sou · GVB390 · 2008-01-01 00:00:00 — Inom ramen för utredningsarbetet har utredningen (huvudsak- ligen utredaren och sekreteraren) sammanträffat med företrädare för (Brå), (), Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning (HomO), i , Kriminalvården samt Rikspolis- styrelsen och . Vid dessa möten har behandlats såväl frågor som omfattas av utredningens ursprungliga direktiv som frågor som avses i tilläggsdirektiven. Kriminologen har, på Brå:s vägnar, bistått utred- ningen med de statistiska uppgifter som har legat till grund för beskrivningen av brottsutvecklingen i kapitel 5. Utredningen har haft fem sammanträden med experterna, varav ett tvådagarssammanträde i internatform. Vårt uppdrag enligt tilläggsdirektiven är att med förtur se över straffskalan för mord. Vi har under våra överväganden i viss mån även berört frågor om straffskalorna för dråp och för människorov. I övrigt har vi inte haft anledning att i detta sammanhang ta ställ- ning till frågor rörande straffskalor för andra våldsbrott än mord. På motsvarande sätt har vi begränsat våra överväganden beträf- fande frågor om straffmätning till att i princip avse endast mord. Eftersom mord är det grövsta av de allvarliga våldsbrotten kan utformningen av straffskalan för det brottet påverka straffmät- ningen också för andra allvarliga våldsbrott. Denna fråga är emellertid avhängig vilka överväganden som görs beträffande övriga straffskalor för allvarliga våldsbrott och för hur straffmät- ning bör ske för sådana brott generellt. Vi avser att återkomma till dessa frågor i vårt slutbetänkande. Vi har under vårt arbete med detta delbetänkande utgått ifrån att alla fall av dödligt våld är att betrakta som mycket allvarliga och därför högt prioriterade inom rättsväsendet. Med hänsyn till detta, och då det totala antalet fall av dödligt våld är förhållandevis lågt, har vi inte sett något skäl att i detta sammanhang ta upp frågan om vissa typer av dödligt våld bör ägnas särskild uppmärksamhet framför andra. Vår utgångspunkt är alltså att allt dödligt våld är i princip lika prioriterat inom rättsväsendet. Uppdraget och dess genomförande Av våra ursprungliga direktiv framgår att vi, om möjligt, bör inhämta kunskap om för uppdraget relevanta förhållanden i några jämförbara länder. Som närmare beskrivs i kapitel 4 är studier av förhållandena i andra länder förenade med vissa svårigheter. Sådana studier är också förhållandevis tidskrävande. Med hänsyn till den relativt korta tid som stått till vårt förfogande för arbetet med detta delbetänkande har vi valt att här begränsa våra studier av inter- nationella förhållanden till de nordiska länderna. I detta kapitel redogör vi inledningsvis för de bestämmelser i brotts- balken som reglerar användningen av fängelsestraff samt för straff- skalorna för mord och dråp. Därefter redogör vi för allmänna bestämmelser om straffmätning samt för Högsta dom- stolens och hovrätternas praxis när det gäller straffmätning för mord och dråp. Kapitlet innehåller också en redogörelse för bestämmelserna om villkorlig frigivning från tidsbestämda fängelsestraff samt för lagstift- ningen om omvandling av livstidsstraff till fängelse och den praxis som utarbetats kring denna lagstiftning. Kapitlet avslutas med en beskrivning av det regelverk som styr verkställigheten i anstalt. Frihetsstraff i egentlig mening började användas , då genom nåd började omvandla dödsstraff till livstids fängelse. var det vanligt förekommande att de ny- inrättade hovrätterna genom s.k. leuteration omvandlade dödsstraff till kroppsstraff följt av frihetsstraff i form av arbete på fästning. Fästningsarbete kunde utdömas , på livstid eller på behag- lig tid. Det sistnämnda innebar att den dömde hölls frihetsberövad till dess att han visat en sådan förbättring att han kunde försättas på 1TP PT Innehållet i avsnittet är huvudsakligen hämtat från Utredningens om frigivning av livstids- dömda betänkande Frigivning från livstidsstraff (SOU 2002:26) och Rydgren, , Fängelse på livstid – Lagens strängaste straff – En utredning av domstolarnas praxis, med en genom- gång av samtliga fall 1965–1989, 1989. Straffarbete bestämdes enligt praxis till ett visst antal , vanligen från ett till . Längre fram, troligen eller , ändrades praxis så att fästningsarbete utdömdes från till . har alltsedan dess utgjort straffmaximum för tidsbestämda frihetsstraff i (med undantag för bestämmelser om förhöjda maximistraff för flerfaldig brottslighet eller vid återfall i brott). Först genom lag blev frihetsstraffet en självständig brotts- påföljd. Påföljden förekom dock relativt sparsamt och endast i några få fall föreskrevs livstidsstraff. Dödsstraff stadgades däremot för inte mindre än 68 olika brott, däribland mord, dråp, våldtäkt och rån. Liksom varit fallet års lag omvandlades utdömda dödsstraff i stor utsträckning till fängelsestraff eller på livstid. Straffrätten genomgick en större reform 1779, då flera stadgan- den om dödsstraff ändrades till kroppsstraff eller fästningsarbete. Ungefär , 1778, mildrades Kungl. Maj:ts nådepraxis, vilket innebar att dödsstraff för tidelag, blodskam, mordbrand och rån i stor utsträckning kom att omvandlas till fästningsarbete eller på livstid. –79 verkställdes därför dödsstraff med några få undantag endast för mord, barnamord och dråp. Missgärningsbalken lag ersattes 1864 av strafflagen. Strafflagen stadgade dödsstraff för ett fåtal brott, men dödsstraffet var alltid fakultativt genom att domstolarna i stället kunde välja att döma till straffarbete på livstid. I praxis var mord det enda brott för vilket dödsstraff tillämpades. I de fall då dödsstraff dömdes ut kunde straffet genom nåd omvandlas till fängelse på livstid, något som gjor- des beträffande 119 av de 134 personer som dömdes till dödsstraff från strafflagens ikraftträdande till dess att dödsstraffet avskaffades 1921. Sedan dödsstraffet avskaffats var straffskalan för mord straff- arbete på livstid, medan straffskalan för dråp var straffarbete på livstid eller . Vid svår provokation eller vid andra synnerligen förmildrande omständigheter kunde straffet sättas ned till straffarbete. Livstids straffarbete kunde också följa på brott som dråp, grovt rån och grov mordbrand. I praxis användes livstidsstraffet framför allt som påföljd för mord och i viss utsträckning för dråp. Därutöver utdömdes livstidsstraff vid fem tillfällen för grovt spioneri. dömdes till livs- tids straffarbete för våldtäkt. I och med tillkomst 1965 avskaffades straffarbete som påföljd och fängelse blev det enhetliga frihetsstraffet. balken föreskrevs att fängelse fick ådömas , ej , eller på livstid. Om den dömde hade begått ett brott på vilket kunde följa fängelse , och om det med hänsyn till brottslighet- en samt den dömdes sinnesbeskaffenhet, vandel och levnadsomstän- digheter i övrigt ansågs påkallat med ett långvarigt frihetsberövande utan på förhand bestämd tid, kvarstod den införda möjlig- heten att döma till internering. Interneringsstraffet innebar att den dömde frihetsberövades . Domstolen bestämde en minimitid mellan ett och som den dömde skulle tillbringa i anstalt. Sedan minimitiden löpt ut prövade övervakningsnämnden minst var sjätte månad om behandlingen kunde fortsätta utanför anstalt. Internering avskaffades som påföljd 1981. Enligt 26 kap. 1 § BrB ådöms fängelse enligt vad som för brottet är stadgat eller på livstid. Fängelse får inte över- stiga , om inte annat följer av regleringen i 26 kap. 2 eller 3 § BrB, och inte understiga . Av 26 kap. 2 § BrB framgår att fängelse kan användas som gemen- samt straff för flera brott, om fängelse kan följa på något av brot- ten. Vid ett gemensamt fängelsestraff för flera brott får fängelse sättas över det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten men inte överstiga de högsta straffen sammanlagda med varandra. Det gemensamma straffet får inte heller överskrida det svåraste straffet med mer än , om det svåraste straffet är kortare än fängelse , , om det svåraste straffet är fängelse eller längre men inte uppgår till fängelse , , om det svåraste straffet är fängelse eller längre. Enligt 26 kap. 3 § BrB får den som har dömts till fängelse i lägst och som därefter, sedan domen har vunnit laga kraft, begår ett brott som är belagt med fängelse , dömas till fängelse som med överstiger det högsta straff som kan följa på det nya brottet (eller den nya brottsligheten, om det rör sig om flera brott). Om det nya straffet avser flera brott gäller det för- höjda maximistraffet i förhållande till vad som annars hade varit det högsta straffet enligt bestämmelserna om flerfaldig brottslighet i 26 kap. 2 § BrB. Brott som någon har begått innan han eller hon har fyllt får inte läggas till grund för straffskärpning enligt bestäm- melsen. Regleringen i 26 kap. 1–3 §§ BrB innebär att det längsta tidsbe- stämda straff som kan dömas ut är (10+4+4=) . Brott med livstids fängelse i straffskalan Livstids fängelse är föreskrivet för 29 olika brott. Brotten och till- lämpliga straffskalor finns upptagna i bilaga 3. Som framgår av bilagan stadgar livstidsstraff för ett brott i 3 kap. om brott mot liv och hälsa (mord enligt 3 kap. 1 §), ett brott i 4 kap. om brott mot frihet och frid (människorov enligt 4 kap. 1 §), sju brott i 13 kap. om allmänfarliga brott (bl.a. grov mordbrand enligt 13 kap. 2 §), två brott i 16 kap. om brott mot allmän ordning (myteri och myteri, grovt brott, enligt 16 kap. 6 § andra respektive tredje stycket), ett brott i 18 kap. om högmålsbrott (uppror enligt 18 kap. 1 §), fyra brott i 19 kap. om brott mot rikets säkerhet (bl.a. grovt spioneri enligt 19 kap. 6 §), sex brott enligt 21 kap. om brott av krigsmän (bl.a. grovt lyd- nadsbrott enligt 21 kap. 6 §) och fem brott i 22 kap. om landsförräderi m.m. (bl.a. landsförräderi enligt 22 kap. 1 § och folkrättsbrott enligt 22 kap. 6 §). Därutöver är fängelse på livstid föreskrivet för folkmord enligt 1 § lagen (1964:169) om straff för folkmord och terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terrorist- brott. Bestämmelserna i 21 kap. BrB om brott av krigsmän träder i kraft när riket kommer i krig. Regeringen får även föreskriva att kapitlet ska tillämpas om riket är i krigsfara, eller om det råder sådana utom- ordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller krigsfara som riket har befunnit sig i. Bestämmelsen i 22 kap. 1 § om landsförräderi är endast tillämplig om riket är i krig och för egenmäktighet vid förhandling med främmande makt enligt 19 kap. 4 § BrB får livs- tidsstraffet endast tillämpas om riket var i krig när brottet begicks. Av 22 kap. 10 § BrB framgår att regeringen får föreskriva att dessa bestämmelser ska tillämpas om riket är i krigsfara, eller om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller krigsfara som riket har befunnit sig i. För totalt åtta av de brott som har fängelse på livstid i straffskalan förutsätter således tillämpning av livstidsstraffet i princip att riket var i krig vid tiden för brottet. Härtill kommer att bestämmelsen i 22 kap. 6 c § BrB om olovlig kärnsprängning, där fängelse på livstid kan dömas ut om brottet är grovt, ännu inte har trätt i kraft. Bestämmelsen träder i kraft den dag som regeringen bestämmer. För samtliga brott som kan bestraffas med livstids fängelse stadgas även fängelse . Livstidsstraffet är alltså alltid fakultativt i svensk rätt. Om någon har begått brott , ska enligt 29 kap. 7 § första stycket BrB hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Härvid får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Gärningsmannens låga ålder behöver inte på något sätt ha påverkat hans eller hennes handlande för att be- stämmelsen ska bli tillämplig, utan avsikten är att den som var vid brottstillfället rent allmänt ska ådömas lägre straff än nor- Av 30 kap. 5 § första stycket BrB följer att den som har begått brott får dömas till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Om gärningsmannen har begått brottet efter det att han eller hon fyllt , men innan han eller hon fyllt , krävs enligt paragrafens andra stycke särskilda skäl för att rätten ska få döma till fängelse. Enligt 29 kap. 7 § andra stycket BrB får ingen dömas till livstids fängelse för brott som han eller hon har begått . I 26 kap. 3 § andra stycket BrB föreskrivs att brott som någon har begått innan han eller hon har fyllt inte får läggas till grund för att tillämpa den förhöjda straffskala som enligt paragrafen kan användas vid återfall i allvarlig brottslighet (se föregående avsnitt). 2TP PT Prop. 1987/88:120 s. 87 s. 97 f. Däremot är bestämmelsen i 26 kap. 2 § om förhöjd straffskala vid flerfaldig brottslighet tillämplig även när det gäller unga lagöver- trädare. Det strängaste straff som kan dömas ut för ett enstaka brott som någon har begått är alltså fängelse . Om det är fråga om flerfaldig brottslighet kan fängelse i högst (10+4=) dömas ut. Om rätten har funnit att det finns synnerliga skäl att döma någon till fängelse för brott som han eller hon har begått , ska påföljden enligt 32 kap. 5 § BrB som huvudregel i stället för fängelse bestämmas till sluten ungdomsvård. Sluten ungdomsvård bestäms till , lägst och högst . Straffmätning- en förutsätts ske på samma sätt som tidigare gällde för fängelse. Det innebär att rätten ska ha tagit hänsyn till samtliga bestämmelser som är relevanta vid bestämmandet av ett fängelsestraffs längd, inklusive den unges ålder. Därutöver ska beaktas att den som döms till sluten ungdomsvård inte blir föremål för villkorlig frigivning. Detta inne- bär att den längsta tiden för sluten ungdomsvård i praktiken mot- svarar ett fängelsestraff i stränghet. Av 30 kap. 6 § BrB följer att den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning inte får dömas till fängelse. Om rätten finner att den tilltalade inte heller bör dömas till någon annan påföljd, ska han eller hon vara fri från påföljd. En förutsättning för att fängelseförbudet i 30 kap. 6 § BrB ska vara tillämpligt är att gärningsmannen vid brottstillfället led av en allvarlig psykisk störning. Begreppet allvarlig psykisk störning är inte medicinskt, utan juridiskt. Enligt förarbetena ska bedömningen av om en psykisk störning är allvarlig göras utifrån både störningens art och dess grad. En sammanvägning får göras i varje enskilt fall av arten av störningen och de symptom och yttringar i övrigt som be- lyser graden av störningen.TPF3FPT Exempel på vad som kan utgöra en all- varlig psykisk störning är psykoser och vissa andra allvarliga psykiska tillstånd. Ett tillfälligt alkoholutlöst tillstånd av psykotisk karaktär behöver dock inte utgöra en allvarlig psykisk störning i den mening som avses i 30 kap. 6 § BrB, se rättsfallet NJA 1995 s. 48 men jäm- för även rättsfallet NJA 2001 s. 899. 3TP PT Prop. 1990/91:58 s. 87. Fängelseförbudet förutsätter också att brottet har skett under påverkan av den allvarliga psykiska störningen. Det ska alltså finnas ett orsakssamband mellan störningen och det begångna brottet. I förarbetena uttalas att det ofta torde vara uppenbart att brottet begåtts under påverkan av störningen, om gärningsmannen var all- varligt psykiskt störd när brottet begicks. Det framhålls dock att kravet på orsakssamband inte kan anses uppfyllt om störningen inte kan antas ha haft ett avgörande inflytande på gärningsmannens handlingssätt. Vilket samband som ska krävas får bedömas med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet. Domstolen är därvid inte bunden av den medicinska utredningen i målet.TPF4FPT I rätts- fallet NJA 2007 s. 180, som avsåg grovt bedrägeri och grovt bok- föringsbrott, uttalade att bl.a. det förhållandet att den tilltalades handlande hade varit rationellt och präglats av ett adekvat och kontrollerat beteende, innebar att den psykiska stör- ningen inte kunde antas ha haft ett sådant avgörande inflytande på handlingssättet som förutsätts för att ett brott ska kunna anses vara begånget under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Om den som har begått ett brott, för vilket påföljden inte be- döms kunna stanna vid böter, lider av en allvarlig psykisk störning får rätten enligt 31 kap. 3 § första stycket BrB överlämna honom eller henne till rättspsykiatrisk vård. Ett sådant överlämnande för- utsätter dock att det med hänsyn till den tilltalades psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är för- enad med frihetsberövande och annat tvång. Överlämnande till rätts- psykiatrisk vård kräver alltså att den tilltalade är i behov av vård för domen. Däremot krävs det inte något samband mellan den psykiska störningen och det brott som den tilltalade döms för, vilket innebär att även den som inte led av en allvarlig psykisk stör- ning för brottet kan överlämnas till rättspsykiatrisk vård om han eller hon bedöms lida av en sådan störning när straffet bestäms. Om brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psy- kisk störning och det till följd av den psykiska störningen finns risk för återfall i brottslighet av allvarligt slag, får rätten enligt 31 kap. 3 § andra stycket BrB besluta att särskild utskrivningsprövning ska äga rum vid vården, vilket innebär att det är länsrätten som beslutar om utskrivning av den dömde. 4TP PT A. prop. Om det med hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet eller av andra särskilda skäl är påkallat, får rätten enligt 31 kap. 3 § tredje stycket BrB i samband med överlämnande till rättspsykiatrisk vård även döma till annan påföljd, dock inte fängelse eller överlämnande till annan särskild vård. genomförde –1999 en undersök- ning där samtliga personer som var föremål för rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning per följdes fram till . Av dessa var 99 dömda för mord (in- klusive försök, förberedelse och medhjälp till mord) och 59 dömda för dråp eller vållande till annans död. Under undersökningsperiod- en skrevs 38 av de personer som hade dömts för mord och 24 av de personer som hade dömts för dråp eller vållande till annans död ut från den rättspsykiatriska vården. Bland dessa personer var den genomsnittliga vårdtiden för dem som hade dömts för mord och för dem som hade dömts för dråp eller vållande till annans död . Vårdtiderna varierade mellan 1,4 och för dem som dömts för mord och mellan 0,8 och för dem som dömts för dråp eller vållande till annans död.TPF5FPT I från undersökningen anges inte hur långa vårdtiderna var för de personer som fortfarande var föremål för rättspsykiatrisk vård vid undersök- ningsperiodens slut. Av en senare rapport från framgår att det under en viss dag fanns 174 personer som var föremål för rätts- psykiatrisk vård för att de hade dömts för mord, dråp eller vållande till annans död. Av dessa hade 71 personer, dvs. , vår- dats . Den person som hade vårdats längst hade varit föremål för rättspsykiatrisk vård i 49 år.TPF6FPT Frågan om påföljder för psykiskt störda lagöverträdare bereds inom , se avsnitt 3.3. 2.3Straffskalorna för mord och dråp Enligt 3 kap. 1 § BrB döms den som berövar annan livet för mord till fängelse eller på livstid. Om brottet med hänsyn till de omständigheter som föranlett gärningen eller annars är att anse som 5TP PT vård – Utvärdering – Omvärdering, 2002, se även Departementspromemorian (Ds 2007:5) Påföljder för psykiskt störda lagöverträdare s. 102 ff. 6TP PT Den rättspsykiatriska vården – Sammanställning från inven- teringen , s. 26 ff. mindre grovt, döms enligt 3 kap. 2 § BrB för dråp till fängelse i lägst sex och högst . Bestämmelserna om mord och dråp kom- pletteras med 3 kap. 3 § BrB, som föreskriver att kvinna som dödar sitt barn vid födseln eller annars under tid då hon på grund av ned- komsten befinner sig i upprivet sinnestillstånd eller i svårt trångmål döms för barnadråp till fängelse i högst . Ovan angivna straffskalor måste läsas parallellt med regleringen i 26 kap. 2 och 3 §§ BrB, som stadgar förhöjda maximistraff vid fler- faldig brottslighet och i vissa återfallssituationer (se avsnitt 2.2.2). För den som döms för flera brott, varav minst ett är mord eller dråp, och som dessutom har dömts till fängelse i lägst , är därför det längsta tidsbestämda straff som kan dömas ut fängelse . Före tillkomst skildes mellan att döda någon med berått mod och av hastigt mod. Dödande med berått mod rubrice- rades enligt 14 kap. 1 § strafflagen som mord, medan dödande av hastigt mod enligt 14 kap. 3 § strafflagen rubricerades som dråp. I nu- varande lagstiftning har den brottsliga gärningen, att beröva annan livet, i stället graderats efter brottets svårhet. Uppsåtligt dödande av normalgraden är mord, medan gärningen betecknas som dråp om brottet är att anse som mindre grovt. I straffrättskommitténs betänkande med förslag till brottsbalkTPF7FPT föreslogs att uppsåtligt dödande skulle betecknas som mord om brot- tet med hänsyn till samtliga omständigheter framstod som särskilt grovt och annars som dråp. Som exempel på omständigheter som särskilt skulle beaktas vid bedömningen av huruvida brottet var grovt angavs att gärningsmannen genom dödandet ville främja annat brott eller att gärningen ådagalade synnerlig förslagenhet eller grymhet. Uppsåtligt dödande av normalgraden skulle alltså rubriceras som dråp. I propositionen (1962:10) med förslag till brottsbalk gjordes en annan bedömning. Departementschefen anförde att uppsåtligt dödande är ett så allvarligt brott att bestämmelsen om den svåraste graden, mord, borde tas upp som huvudstadgande, och att dråp borde anses föreligga när brottet bedömdes som mindre grovt. Med denna konstruktion var det enligt departementschefen inte påkallat att i lagtexten ange exempel på omständigheter som borde leda till att brottet hänfördes till den grövre formen, dvs. Som exem- pel på när det kan finnas anledning att hänföra brottet till den lind- 7TP PT SOU 1953:14 rigare graden, dvs. dråp, angavs att någon som utsatts för svår fysisk eller psykisk misshandel bringar sin plågoande om livet.TPF8FPT Enligt straffrättskommitténs förslag skulle straffskalan för dråp vara fängelse i lägst sex och högst eller på livstid. Departe- mentschefen ansåg dock att den av honom föreslagna gränsdrag- ningen mellan mord och dråp, där mord fick utgöra huvudstadgan- det, innebar att det inte fanns anledning att låta livstids fängelse ingå i straffskalan för dråp. framhöll i sitt betänkande att straffet för mord i regel borde vara fängelse på livstid. Enligt kommittén kunde det dock förekomma fall där gärningen med hänsyn till omständig- heterna vid brottet visserligen bör betecknas som mord, men där livs- tidsstraff trots det framstår som alltför strängt. I sådana fall borde straffet enligt kommitténs bedömning kunna bestämmas till fängelse . För att betona att livstids fängelse utgör normalpåföljden föreslog kommittén att straffskalan för mord skulle vara fängelse på livstid eller . I anges påföljderna i motsatt ord- ning; fängelse eller på livstid. I propositionen uttalas endast att påföljden för mord i överensstämmelse med kommitténs förslag borde sättas till fängelse eller på livstid.TPF9FPT I kommentaren till anges att det förhållandet att påföljderna i satts i motsatt ordning mot straffrätts- kommitténs förslag inte ska tillskrivas någon betydelse, eftersom straffskalor inte preciserar några normalstraff, utan att påföljderna alltid anges i samma ordning med den lindrigaste på- följden först.TPF10FPT Straffrättskommitténs uttalande om att straffet för mord i regel borde vara fängelse på livstid måste emellertid ses mot bakgrund av kommitténs bedömning att uppsåtligt dödande av nor- malgraden skulle betecknas som dråp och att fängelse på livstid skulle finnas med i straffskalan för såväl dråp som mord. Då systematiken kastades om i , så att mord blev den normala rubri- ceringen vid uppsåtligt dödande och livstids fängelse inte kom att ingå i straffskalan för dråp, går det inte att dra slutsatsen att normal- straffet för mord är fängelse på livstid.TPF11FPT 8TP PT Prop. 1962:10 B s. 73 ff.