöver vad åklagaren har yrkat. De skäl som vi har ansett tala emot att rätten ska vara för- hindrad att döma ut ett högre straff eller en mer ingripande påföljd än vad åklagaren har förslagit är dels att en sådan ordning är svår att förena med målsägandens roll i brottmålsprocessen, dels att det skulle skapas en möjlighet för åklagaren att ingå informella uppgör- elser om påföljden med den tilltalade och dels att en sådan bunden- het leder till nackdelar när det gäller påföljdsfrågans hantering i högre rätt. Dessa skäl hindrar dock inte att rätten såvitt avser sär- skild rättsverkan blir bunden av de yrkanden som har framställts i målet. Inte heller kan det anföras några andra skäl som talar emot en sådan ordning. Det förhållandet att det formellt sett finns möjlig- 22TP PT Se vidare om vad som anses utgöra särskild rättsverkan av brott i avsnitt 2.5. het även för målsäganden att framställa yrkanden om annan särskild rättsverkan av brott än företagsbot ändrar inte detta förhållande. Vi föreslår därför att rätten inte ska ha möjlighet att besluta om särskild rättsverkan av brott utan att det har framställts något yrkande om detta och att det inte heller ska finnas möjlighet för rätten att gå utöver de yrkanden om särskild rättsverkan som har framställts i målet. Det innebär att rätten varken ska kunna besluta om sådan särskild rättsverkan som det inte har framställts något yrkande om eller besluta om särskild rättsverkan som är mer ingripande än vad som har yrkats (som t.ex. en högre företagsbot eller en längre utvisningstid). För att öka förutsebarheten för den tilltalade och ge denne möjlighet att tidigt bemöta eventuella yrkanden om särskild rätts- verkan bör yrkandena anges redan i stämningsansökan, vilket också är brukligt . En sådan ordning leder också till praktiska för- delar, inte minst när det gäller yrkanden om utvisning. När en dom- stol överväger om en utlänning ska utvisas på grund av brott ska domstolen nämligen inhämta yttrande från , om det kan antas att det finns hinder mot verkställighet av ett beslut om utvisning. Domstolen ska också begära upplysningar från socialför- valtningen om vad som har framkommit om utlänningens anknyt- ning till en eventuell familj i . Om yrkandet om utvisning an- ges redan i stämningsansökan kan uppgifterna från Migrations- verket och socialförvaltningen som regel komma domstolen till- handa före huvudförhandlingen. De nackdelar som eventuellt kan uppstå genom att yrkanden om särskild rättsverkan av brott måste anges redan i stämningsansökan kan motverkas genom att åklagaren ges rätt att ändra yrkandena senare under rättegången och även att framställa nya yrkanden i högre rätt, om ansvarsfrågan har förts upp dit. Huvudregeln bör alltså vara att alla beslut om särskild rätts- verkan av brott ska föregås av ett yrkande. Av lagen om (1994:419) om brottsofferfond framgår dock att den som döms för ett brott för vilket fängelse ingår i straffskalan ska åläggas att betala en avgift till brottsofferfonden. Denna avgift anses utgöra särskild rättsverkan av brott. Avgiften till brottsofferfonden, som är lika hög oavsett vilket brott den tilltalade har gjort sig skyldig till, är en obligatorisk följd av att den tilltalade döms för brottet och frågan är inte före- mål för någon närmare bedömning av rätten. Det framstår som opraktiskt att åklagaren i varje mål där någon har åtalats för brott för vilka fängelse ingår i straffskalan ska behöva framställa ett yrkande om att den tilltalade ska åläggas att betala avgift till brotts- offerfonden. Vi föreslår därför att rätten ska kunna besluta om sådan avgift även utan yrkande. Vårt förslag: Åklagarens förslag till påföljd för brottet ska anges i domen. I det föregående har vi föreslagit att åklagaren i brottmål ska dels lämna ett förslag till påföljd för det eller de brott som omfattas av åtalet, dels framställa bestämda yrkanden om sådan särskild rätts- verkan av brott som han eller hon vill få prövade i målet. Enligt 30 kap. 5 § RB ska en dom i brottmål innehålla 1.domstolen samt tid och ställe för domens meddelande, 2.parterna samt deras ombud eller biträden och den tilltalades försvarare, 4.parternas yrkanden och de omständigheter som dessa grundas på, och 5.domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Av regleringen i den fjärde punkten framgår att en skyldighet för åklagaren att framställa de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill få prövade i målet innebär att rätten måste ange yrkandena i domen. Vårt förslag att åklagaren ska åläggas att ange ett förslag till påföljd för det eller de brott som omfattas av åtalet leder dock inte automatiskt till att rätten har att ange åklagarens uppfattning i påföljdsfrågan i domen. Regleringen i 30 kap. 5 § RB kan nämligen inte anses omfatta ett krav på att domen innehåller uppgifter om en sådan uppfattning från en part som har uttryckts i form av ett förslag. I avsnitt 8.8.2 har vi som ett skäl för att åklagaren ska åläggas att ange sin uppfattning i påföljdsfrågan anfört att domskälen i påföljds- delen därmed kan antas bli tydligare och mer utförliga än vad som ibland är fallet . Vi har därvid utgått ifrån att åklagarens ställ- ningstagande ska anges i domen och därmed utgöra en naturlig utgångspunkt för domstolens resonemang i påföljdsdelen. För att den reform vi nu föreslår ska få tillräcklig effekt när det gäller att öka uppmärksamheten på påföljdsfrågan i brottmåls- processen och att skapa en större enhetlighet i rättstillämpningen, anser vi att 30 kap. 5 § RB bör ändras, så att det av bestämmelsen framgår att åklagarens förslag till påföljd för brottet ska anges i domen. Som nämnts i det föregående kan en sådan ordning för- väntas leda till att påföljdsförslaget får utgöra utgångspunkten för domstolens resonemang kring påföljdsval och straffmätning. I de fall där påföljdsfrågan inte framstår som helt given är det också naturligt att rätten bemöter åklagarens förslag och närmare motiv- erar varför man godtar eller avviker från förslaget. I övrigt anser vi inte att det finns skäl att föreslå några ändringar i 30 kap 5 § RB. 8.8.13Den vidare utvecklingen när det gäller påföljdsfrågans hantering i brottmålsprocessen Det kan hävdas att den nu föreslagna ordningen, där åklagaren endast har att ange ett förslag till påföljd och där rätten inte är för- hindrad att gå utöver detta förslag, inte innebär någon större för- ändring i förhållande till vad som gäller . Vi bedömer dock att de förslag vi nu lämnar kan leda till en inte obetydlig effekt när det gäller att ge frågor om straffmätning och påföljdsval ett större ut- rymme i brottmålsprocessen. Genom att det föreskrivs i rätte- gångsbalken att åklagarens förslag till påföljd ska anges i domen kommer rätten att behöva förhålla sig till påföljdsförslaget och den tilltalades uppfattning om detta, vilket kan antas leda till en tydlig- are argumentering i påföljdsfrågan. Detta kan i sin tur medföra en större förståelse för hur domstolarna resonerar i frågor om påföljds- val och straffmätning samt en ökad enhetlighet i rättstillämpningen. De syften som anges i våra direktiv uppnås alltså genom de före- slagna ändringarna i . Hur stor effekten av det föreslagna regelverket blir beror i stor utsträckning på hur det används. För det fall att åklagarna väljer att utnyttja regelverket fullt ut och lämna sina förslag till påföljd på det sätt som är avsikten med vårt förslag, nämligen på en väl avvägd nivå och vid ett så tidigt skede som möjligt under rättegången, kan det antas att rätten i praktiken kommer att uppfatta påföljdsför- slaget som ett tak för vilken påföljd som bör dömas ut. Därmed kommer fördelarna med ett mer styrande regelverk, där rätten är förhindrad att gå utöver vad åklagaren har angett i påföljdsdelen, att uppnås trots att det inte föreligger någon formell bundenhet till det förslag som åklagaren har lämnat. leder det av oss föreslagna regelverket inte till några nackdelar ur rättssäkerhets- synpunkt. Tvärtom innebär det förhållandet att rätten alltjämt har det yttersta ansvaret för vilken påföljd som döms ut att det inte uppstår någon risk för missbruk av systemet. Inte heller har vi kunnat se att förslaget leder till några effektivitetsförluster. Trots det anförda vill vi understryka att det finns påtagliga fördelar med en ordning där åklagaren får en mer styrande roll än vad vårt förslag innebär. En skyldighet för åklagaren att ange ett formellt yrkande om påföljd i stämningsansökan och ett förbud för rätten att gå utöver yrkandet skulle innebära en större förutse- barhet för den tilltalade och en än mer kontradiktorisk process än det förslag som vi nu lämnar. Om åklagaren dessutom förhindras att överklaga en dom där han eller hon har fått fullt bifall till sitt påföljdsyrkande, skulle processen i större utsträckning kunna koncentreras till första instans, vilket sannolikt skulle leda till effektivitetsvinster. Införandet av ett sådant system förutsätter dock att rättssäkerheten kan garanteras för inblandade parter samt att målsägandens roll i brottmålsprocessen och frågor om påföljds- frågans hantering i högre rätt övervägs ytterligare. Som vi har redo- gjort för i det föregående anser vi dessa frågor vara alltför om- fattande och svåra att överblicka för att rymmas inom ramen för vårt uppdrag. Sammanfattningsvis kan våra förslag till ändringar i rättegångs- balken ses som ett första steg på vägen mot en brottmålsprocess där åklagaren får ett större ansvar för påföljdsfrågan. Om det visar sig att systemet med ett icke bindande förslag till påföljd faller väl ut, finns det enligt vår uppfattning anledning att framöver överväga en mer långtgående ordning. I det sammanhanget kan det också finnas anledning att överväga vilka effektivitetsvinster ett system med ett bindande påföljdsyrkande skulle kunna leda till. 9 Kostnads- och konsekvensanalys Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda ska enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslaget innebär samhälls- ekonomiska konsekvenser i övrigt ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar eller intäktsminskningar för staten, kommuner eller landsting ska utredningen föreslå en finansiering. I detta kapitel redogör vi för vår bedömning av dessa frågor samt för övriga konsekvenser som våra förslag kan antas medföra. Vår bedömning: Om förslagen genomförs kommer de att med- föra ökade kostnader för staten. Utifrån nuvarande förhållanden kan kostnaderna beräknas till totalt ca , varav för Kriminalvården och för . Förslagen förväntas inte innebära några kostnadsökningar för domstolarna. De föreslagna förändringarna kan inte genomföras utan att betydande ekonomiska tillskott tillförs framför allt Kriminal- vården. Dessa tillskott bör finansieras inom ramen för de resurser som kan förväntas behöva tillföras rättsväsendet såsom en följd av aviserade satsningar på kriminalpolitikens område. Det förhållandet att straffskalorna för grov misshandel och för utpressning, grovt brott, ändras samt att vissa av de bestämmelser i 29 kap. BrB som styr straffmätningen utformas annorlunda än innebär inte någon utvidgning av domstolarnas arbetsuppgifter. Inte heller det förhållandet att åklagaren åläggs en skyldighet att lämna ett förslag till påföljd för de brott som omfattas av åtalet och att påföljdsförslaget sedan ska anges i domen kan antas leda till att domstolarnas arbetsbörda förändras. Sammantaget kan alltså de för- slag vi lämnar inte förväntas medföra några ekonomiska konse- kvenser för domstolarna. Om åklagaren åläggs att ange ett förslag till påföljd för de brott som omfattas av åtalet kan detta antas leda till ökade kostnader för . Visserligen anger åklagare i stor utsträckning sin uppfattning i påföljdsfrågan innan målet avgörs. Den föreslagna reformen syftar emellertid till att öka uppmärk- samheten på påföljdsfrågan i brottmålsprocessen och därmed höja kvaliteten i hanteringen av denna fråga. Avsikten är också att åklag- arna i så stor utsträckning som möjligt ska ange påföljdsförslaget redan i stämningsansökan, vilket är en ny arbetsuppgift i förhåll- ande till . En formell skyldighet att ange ett förslag till påföljd kan vidare komma att ställa krav på åklagarna att i större utsträck- ning dokumentera vilka överväganden som har gjorts i påföljdsfrågan. De nya arbetsuppgifterna innebär att IT- stöd behöver utvecklas, bl.a. för att påföljdsförslaget ska kunna anges i stämningsansökan och för att underlätta beräkning av dagsbotens storlek. Enligt uppgift från kommer det också att finnas behov av ett uppföljningsinstrument, som utvisar i hur stor utsträckning domstolarna följer de påföljdsförslag som lämnas. Skyldigheten att lämna ett förslag till påföljd omfattar såväl ären- den som är av förhållandevis enkel karaktär, vilka knappast kommer att leda till någon mätbar ökning av arbetsbördan, som mer kompli- cerade ärenden, där mycket tid får ägnas åt att förbereda och moti- vera påföljdsförslaget. hanterade drygt 60 000 ärenden där beslut om åtal fattades. Enligt vår bedöm- ning är det rimligt att anta att en skyldighet att lämna förslag till på- följd kommer att leda till att åklagarnas arbetsbörda ökar med i genomsnitt per ärende. Det innebär en ökad arbetsbelastning med uppskattningsvis (60 000 x . / 8 h =) . Med en årsarbetstid motsvarar detta omkring fem årsarbetskrafter. Enligt upp- gift från är kostnaden för en årsarbetskraft, in- klusive kringkostnader, , vilket innebär att den totala kostnaden kan beräknas till . Den nu framräknade kostnaden får ses som en genomsnitts- kostnad över .