sou · GVB329 · 2008-01-01 00:00:00 — I de delar som planen medför att mark eller särskild rätt till mark behöver tas i anspråk skall planen utformas så att de fördelar som kan vinnas med den överväger de olägenheter som planen orsakar enskilda. Planen skall bl.a. innehålla en miljö- konsekvensbeskrivning. Av 4 kap. 1 § LBJ framgår att den som i enlighet med en gällande järnvägsplan skall bygga en järnväg som tillgodoser ett allmänt transportbehov får lösa sådan mark som enligt planen inte endast tillfälligt skall användas för järnvägsändamål. Av 4 kap. 2 § framgår att om fastighetsägaren begär det, skall den som i enlighet med en gällande järnvägsplan skall bygga en sådan järnväg som avses i första paragrafen lösa sådan mark eller sådant utrymme som enligt planen inte endast tillfälligt skall användas för järnvägsändamål. Om fastighetsägaren inte får uppföra byggnad inom planområdet är fastighetsägaren och innehavaren av särskild rätt till fastigheten berättigad till ersättning för den skada de lider på grund av att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom den berörda delen av fastigheten (4 kap. 3 § LBJ). Den som avser att bygga en järnväg skall även ersätta skador som uppkommer på grund av vissa förberedande åtgärder inför byggandet såsom mätning, stakning eller undersökning och skador till följd av att han förvärvat rätt att nyttja mark (4 kap. 4 § LBJ). Ersättning för inlösen och skada be- stäms enligt expropriationslagens bestämmelser (4 kap. 5 § LBJ), såvitt inte annat direkt framgår av lagen om byggande av järnväg. Vad beträffar rättegångskostnaderna gäller emellertid att, om talan som väcks av en fastighetsägare eller innehavare av särskild rätt ogillas så tillämpas bestämmelserna i 15 kap. 6 § . Som anmärkts ovan (i avsnitt 2.3.2) tillämpas i stor utsträckning fastighetsbildningslagen vid byggande av järnväg. Minerallagen (1991:45) trädde i kraft och ersatte då både gruvlagen (1974:342) och lagen (1974:890) om vissa mineralfyndigheter. Lagen gäller undersökning och bearbetning av fyndigheter på egen eller annans mark av de (s.k. koncessions- ) som räknas upp i 1 kap. 1 § minerallagen. Med undersökning avses enligt 1 kap. 3 § minerallagen arbete i syfte att påvisa en fyndighet av ett koncessionsmineral och att utröna fyndighetens sannolika ekonomiska värde och dess beskaffenhet i övrigt i den mån sådant arbete innebär intrång i markägarens eller annan rättig- hetshavares rätt. För att få utföra undersökningsarbete krävs enligt 1 kap. 4 § minerallagen i allmänhet undersökningstillstånd som meddelas av bergmästaren. Undersökningstillståndet ger tillståndshavaren rätt att bedriva undersökningsarbete inom området. Denne får således uppehålla sig inom området och där ta i anspråk mark för undersökningarna. Tillståndshavaren har enligt 3 kap. 3 § minerallagen rätt att ta i an- språk mark för att uppföra byggnader som är oundgängligen nöd- vändiga för undersökningsarbetet samt får använda och även bygga nödvändiga vägar inom området. Enligt 3 kap. 3 § sista stycket minerallagen skall undersökningsarbetet utföras så att minsta skada och intrång vållas. Av 1 kap. 3 § andra stycket minerallagen framgår att med bearbet- ning avses utvinning och tillgodogörande av koncessionsmineral. Bearbetning får enligt 1 kap. 4 § endast utföras av den som har bearbetningskoncession samt av fastighetsägaren – för husbehov – under vissa förutsättningar. Bearbetningskoncession skall enligt 4 kap. 2 § minerallagen meddelas om det har påträffats en fyndighet som sannolikt kan tillgodogöras ekonomiskt och fyndighetens belägenhet och art inte gör det olämpligt att sökanden får den begärda koncessionen. En bearbetningskoncession gäller och skall, utan särskild ansökan, förlängas med i sänder om regel- bunden bearbetning pågår när giltighetstiden går ut och på ansökan av koncessionshavaren i flera andra fall (4 kap. 9 och 10 §§ mineral- lagen). Minerallagen innehåller ersättningsbestämmelser i 7 kapitlet. Skada eller intrång som föranleds av undersökningsarbete skall ersättas av den som har undersökningstillstånd eller koncession med vars stöd arbetet bedrivs (7 kap. 1 § minerallagen). Skada som föranleds av 1988/89:92. att bearbetningskoncession har beviljats skall ersättas av koncessions- havaren (7 kap. 2 § minerallagen). Koncessionshavaren är enligt 7 kap. 3 § första stycket minerallagen ersättningsskyldig för skada och intrång som föranleds av att mark tas i anspråk för bearbetning eller därmed sammanhängande verksamhet. Om det uppstår synnerligt men för någon fastighet eller del därav på grund av att marken tas i anspråk, skall koncessionshavaren lösa den fastighet eller fastighets- del som lider sådant men, om ägaren begär det (7 kap. 3 § andra stycket). Ersättning fastställs i enlighet med expropriationslagens bestämmelser (7 kap. 4 § minerallagen). Enligt bestämmelsen i 7 kap. 7 §, som infördes , skall koncessionshavaren vid gruv- brytning betala en särskild ersättning – mineralersättning – till fastighetsägare inom koncessionsområdet och till staten. Mineral- ersättningen skall huvudsakligen vara utformad med den tidigare jordägaravgälden som förebild och motsvara av det beräknade värdet av mängden brutet och uppfordrat koncessions- . Av ersättningen skall tre fjärdedelar tillfalla fastighetsägarna och en fjärdedel tillfalla staten. Mineralersätt- ningen skall fastställas i efterskott för varje kalenderår och betalas inom en månad från det att ersättningsbeslutet vunnit laga kraft. Vad beträffar rättegångskostnader anges i 16 kap. 6 § mineral- lagen att om bergmästarens beslut i ett ärende om ersättning enligt 7 kap. 1 eller 2 § överklagas, svarar tillstånds- eller koncessions- havaren för sina egna kostnader i fastighetsdomstolen och i högre rätt. Vidare svarar tillstånds- eller koncessionshavaren för de kost- nader som åsamkats motparterna i fastighetsdomstolen och i högre rätt genom att denne överklagat dit. I övrigt tillämpas 18 kap. . 2.3.10Lagen om vissa torvfyndigheter Lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter gäller undersökning och bearbetning av fyndigheter av torv för att utvinna energi. För undersökning och bearbetning krävs enligt 1 § särskilt tillstånd (koncession). Ägare till mark som tas i anspråk för bearbetning eller därmed sammanhängande verksamhet är berättigad att av koncessionshavaren få intrångsersättning och annan ersättning för skada. Beträffande ersättningen gäller 4 kap. expropriationslagen (27 § lagen om vissa torvfyndigheter). Lagen om vissa torvfyndig- heter innehåller i motsats till minerallagen inte någon bestämmelse om särskild ersättning för mängden bearbetad torv (jfr 7 kap. 7 § minerallagen). Uppstår det till följd av att mark tas i anspråk synner- ligt men för någon fastighet eller del därav, skall koncessionshavaren lösa det område som lider sådant men, om ägaren begär det (28 §). Vid inlösen tillämpas expropriationslagen (33 §). 2.3.11Lag om kulturminnen m.m. Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (KML) innehåller be- stämmelser om bl.a. fornminnen och byggnadsminnen som kan leda till befogenhetsinskränkningar för fastighetsägare. När det gäller fornlämningar skall markägaren i princip utan ersättning tåla de restriktioner i markanvändningen som föranleds av fornläm- ningen. I vissa fall kan dock ersättning utgå, t.ex. om en markägare enligt 2 kap. 15 § KML vägras tillstånd att rubba, ändra eller ta bort en nyupptäckt fornlämning. Skyddet för fornlämningar har prövats av Högsta domstolen44 i ett fall där en fastighetsägare av oaktsam- het orsakat ett ingrepp i en fast fornlämning. Fastighetsägaren ålades i rättsfallet skadeståndskyldighet och skyldighet att bekosta arkeologisk undersökning av fornlämningen. Beträffande byggnadsminnen gäller enligt 3 kap. 2 § KML att kan utfärda skyddsbestämmelse som innebär dels föreskrift om rivningsförbud, dels föreskrift om på vilket sätt byggnaden skall vårdas och underhållas samt i vilka avseenden den inte får ändras. Enligt 3 kap. 10 § KML är fastighetsägare berättigad till ersättning av staten om skyddsbestämmelser utgör hinder för rivning av en byggnad och skadan därav är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastigheten, eller på annat sätt innebär att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Medför skydds- bestämmelserna att synnerliga men uppkommer vid användningen av fastigheten, är staten skyldig att lösa fastigheten om ägaren begär det. I fråga om ersättning och inlösen skall expropriationslagen tillämpas enligt 3 kap. 13 § KML i den mån inte avvikande bestäm- melser meddelats. 44 NJA 1993 s. 753. Lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation är en lag som inte innehåller bestämmelser som omfattar expropriation eller annat tvångsförfogande av mark. Lagen innehåller däremot i 4 kap. 14 § en bestämmelse som innebär att en operatör som uppfört någon form av infrastruktur för elektronisk kommunikation (t.ex. s.k. mobilmaster) kan förpliktas att mot ersättning låta en annan operatör använda sig av denna infrastruktur i syfte bl.a. för att skydda miljö, folkhälsa eller allmän säkerhet eller för att uppnå mål för fysisk planering. Beslutande myndighet är Post och tele- styrelsen (PTS). Bestämmelsen skall läsas mot lagens portalbestämmelse i 1 kap. 1 §, där det anges att lagens syfte bl.a. är att enskilda och myndigheter skall få tillgång till säkra och effektiva elektroniska kommunikationer. Av specialmotiveringen till bestämmelsen i 4 kap. 14 § framgår att ersättningen för nyttjande av annans egen- dom skall vara marknadsmässig. Det framhålles därvid att man måste bortse från det förhållandet att den berättigade parten ofta saknar alternativ. I så fall får värdering ske efter jämförelse med en fungerande marknad eller så får priset sättas efter vad som bedöms skäligt.45 Den marknad som här avses är den framväxande marknaden mellan operatörer för samlokalisering av utrustning i varandras anläggningar46. Bostadsförvaltningslagen (1977:792) tillämpas enligt lagens 1 § på fastighet där det finns bostadslägenhet som är uthyrd eller kan hyras ut av fastighetens ägare för annat ändamål än fritidsändamål och som inte utgör del av dennes egen bostad. Försummar fastig- hetsägaren vården av fastigheten eller underlåter han att vidta angelägna åtgärder för att bevara sundhet, ordning och skick inom fastigheten eller framgår det på annat sätt att han inte förvaltar fastigheten på ett för de boende godtagbart sätt, får hyresnämnden besluta om särskild förvaltning och i vissa fall ställa fastigheten under förvaltning av särskild förvaltare (tvångsförvaltning) enligt 2002/03:110 s. 382. 46SOU 2005:97 s. 188 och prop. 2005/06:191 avsnitt 6.1 och 9. 2 § bostadsförvaltningslagen. Är fastighet ställd under tvångs- förvaltning men kan inte en tillfredsställande förvaltning uppnås, får kommunen lösa fastigheten. Talan om inlösen skall väckas vid fastighetsdomstol. I fråga om inlösen gäller i övrigt expropria- tionslagen i tillämpliga delar, dock med undantag för 4 kap. 2 § (28 § bostadsförvaltningslagen). Lagen gör det möjligt för flera fastighetsägare inom ett visst om- råde (samverkansområde) att i samverkan vidta de åtgärder som behövs för att ställa i ordning viss mark för bebyggelse och för att utföra sådana anordningar som behövs för bebyggelsen enligt 1 § lagen (1987:11) om exploateringssamverkan (ESL). Frågor om exploateringssamverkan prövas vid förrättning (exploaterings- förrättning) som handläggs av lantmäterimyndigheten (2 § ESL). När ersättning skall bestämmas i samband med marköverföring enligt 19 eller 20 § ESL skall bestämmelserna i 4 kap. expropria- tionslagen tillämpas enligt 21 § ESL. Lagen om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar Lagen (2004:875) om särskild förvaltning av vissa elektriska anlägg- ningar innehåller bestämmelser om särskild förvaltning och inlösen av elektriska anläggningar i fall där nätföretag i väsentlig mån underlåter att fullgöra sina skyldigheter enligt ellagen. Om det be- döms sannolikt att en tillfredsställande förvaltning av en elektrisk anläggning inte kan åstadkommas får staten lösa anläggningen från ägaren. Om ledningsrätt är upplåten på en annan fastighet skall även denna lösas. I fråga om inlösen gäller expropriationslagen (1 kap. 5 §). Skogsvårdslagen (1979:429) reglerar verksamheten i skogsnäringen och innehåller även bestämmelser av miljökaraktär. Vid tillkomsten av ansågs det därför lämpligast att behålla skogsvårds- Av 1 § första stycket skogsvårdslagen framgår att skogen är en nationell tillgång som skall skötas så att den uthålligt ger en god avkastning som den biologiska mångfalden behålls. Lagen innehåller en bestämmelse som kan innebära en begränsning i användningen av skogsfastigheter av hänsyn till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid skötsel av skog. Enligt 30 § skogsvårdslagen får meddela föreskrifter i fråga om t.ex. hyggesstorlek, beståndsanläggning, kvarlämnande av träd och trädsamlingar, gödsling, dikning etc. samt förbud mot avverkning på impediment. Vidare finns bestämmelser för att förhindra att ädellövskog övergår till barrskog. Om föreskrifterna inte efterlevs kan enligt 35 § skogsvårdslagen meddela föreläggande eller förbud. Grundprincipen i skogsvårdslagen är att skogsägare inte är be- rättigade till ersättning från staten på grund av de rådighets- inskränkningar som lagen innebär. Det finns dock ett undantag. Enligt 18 § skogsvårdslagen kan tillstånd till avverkning av fjällnära skog vägras om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården. Ersätt- ning skall då utgå och 19 § skogsvårdslagen hänvisar till ersättnings- bestämmelserna i 31 kap. (se ovan avsnitt 2.3.6). Lag om kärnkraftens avveckling Lag (1997:1320) om kärnkraftens avveckling innehåller bestämmel- ser om upphörande av rätten att driva kärnkraftsreaktorer för att utvinna kärnenergi till följd av omställningen av energisystemet i (1 § första stycket). Om rätten att driva en kärnkrafts- reaktor upphör att gälla enligt lagen om kärnkraftens avveckling, har tillståndshavare och ägare till fastighet som använts vid reaktor- drift rätt till ersättning av staten för förlusten (5 § första stycket) När ersättningen skall bestämmas, tillämpas 4 kap. expropriations- lagen (6 § första stycket). I lagen anges dock några särskilda förut- sättningar som skall gälla (7 §). 1997/98:45, s. 189. Bostadsrättslagen (1991:614) innehåller i 9 kap. bestämmelser som avser intrång och inlösen. I 9 kap. 16 § första stycket andra punkten regleras förutsättningarna för beslut som innebär att en lägenhet som upplåtits med bostadsrätt kommer att förändras eller i sin hel- het tas i anspråk av föreningen med anledning av om- eller tillbygg- nad. I fråga om inlösen och ersättning i ett sådant fall gäller enligt 18 § bostadrättslagen ersättningsbestämmelserna i expropriations- lagen med undantag för 4 kap. 3 § (dvs. Förfogandelagen (1978:160) innehåller som nämnts ovan bestäm- melser som ger möjlighet att ta i anspråk fast egendom för total- försvarets behov i situationer som är föranledda av krig eller krigs- fara. Ersättningen bestäms med stöd av speciella ersättningsbestäm- melser i lagen och inte med tillämpning av expropriationslagens regler. Rennäringslagen (1971:437) innehåller bestämmelser om rensköt- selrättens upphörande i vissa fall. Regeringen kan förordna om upphävande av renskötselrätten för visst markområde, när området behövs för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen (26 §). Medför upphävande av renskötselrätt skada eller olägenhet för bl.a. renskötseln utgår ersättning därför. I fråga om upphävande av ren- skötselrätt och ersättning gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i expropriationslagen enligt 29 §. Förordningen om överlåtelse av statens fasta egendom, m.m. Förordningen (1996:1190) om överlåtelse av statens fasta egendom, m.m. innehåller i 19 § en bestämmelse om när statens fasta egendom säljs för att tillgodose ändamål som kan föranleda expropriation. Köpeskillingen skall då bestämmas enligt grunderna för expropria- tionsersättning i 4 kap. expropriationslagen. Expropriationslagen trädde 1973. har många verksamheter inom de skilda tillämpningsområden som lagen om- fattar när det gäller möjlighet till tvångsvis markåtkomst väsentligt förändrats. Även vilka aktörer som finns inom de olika tillämpnings- områdena har förändrats. medlemskap i är en viktig orsak till förändringarna. Väsentliga förändringar som genomförts är avregleringar inom bl.a. el- och telesektorn, och privatiseringar av statliga och kommunala verksamheter. Bostadsförsörjningen, bostadsbyggandet och samhällsbyggandet i övrigt har ändrat inrikt- ning. När det gäller samhällets grundläggande funktioner, såsom energiproduktion och energiförsörjning, har det samhälleliga in- flytandet både ändrat karaktär samt i vissa fall minskat genom avregleringar av marknader, en ökad privatisering och bolagisering av offentlig verksamhet. I samband med detta har tillsynsmyndig- heter inrättats för flera av branscherna som berörs av avreglering- arna. Den förändring som har skett innebär i vissa fall att en uppdelning av verksamheten har gjorts så att det offentliga fort- farande äger och har ansvar för själva infrastrukturen medan produk- tionen avskilts i särskilda bolag som den konkurrens- utsatts. , och är således fortfarande statliga verk som ansvarar för utbyggnad och förvalt- ning av den allmänna infrastrukturen med samma grundläggande intresse och förutsättningar som medan numera järn- vägstrafiken och elproduktionen, som kommer att framgå i det följande, sker i särskilda bolag som får konkurrera med andra aktörer. Andra orsaker till förändringar är krav på den tekniska utvecklingen och de ökade kraven på ansvarstagande för miljön. Utvecklingen kan resa nya och förändrade krav vad gäller ersätt- ning vid ianspråktagande av fast egendom. Ett skäl är att det till- kommit nya och andra typer av aktörer som verkar i konkurrens- utsatta miljöer och även har ett vinstsyfte. Detta har lett till diskussioner om expropriationslagens ersättningsbestämmelser och har även varit föremål för överväganden i några utredningssamman- hang.1 Ett annat skäl till detta är att nya ändamål för ianspråktag- ande av mark har tillkommit. Som exempel kan nämnas vissa natur- skyddsprojekt, nya energikällor såsom vindkraft och den nya tek- niken inom elektronisk kommunikation. Här följer en genomgång av delar av den utveckling som skett inom områden som bedöms ha särskild betydelse för de frågor som omfattas av utredningen. 3.2Allmänt om företag med statligt ägande Motiven för att staten äger företag har i ett historiskt perspektiv varierat och mellan företag. inrikta- des verksamheterna på sådant som kan betraktas som naturliga monopol. Dessa företag var ofta knutna till infrastrukturen och krav ställdes på omfattande investeringar som krävde stora kapital- insatser med hög risk till låg avkastning. Uppbyggnaden av telefon- och järnvägsnäten samt utbyggnaden av vattenkraften med till- hörande kraftnät är exempel på detta. fanns dessutom en uppfattning om att staten skulle ha inflytande över landets dåvarande basnäringar såsom gruvor, skog och stål. ökade statens ägande som ett led i omstruktureringen av svensk industri och ambitionen att rädda krisdrabbade företag och branscher, men också för att försöka värna om sysselsättningen i vissa regioner.2 minskade statens ägande då ett antal företag såldes. Motiven bakom de försäljningarna var främst att öka ägar- spridningen. tillkom ett antal företag genom att statliga affärsverk bolagiserades. genomfördes i flera andra europeiska länder omfattande försäljningar av statligt ägda företag. Drivkraften bakom dessa försäljningar har bl.a. varit EU:s lagstiftningsarbete för att omreglera vissa marknader, framför allt inom telekom och energi. Den svenska staten äger helt eller delvis 54 aktiebolag som förvaltas av . omsatte företagen till- sammans och hade 188 000 anställda. 1Se bl.a. SOU 1996:45 s. 93 f., SOU 2000:89 s. 246 f. och SOU 2004:7 s. 193 f. 2006/07:57 s. 3 f. är verksamma i olika branscher. 40 företag är helägda och 14 är del- ägda. Fyra av företagen är börsnoterade. Huvuddelen av företagen verkar på marknadsmässiga villkor, medan andra har särskilda samhällsintressen att ta tillvara.3 Regeringen har överlämnat en proposition4 till i vilken föreslås försäljning av vissa statligt ägda företag, bl.a. TeliaSonera. Expropriationslagen tillkom då en miljon bostads- lägenheter skulle byggas , det s.k. miljon- programmet, som medförde ett stort behov av mark för tätorts- utveckling vilket också medförde en kraftig prisutveckling på mark på många håll. var ett bostadssocialt mål att bostäder skulle produceras till självkostnad. En förutsättning för att erhålla statliga, förmånliga bostadslån var att kostnaderna för såväl mark som byggande inte översteg fastställda nivåer. Det fanns därför ett intresse av att hålla nere kostnaderna för markförvärv. byggdes av alla lägenheter i flerbostadshus på mark som förmedlats av kommuner. Motsvar- ande siffra för gruppbyggda småhus var 75–80 procent.5 har ansvaret för att bostadspolitiken varit delat mellan staten och kommunerna. Staten skall svara för att legala och finansiella instrument finns tillgängliga medan kommunerna har det övergripande ansvaret för att bostadspolitiken verkställs på lokal nivå. Som en följd av bl.a. det statsfinansiella läget minskade staten sitt engagemang i bostadspolitiken och ändrade därigenom de legala och finansiella ramarna för kom- munernas bostadspolitiska arbete på ett avgörande sätt. De statliga bostadssubventionerna har skurits ner och en rad avregleringar har genomförts. Prisregleringen som var en förutsättning för statliga bostadslån är upphävd. Kommunernas lagstadgade ansvar för bostads- försörjningen upphörde i och med att bostadsförsörjningslagen (1947:523) upphävdes . Kommunernas skyldighet att ansvara för bostadsförsörjningen låg fast, men kommunerna skulle 3Se regeringens skrivelse (skr. 2005/06:120) med redogörelse för de statliga före- tagen som lämnades till . 2006/07:57. 5Thomas Kalbro, Har expropriationslagens presumtionsregel spelat ut sin roll?, SvJT 5/6 2003 s. 537 f. själva ansvara för att finna formerna för hur de skulle ta hand om bostadsförsörjningen. infördes lagen (2000:1381) om kom- munernas bostadsförsörjningsansvar. Enligt denna, nu gällande, lag- stiftning så skall kommunerna bl.a. upprätta riktlinjer för bostads- försörjningen som skall fastställas i kommunfullmäktig en gång per mandatperiod.6 Kommunerna skall också anordna en bostadsför- medling när det behövs. Förordningen (1986:694) om handläggning, förvaltning m.m. av bostadslån och räntebidrag upphävdes . En tidigare stabil och förutsägbar marknad med nyproduktion i fokus har därmed ersatts med en annan och mindre förutsägbar situation med en hög grad av marknadsstyrning.7 Det kommunala markinnehavet – som länge varit ett redskap för kommunen att på- verka såväl bostadsbyggandets inriktning som de slutliga boende- kostnaderna – har i allmänhet minskat. Enskilda exploatörer och byggentreprenörer har fått ett starkare inflytande och ett större ansvar för bostadsbyggandet och tar i ökad omfattning initiativ till planläggning för ett visst område, köper in marken eller driver stora delar av detaljplaneläggningen samt uppför bostäder.8 Miljöskyddslagen (1969:387) som infördes blev den första lag som samlade bestämmelser till skydd för den yttre miljön mot vattenförorening, luftförorening, buller och andra störningar. I naturvårdslagen (1964:822) infördes skyddsinstitutet naturreservat. Naturvårds- verket inrättades . Samhällsplanering har blivit ett viktigt inslag i miljövårdsarbetet. antog med tillhörande miljökvalitetsmål.9 Därefter tillsattes miljöskyddskommittén som fick i uppdrag bl.a. att utvärdera tillämp- ningen och lämna förslag till nödvändiga reformer. 6Riktlinjer för bostadsförsörjning tas inte fram i alla kommuner.