sou · GVB324 · 2008-01-01 00:00:00 — Syftet med framställningen är att skapa en samlad bild av regler för veterinär verksamhet på en detaljnivå, så avvägd, att den kan tjäna som underlag för en analys av den nuvarande ordningens fördelar och brister och för utredningens överväganden och förslag. Av särskild betydelse är att belysa vilken typ av kompetens och offentligrättslig ställning som krävs för de olika veterinära arbetsuppgifterna. Det är i vissa delar inte ändamålsenligt att skilja mellan EG-regler och nationell rätt på veterinärområdet. För att skapa för- ståelse för systematiken väljer vi istället att redovisa gällande rätt i 1TP PT Se betänkande Behörighet och ansvar inom djurens hälso- och sjukvård, SOU 2005:98 Regler för veterinär verksamhet kategorierna generella respektive speciella regler för veterinär verk- samhet samt regler om djurskydd. De generella reglerna gäller för veterinär verksamhet i allmänhet och oavsett verksamhetsform eller inriktning. Dit hör t.ex. bestämmelser om behörighet, legitimation och disciplinära åtgär- der. De speciella reglerna gäller veterinär verksamhet av visst slag eller för en specifik veterinär arbetsuppgift. Exempel på sådana verksamheter är att vara officiell veterinär enligt livsmedelslagstift- ningen eller att i egenskap av officiell veterinär utfärda djurhälso- intyg i samband med internationell handel med djur eller djur- produkter. Gemensamt för både generella och speciella regler är att de kan sägas utgöra förhållningsregler för veterinärer i de olika roller de är verksamma. Djurskyddslagstiftningen kan däremot i huvud- sak sägas utgöra förhållningsregler för djurägare och andra som har djur i sin vård, även om de också har betydelse för hur veterinä- rerna skall utföra sina arbetsuppgifter, både i generella termer och i mer specifika situationer. Innehåll och utformning av officiella veterinäruppgifter, som bl.a. omfattar myndighetsutövning, regleras sedan anslutning till till stor del i EG-rätten. Fram till byggde de nationella reglerna i hög grad på EG-direktiv. Dessa infördes i svensk rätt i form av myndighetsföreskrifter. Endast frågor som krävde lagform reglerades i nationell lag. Med EG-förordningar förhåller det sig annorlunda. Sådana förordningar är direkt tillämpliga i svensk rätt och skall inte införas i rättsordningen genom särskilda nationella regler. Däremot behövs i många fall nationella bestämmelser om ansvarsfördelning mellan myndigheter, om överklagande, tvångsmedel och straffsanktioner etc. Det kan också finnas behov av allmänna råd, instruktioner och anvisningar om hur regelverket skall tillämpas, som dock inte skall ha författningsform. EG-förordningar skall inte tolkas eller omtol- kas på nationell nivå. Regler för veterinär verksamhet Ett omfattande arbete med reformering av EG-reglerna om livsme- del, foder, djurhälsa och djurskydd har bedrivits inom EU. Arbetet har resulterat i det s.k. hygien- och kontrollpaketet. Härigenom har gemenskapens bestämmelser om livsmedel, foder, djurhälsa och djurskydd m.m. samlats i ett mindre antal nya EG-förordningar. Dessa ersätter ett betydande antal direktiv och äldre förordningar, som tillkommit . Syftet med reformen är att sam- ordna, förenkla och uppdatera befintliga regelverk inom livs- medelssektorn och angränsande områden. De nya reglerna skall utgöra ett instrument för att säkerställa konsumenternas rätt till säkra livsmedel, som är rätt märkta och som kan spåras bakåt och framåt i produktionskedjan. En bärande princip är att det är producenterna som skall ta ansvar för sina pro- dukter. Detta kan ske genom egenåtgärder i producentledet. Myn- digheterna skall, genom olika kontrollåtgärder och genom samord- ning och planering av kontrollen, säkerställa att egenåtgärderna är effektiva och att livsmedlen håller hög kvalitet och är säkra att kon- sumera. Därigenom sker en tydlig uppdelning mellan producenter- nas och det allmännas ansvar. Två av förordningarna reglerar direkt produktion och kontroll av animaliska livsmedel. Där finns också bestämmelser om veterinära uppgifter inom livsmedelsproduktio- De veterinära uppgifterna inom livsmedelsproduktionen regleras huvudsakligen i förordningen (EG) 854/2004 av om fastställande av särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter med animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel. Ett exempel på hur den nya lagstiftningstekniken påverkar svenska regler finns i fråga om besiktningar m.m. vid mjölk- produktion. gällde reglerna i EGs direktiv (92/46/EEC), det s.k. mjölkdirektivet. Direktivreglerna infördes i i huvudsak genom föreskrifter (SJVF 1994:33) om hygien och hälsa vid produktion av mjölk. återfinns reglerna om hygien vid mjölk- 2TP PT och rådets förordning (EG) nr 853/2004 av om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung och och rådets förordning (EG) nr 854/2004 av om fastställande av särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter med animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel Regler för veterinär verksamhet produktion, och om offentlig kontroll av sådan produktion, i huvudsak i EG-förordningarna (EG) 853/2004 (hygienregler) och (EG) 854/2004 (offentlig kontroll). Förordningarna är direkt tillämpliga i . De skall och får inte transformeras till svensk rätt. föreskrifter har mot den bakgrunden upp- hävts från och med den 1juli 2006. De nya EG-förordningarna har inneburit att svenska lagar måste ändras på en rad punkter. En viktig förändring innebär att det i livsmedelslagen, djurskyddslagen, epizootilagen etc. fastslås att lagarna utgör ett komplement till EG-förordningarna. Syftet är att klargöra att EG-förordningarna på området gäller som svensk lag samt att göra det möjligt att fullt ut verkställas EG-förordningarna i . För att full verkställighet skall kunna ske har det krävts att flera lagar, bl.a. lagen om kontroll av husdjur, kompletteras med bestämmelser om tillsyn, straff, överklagande, tillträde till anlägg- ningar m.m. har sådana regler i vissa fall saknats och i andra fall varit ofullständiga. I vissa fall har ändringarna varit så många att nya lagar har införts. Det gäller t.ex. livsmedelslagen. Förändringarna innebär att en enhetlig struktur skapas när det gäller det allmännas övervakning av livsmedelsproduktionen och de regleringar som behövs för att övervakningen skall bli effektiv. Begreppet tillsyn ersätts genomgående med begreppet offentlig kontroll. Vissa delar av den traditionella tillsynsverksamheten, främst rådgivning och vägledning till marknadens aktörer, faller utanför den offentliga kontrollen. Mot den bakgrunden har även särskilda regler om rådgivning och vägledning införts. De materiella och mycket detaljerade tekniska bestämmelserna i om hur t.ex. livsmedelshygien skall säkerställas har i allt väsentligt sin motsvarighet i tidigare nationella regler. Såväl som företrädare för berörda branscher har uppgivit att reformen i denna del inte innebär några stora föränd- ringar i materiellt hänseende. Däremot innebär reformen nya krav på kontrollapparatens organisation och på utbildning av kontroll- personal, bl.a. veterinärer. Frågan är då i vilken utsträckning de nya EG-bestämmelserna är tillämpliga även utanför livsmedelsområdet. I flera av de nya för- ordningarna finns t.ex. generellt utformade regler om djurskydd Regler för veterinär verksamhet Det är utifrån EG-förordningarnas lydelse inte helt klart om dessa gäller samtliga djur, eller om de bara skall gälla för livsmedelsproducerande djur. Av beaktandesatserna till rådets för- ordning (EG) nr 882/2004 framgår att djurskydd och djurhälsa utgör viktiga aspekter, som bidrar till livsmedelskvalitet och livs- medelssäkerhet. Syftet med förordningen är att säkerställa sådana kvaliteter. De kontroller som förskrivs i EG-förordningarna är därför utformade utifrån de behov som finns inom livsmedels- produktionen. De ersätter därmed inte de bestämmelserna om djurskydd och djurhälsa som finns i övrig lagstiftning.TPF3FPT De kontrollmekanismer, som krävs enligt EG-förordningarna, motsva- ras heller inte av den kontrollapparat som ansetts nödvändig för de icke livsmedelsproducerande djuren. Mot den bakgrunden skall t.ex. djurskyddslagens generella djurskyddsbestämmelser allt- jämt gälla, men med de kompletteringar som krävs för att den nationella kontrollapparaten också skall kunna tillgodose de kontrollkrav, i fråga om bl.a. djurskydd inom livsmedelsproduktio- nen, som följer de nya EG-förordningarna. Motsvarande gäller inom t.ex. epizootilagstiftningen. 3.2Generella regler för veterinär verksamhet Behörig att utöva veterinäryrket är, enligt 1 § lagen (1994:844) om behörighet att utöva veterinäryrket (behörighetslagen), den som är legitimerad enlig lagens bestämmelser eller enligt föreskrift som utfärdats med stöd av lagen. Legitimationen utfärdas av Jordbruks- verket efter ansökan. Behörig att ansöka om veterinärlegitimation är den som avlagt veterinärexamen i eller utomlands. Sökande med utländsk veterinärexamen skall även ha genomgått den kompletterande utbildning som föreskriver. Kravet på kompletterande utbildning får förbigås om sökande med utländsk veterinärexamen är mycket skicklig och särskilt erfaren inom veterinäryrket (2 §). Ärenden om legitimation skall handläggas skyndsamt och nor- malt om det inte finns särskilda skäl för förläng- ning av tidsfristen. 3TP PT Prop. 2005/06:128 sid. 144 f Regler för veterinär verksamhet Undantag från krav på svensk legitimation Regeringen eller kan lämna särskilt tillstånd, även för veterinärer som saknar svensk legitimation, att utöva veterinär- yrket i . Enligt 4 § kan sådant tillstånd lämnas avseende veterinär verksamhet i närheten av för den som upp- rätthåller tjänst som veterinär i trakter av och , som gränsar till . En veterinär utan svensk legitimation har också möjlighet att utöva sitt yrke vid ett tillfälligt besök i landet. Det krävs då att han kan uppvisa intyg om att han utövar sådan verksamhet i det land där han avlagt veterinärexamen eller intyg som visar att han utövar veterinäryrket i det land där han nar sin hemvist. Då krävs också bevis om behörighet som behövs för svensk veterinärlegitimation. Särskilda krav ställs för att en veterinär skall ha rätt att marknads- föra sig som specialist eller annars särskilt kunnig inom en viss gren av veterinäryrket. För att detta skall vara tillåtet krävs att veterinä- ren uppfyller de villkor som har föreskrivits av regeringen eller, efter bemyndigande från regeringen, av . Enligt 3 § i föreskrifter (SJVF 2001:83) om specialistkompetens för veterinärer, får veterinär tillkännage sådan kompetens beträffande sjukdomar hos hund och katt, häst, nöt- kreatur och svin. Dessutom får specialistkompetens tillkännages inom området livsmedelshygien. Ifråga om hund och katt får den som har specialistkompetens även marknadsföra sig som specialist inom specifika veterinärmedicinska ämnesområden, t.ex. kardio- logi, internmedicin eller reproduktion. För att få tillkännage specialistkompetens krävs intyg från sär- skild utbildning. Denna utbildning består av basutbildning, sido- utbildning och examination. Veterinärmedicinska Sällskap (SVS) ansvarar för utbildningen och fastställer utbildningsplanen. Denna skall godkännas av . Utbildningen skall ske vid en godkänd utbildningsplats. Gemensamt för specialistutbild- ning inom samtliga grenar är att basutbildningen skall ske vid en utbildningsplats med verksamhet inom den speciella inriktning som utbildningen avser. Basutbildningen skall omfatta handledd utbildning. För nötkreatur och svin krävs även, för att utbildningen Regler för veterinär verksamhet skall få påbörjas, att veterinären har dokumenterad erfarenhet som praktiserande veterinär inom djurslaget, varav endera sex månaders verksamhet skall ha bedrivits inom organise- rad hälsokontroll för djurslaget eller 18 månaders samarbete ha skett med organisation som bedriver sådan hälsokontroll. Alterna- tivt kan sökanden inneha doktors- eller docentexamen eller profes- sur inom aktuell område. Sidoutbildning skall i samtliga fall omfatta de litteraturstudier samt deltagande i den kursverksamhet som anges i utbildnings- planen. Tillträde till specialistutbildning inom livsmedelshygien kräver att veterinären har fullgjort tjänstgöring som veterinär inom verksamhetsområdet livsmedelshygien. Denna verksamhet skall ha omfattat i slakteri med styckning, char- kuteritillverkning och laboratorieverksamhet eller minst sex måna- der vid ett slakteri och vardera vid fristående anläggning för styckning respektive vid fristående anläggning för laboratorieverksamhet inom livsmedelsområdet. I övrigt gäller motsvarande krav på bas- och sidoutbildning som redovisats ovan. Intyg om genomgången utbildning och godkänd examination utfärdas av SVS. Ett exemplar av intyget skall sändas till Jordbruks- verket. Ansökan om specialistutbildning skall göras på blankett som fastställs av SVS. kan medge undantag från reg- lerna om det finns särskilda skäl. Veterinär som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i den veterinära verksamheten kan meddelas diciplin- påföljd. De diciplinpåföljder som kan bli aktuella är erinran och varning. Om det fel veterinären har begått är ringa med hänsyn till omständigheterna, skall dock ingen diciplinpåföljd meddelas. Det gäller även om den aktuella förseelsen är föremål för åtal. Förfa- rande i diciplinärende får åter aktualiseras, eller fortsättas, om det bedömts att förseelsen inte är straffbar, däremot inte om straffan- svar inte kunnat utdömas på grund av bristande bevisning. Regler för veterinär verksamhet Veterinärlegitimation kan återkallas om veterinären antingen visat grov oskicklighet i sin yrkesverksamhet och därigenom visat sig vara uppenbart olämplig att utöva yrket eller om veterinären på grund av sjukdom eller liknande omständighet inte kan utöva yrket tillfredsställande. I det senare fallet får veterinären föreläggas att genomgå läkarundersökning. Om en veterinär missbrukar sin rätt att skriva ut narkotiska eller alkoholhaltiga läkemedel får rätten att förskriva läkemedel begrän- sas. Detta kan också ske om veterinären själv begär det. Frågor om disciplinpåföljd, återkallelse av legitimation och indra- gen eller begränsad förskrivningsrätt prövas av Veterinära ansvars- nämnden (). verksamhet beskrivs närmare i kapitel 4. Allmänna förhållningsregler för veterinär verksamhet finns i behö- righetslagen och i förordning (1971:810) med allmän veterinär- instruktion. Veterinärinstruktionen innehåller också speciella regler om t.ex. distriktsveterinärers tjänsteåligganden. Vetenskap och beprövad erfarenhet Enligt 7 § 1 st. behörighetslagen skall en veterinär fullgöra sina skyldigheter i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Bestämmelsen återfanns tidigare i förordningen med veterinärinstruktion, men överfördes till den nu gällande behörig- hetslagen i samband med att den trädde ikraft . Orsaken var att denna skyldighet ansågs ha sådan särställning att den bör vara lagstadgad.TPF4FPT 4TP PT Prop. Regler för veterinär verksamhet Enligt 8 § behörighetslagen är veterinärer skyldiga att låta sin verk- samhet inspekteras av tillsynsmyndighet som regeringen utser. En veterinär som hindrar eller undandra sig sådana inspektioner kan, enligt 36 § 3 st samma lag, dömas till böter förutsatt att gärningen inte är belagd med straff i . En viktig allmän förhållningsregel i behörighetslagen avser vete- rinärers tystnadsplikt. Denna gäller, enligt 9 §, enbart vad veterinä- ren har fått veta i sin yrkesutövning om enskildas affärs- och driftsförhållanden och är således mer begränsad än tystnadsplikt inom sjukvården. För veterinärer i det allmännas tjänst hänvisas i 9 § 2 st till bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100). Regeringen har utfärdat ytterligare regler om veterinär verksamhet genom förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion. Med veterinär avses i veterinärinstruktionen den som är behörig att utöva veterinäryrket enligt vad som redovisats i det föregående. Veterinärer skall i sin verksamhet föra journal i den omfattning och på det sätt föreskriver. har utfär- dat närmare föreskrifter (SJVFS 2000:114) om journalföring och uppgiftslämnande m.m. Veterinärer skall också i övrigt följa de föreskrifter som tillsyns- eller kontrollmyndighet utfärdar, t.ex. när det gäller förskrivning av läkemedel och vid utfärdande av intyg eller utlåtande. När intyg och utlåtanden utfärdas skall veterinären visa synnerlig omsorg och noggrannhet. Alla veterinärer åläggs rapporteringsskyldighet till myndighe- terna vid vissa händelser eller iakttagelser. Veterinär skall, på det sätt föreskriver, rapportera misstänkta fall av smittsamma djursjukdomar som inte omfattas av epizooti- och zoonoslagstiftningen. har utfärdat föreskrifter om vilka djursjukdomar som skall bli föremål för sådan anmälan.TPF5FPT Iakt- tagelser som kan vara av betydelse för smittskyddet för människor skall utan dröjsmål rapporteras till smittskyddsläkaren. Den allmänna rapporteringsskyldigheten omfattar också djur- skyddsfrågor. Om en veterinär i sin yrkesutövning finner anledning anta att djur inte hålls eller sköts i enlighet med djurskyddslagstift- 5TP PT föreskrifter (SJVFS 2002:16) om anmälningspliktiga djursjukdomar Regler för veterinär verksamhet ningen skall förhållandena anmälas till kommunens hälso- och miljöskyddsnämnd. Om missförhållandena rättas till behöver anmälan inte ske. Alla veterinärer är, om fattar beslut om det, skyldiga att på anmodan och mot ersättning delta i arbete med vac- cinering eller andra skyddsåtgärder för att förebygga att smitt- samma husdjurssjukdomar bryter ut eller sprids (5 §). Detta gäller dock bara om antalet tjänsteveterinärer inom området är otillräck- ligt för att effektiva skyddsåtgärder skall kunna vidtas. Det är oklart vad som avses med begreppet tjänsteveterinär, men rimligen menas i första hand veterinärer i distrikts- veterinärorganisation. har på flera områden utfärdat föreskrifter som kan betecknas som generella förhållningsregler för veterinärer. Det gäller t.ex. förskrivning av läkemedel, utfärdande av intyg och jour- nalföring och uppgiftslämnande m.m.TPF6FPT Reglerna om journalföring och rapportering ställer krav på ganska tidskrävande administrativ rutiner hos de praktiserande veterinärerna. Det finns därför anled- ning att här beröra de viktigaste bestämmelserna om journalföring. Enligt föreskrifter skall journal föras med iaktta- gande av synnerlig noggrannhet och i direkt anslutning till konsul- tationstillfället. Journalen skall omfatta en rad uppgifter såsom datum för förrättning, djurets kön och identitet, anamnes, status, diagnos, typ av behandling och veterinärens namn. Även produk- tionsplatsnummer skall anges eller, när sådant saknas, adress och telefonnummer till djurägaren. Vid förrättningar som avser lant- bruksdjur skall journalen föras på särskilda blanketter, olika för distriktsveterinärer och för övriga veterinärer.TPF7FPT Alternativt kan journalföring ske via ett av godkänt, databaserat journalföringssystem. Om livsmedelsproducerande djur behandlas med recept- förskrivna läkemedel eller med andra läkemedel för vilka karens har föreskrivits, skall även djurhållaren föra journal. I sådana fall skall veterinären både muntligt och skriftligt underrätta djurhållaren om 6TP PT JordbruksverketsT föreskrifter (SJVFS 2002:57) om veterinärs rätt att förskriva och tillhandahålla läkemedel i anslutning till djursjukvård och djurhälsovård, (SJVFS 2000:114) om journalföring och uppgiftslämnande m.m. samt (SJVFS 1997:126) om upprättande och utfärdande av intyg.T 7TP PT s.k. Praktikjournal för veterinär respektive Praktikjournal för distriktsveterinärer Regler för veterinär verksamhet att behandlingen har skett och vilken karenstid som gäller för det använda läkemedlet. Beträffande livsmedelsproducerande djur skall veterinären inom efter varje behandlingstillfälle inrapportera den enskilda förrättningen till jordbruksverkets databas för djursjukdata. Detta skall ske genom att exemplar 1 av journalblanketten insänds till i . Alternativt kan rapporteringen ske genom ett databaserat journalföringssystem som godkänt. För övriga djur, t.ex. sällskapsdjur och häst, skall antal behandlingar redovisas årsvis. Rapporten skall avse ett kalenderår och skall ha inkommit året som rapporteras. Undantag gäller vid behandlig med antibakteriella medel för systematiskt bruk på häst. I sådana fall skall samma regler tillämpas som för livsmedelsproducerande djur. Med epizooti menas en smittsam djursjukdom som sprids genom smitta bland djur eller från djur till människa och som utgör ett potentiellt, allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller som kan medföra allvarliga ekonomiska förluster för samhället. All- männa regler om epizootier finns EG:s lagstiftning om livsmedel- hygien och livsmedelskontroll. Dessa kompletteras av epizooti- lagen (1999:657). Med zoonoser menas sjukdomar och smittämnen hos djur, som kan spridas naturligt till människa och som inte omfattas av epi- zootilagen. EG:s livsmedelslagstiftning kompletteras av zoonos- lagen (1999:658). har utfärdat föreskrifter om vilka sjukdomar som skall omfattas av epizooti- zoonoslagstiftningen. Exempel på sjukdomar för vilka epizootilagen skall tillämpas är mul- och klöv- sjuka, rabies och fågelinfluensa. Zoonoslagen skall enligt Jord- bruksverkets föreskrifter tillämpas endast för salmonella. I allt väsentligt aktualiseras samma typer av anmälningar och skyddsförfaranden oavsett kategori av djursjukdom. Epizootierna bör dock vara den kategori som har störst praktisk betydelse. Vi utgår därför i det följande från reglerna om epizootier. Liknande regler gäller för salmonella. Regler för veterinär verksamhet Veterinärers allmänna skyldigheter enligt epizootilagen Alla veterinärer, oavsett anställningsform eller typ av verksamhet, har enligt epizootilagen viktiga skyldigheter då ett epizootiutbrott kan misstänkas. Alla veterinärer har också rätt att direkt på platsen besluta om långtgående restriktioner för djurägaren eller för andra berörda personer, som skulle kunna sprida smittan vidare. Varje veterinär som har anledning att misstänka ett fall av epi- zootisk sjukdom skall enligt 3 § epizootilagen göra en undersökning för att fastställa sjukdomens art. Veterinären är enligt samma lagrum skyldig att vidta de åtgärder som är nödvän- diga för att förhindra att smitta sprids vidare. Djurägaren, eller den som har djuren i sin vård, är skyldig att tåla det intrång och de olä- genheter som undersökningen innebär. Han skall dessutom bidra med den hjälp som krävs för att undersökningen skall kunna genomföras. Om veterinären bedömer att det är nödvändigt för att undersökningen skall kunna genomföras, får ett djur avlivas. Djurägarens samtycke krävs inte i ett sådant fall. Varje veterinär som har grundad anledning misstänka ett utbrott av epizootisk sjukdom skall i den mån det behövs även vidta skyddsåtgärder för att hindra smittspridning. En sådan åtgärd kan avse spärrförklaring (4 § epizootilagen). Med spärrförklaring menas att gården spärras av och att förbud råder för personer och trans- porter att komma till eller lämna gården. Det är den enskilde veterinären som tar det första beslutet om spärrförklaring. Ett sådant beslut kan enligt 4 § kan inte överklagas. gäller att beslutet skall underställas , varefter verket skall pröva om beslutet skall fortsätta att gälla. () har utfärdat etiska regler för vete- rinär verksamhet, men också regler för veterinärers annonsering, för utrustning och utformning av veterinärmottagningar och för utfärdande av intyg och utlåtanden. En allmän policy för använd- ning av antibiotika har också tagits fram inom SVF jämte särskilda policybestämmelser om antibiotikabehandling av hund och katt. Etiska regler förekommer inom många branscher, ofta som ett led inom egenåtgärdsprogram och liknande kvalitetsarbete.