sou · GVB389 · 2008-01-01 00:00:00 — I korthet kan slutsatserna från det mest sannolika scenariot vad gäller jaktuttag beskrivas så att årligt uttag är möjligt om populationen överstiger 100 djur eller årligt uttag när populationen överskrider 150 djur, medan resultatet av de båda scenarierna med extra försiktighetsmarginaler indikerade Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser att populationen borde uppgå till 200 eller 250 djur innan något jaktuttag tillåts. Gemensamt för alla studier är att det inte råder något tvivel om att ett tillräckligt inflöde av nya gener från obesläktade individer har större betydelse för populationernas genetiska variation, och för de effekter som denna har på utdöenderisken, än den storlek som den redan genetiskt utarmade populationen tillåts växa till. Tillskott till vargstammen i form av invandrade individer är alltså viktigare än antalet individer i den skandinaviska vargstammen. Därmed inte sagt att antalet individer saknar betydelse. Ju mindre en populationen är desto snabbare förloras genetisk variation, och för den Skandinaviska stammen innebär ytterligare förluster att genpoolen utarmas än mer. samlades inom ramen för Skandulv ett stort antal ledande internationella experter för att diskutera den skandinaviska vargstammens genetiska status och livskraftighet. Mötet kallas Färnamötet och utmynnade i ett antal slutsatser. Dessa refereras i utredningen i det särskilda kapitlet om genetik. Utredningens förslag: Den skandinaviska vargstammen har god sannolikhet att nå 230 vargar, därav 200 i . Stammen befinner sig dock relativt nära en kritisk gräns för mortalitet som kan leda till minskning av stammen. När vargstammen i har nått upp till 230 indi- vider har den potential att öka med 40–50 individer . En årlig beskattning i första hand som skyddsjakt är då nödvändig om populationen ska begränsas till 230 individer. Invandring av obesläktade vargar har mycket stor betydelse för vargstammens överlevnad i . Utan invandring kom- mer stammen visserligen att växa men kommer den att riskera att förlora förmågan att upprätthålla sin storlek på grund av ökande inavelsdepression eller andra ännu inte kända inavels- effekter. En populationsmodell för att skapa mera precisa prognoser för den skandinaviska vargstammen har utvecklats av docent , , SLU i samarbete med Skand- Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Modellen skiljer sig från tidigare sårbarhetsanalyser genom att den inkluderar relevanta faktorer som demografi, slump- mässighet, social organisation, släktskap med individer, inavels- depression, invandring och förvaltningsåtgärder. Dessutom an- vänds i modellen de nyaste resultaten från undersökningarna om vargpopulationen vilket avsevärt ökar relevansen i resultaten. Modellen inkluderar ej miljömässig variation, dvs. stark mellan- årsvariation. De frågor som varit i fokus vid analys med modellen har varit: Hur populationen utvecklas under nuvarande förhållanden, dvs. nuvarande mortalitet och ingen invandring Hur olika nivåer av årlig beskattning påverkar populationens utveckling Hur invandring av obesläktade individer påverkar popula- tionens utveckling och de förvaltningsåtgärder man kan utföra. Modellen är en så kallad individbaserad modell. Den studerade tids- perioden har varit med början 2005, där startpopulationen var likvärdig med den verkliga, inventerade, populationen /05. Även en prognos kan tyckas lång, men är nöd- vändig ur genetisk synvinkel för att kunna bedöma de genetiska effekterna på demografin på något . En mycket viktig beståndsdel i modellen är att den knyter sam- man kunskapen om just vår vargpopulations demografi med kun- skapen om dess genetik, i detta sammanhang inavelsnivå, och inavelns negativa effekt på kullstorlek. De förvaltningsåtgärder som studerats är dels antagen maximal populationsstorlek på 230 individer, dvs. svenska etappmålet och norska populationstaket. Det motsvarar ca 23 föryngringar . Förvaltningsåtgärderna är vidare dels en beskattning av popula- tionen även innan den nått 230 individer. Denna beskattning har antagits vara 0, 1, 5, 10 eller av populationen, utöver övrig dödlighet, . Nivån motsvarar ungefär den beskattning som har förekommit i populationen. En nivå på är mycket hög, men kan i detta sammanhang även ses som en modell av en situation med en lägre beskattning men där annan mortalitet ökat t.ex. tra- fikdöd, illegal verksamhet eller sjukdomar. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Tre viktiga slutsatser kan dras från analysen med hjälp av modellen. För det första har populationen god demografisk potential att nå 230 vargar, därav 200 i , . Det gäller även med viss, 1–, avskjutning. Med en beskattningsnivå på fördröjs detta med i runda tal 2–. Vid årlig beskattning eller mer förbyts däremot den positiva tillväxten till negativ och populationen reduceras för att slutligen dö ut om samma beskattning fortsätter. Detta kan tolkas så att vargstammen visserligen har en god demografisk tillväxtpotential, men att den befinner sig relativt nära en kritisk gräns för mortalitet som leder till minskning av stam- men. Denna tolkning stämmer väl överens med den generella ana- lysen av vargpopulationers livskraft, som pekar på att dessa kan tåla upp till 30–dödlighet. Den andra slutsatsen är att när populationen har nått upp till 230 individer, så kommer vargstammen att producera ett överskott om 40–50 individer , dvs. årlig beskattning kommer att vara nödvändig om man önskar begränsa populationen till ett populationstak på 230 individer. Det innebär att utrymmet för skyddsjakt på olämpliga vargindivider ökar i betydande grad. Den tredje slutsatsen är att invandring av obesläktade individer till populationen har mycket stor betydelse för dess framtida över- levnad. Utan invandring kommer populationen visserligen att till- växa och nå 230 individer relativt snart, men kommer inavelsnivån att öka kraftigt och nå nivåer som är än mer alar- merande än dagens redan höga nivå. Det betyder att populationen kommer att förlora den demografiska potentialen att upp- rätthålla sin storlek på grund av den ökande inavelsdepressionen. Det finns också en ökad risk för ytterligare, ännu ej observerade inavelseffekter. Med invandring ser situationen annorlunda ut. Med en invand- rare per femårsperiod, dvs. en per generation, hålls inaveln kvar på nuvarande nivå och man undviker att populationskurvan vänder neråt med tiden, vilket är helt enligt förväntningarna från genetisk teori. Med två invandrare per femårsperiod förväntas inavelsnivån sjunka, dock relativt långsamt. En ytterligare effekt av invandring är att populationen kan förväntas tåla beskattning i större utsträck- ning, eftersom minskad inavelsnivå leder till bättre tillväxtförmåga. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser Utredningens förslag: Vargens förekomst i renskötselområdet ska även i fortsättningen begränsas till de områden utanför ren- skötselns åretruntmarker där den gör minst skada. Älg är det primära bytesdjuret för varg över stora delar av utbred- ningsområdet i världen, både i /och i . Så är också fallet i . Analyser av spillning ur svenska och norska vargrevir visar att av allt kött som vargen äter utgörs av älg (2006, Knappworst 2006). Andra arter av klövdjur som kronhjort, dovhjort och vildsvin kan också utgöra en del av födobasen men har vargens utbredning ej sammanfallit med dessa arter i . I takt med att dessa arter, liksom vargstammen, sprider sig kommer var- gens utnyttjande av dessa sannolikt att öka, även om älg förblir den dominerande källan till föda. Rådjur har, utanför renskötsel- området, visat sig vara det näst vanligaste bytesdjuret efter älgen. I de sydligaste reviren kan t.o.m. rådjuren dominera över älg som födokälla. Inom renskötselområdet, främst åretruntmarkerna, skulle renen snabbt kunna bli den vanligaste födan för varg, om vargstammen skulle ha sin utbredning där. Utredningen finner inte anledning ändra på tidigare bedömningar i prop. 2000/01:57 om en samman- hållen rovdjurspolitik att vargens förekomst i renskötselområdet i huvudsak ska begränsas till de områden utanför renskötselns åre- truntmarker där den gör minst skada. I andra områden i världen med få naturliga bytesdjur kan tam- boskap utgöra en stor del av dieten. I utgör dock de naturliga bytesdjuren av vargens föda. Sändarförsedda vargars rörelser har intensivstuderats. Genom GPS-positionering har relativt exakta data erhållits över hur många älgar som dödas liksom vilka kategorier som dödas (Sand m.fl. 2005). Av 209 vargdödade älgar som kunnat identifieras till kön och ålder var kalvar och ettåringar. Av de kvarvarande älgarna var mellan 2–medan var . av de vargdödade älgarna var alltså under , flertalet kalvar. I den högsta åldersklassen var flertalet kor. Här kan även det begränsade antalet tjurar i samma ålderskategori ha betydelse för resultatet. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser För sommarperioden juni–september finns uppgifter om 148 vargdödade älgar. Av dessa var 133 () kalvar, resten ettåringar. Studierna gjordes i flera olika vargrevir. Resultaten visar att andelen kalv varierar mellan olika revir. I ett revir var andelen kalv , i ett annat intilliggande revir . Inget tyder på att kalvandelen varierade mellan de båda reviren. Olika vargflockar utvecklar sannolikt olika jaktstrategier. Den höga kalvandelen i vargarnas predation medför att påverkan på älgstammens utveckling blir mindre, jämfört med om andelen vuxna älgar i vargarnas föda varit större. Insamling av käkar och rörben från vargslagna älgar i andra vargrevir har visat att kondi- tionen hos de dödade älgarna är likvärdiga med de älgar som skjuts under älgjakten. En bidragande förklaring kan vara att det är relativt ovanligt med utmärglade eller konditionsnedsatta älgar i . Studier över vargarnas predationstakt på älg har visat att vargflockar i genomsnitt tar en älg på mellan 2,5 och (medeltal ). Predationstakten på antalet älgar är högre , sannolikt främst beroende på att kal- varna då är mindre, medeltalet är då mellan varje preda- tion. Den totala predationen av älg på årsbasis beräknas uppgå till 100–130 per vargrevir. Vargreviren i varierar i storlek från 3–20 mil². För ett genomsnittligt vargrevir på 10 mil² innebär detta 1–1,3 älgar per . Studier från två vargrevir i (m.fl. 2003, 2005) visade att , resp. av de älgkalvar som var kvar efter älgjakten togs av vargarna. Detta stämmer väl med de svenska stu- diernas resultat om en predation på 100–130 älgar per vargflock och år. Sett på nationell nivå för älgstammen är naturligtvis den nuva- rande vargpredationen närmast försumbar (< av totala antalet dödade älgar). På regional nivå blir effekten större i de län som har flera vargrevir. Det är dock först på lokal nivå i ett vargrevir som effekterna av vargens predation på älg får större konsekvenser. Vid en vinterstam på älg med 15 älgar per 1 000 ha, vilket är relativt ovanligt, finns fortfarande gott utrymme för älgjakt, vargens påverkan är marginell. Om älgstammen är 10 älgar/1 000 ha blir vargens påverkan däremot reell. Produktionsförmågan i den svenska älg- stammen varierar normalt mellan 30–. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser exemplet med vargrevir på 10 mil² begränsas då det möjliga jaktut- taget med en tredjedel till drygt 2 älgar/1 000 ha. Vid en vinterstam på älg med 5 älgar/1 000 ha, vilket inte är ovanligt, begränsas i ett vargrevir på 10 mil² det långsiktigt möjliga jaktuttaget till 0,6 älgar per 1 000 ha. Vargreviret svarar då för ca 2/3 av uttaget av älg. Här blir vargrevirets effekt på älgstammen mycket stor. I ett till ytan mindre vargrevir ökar vargrevirets effekt på älgstammen ytterligare, utrymmet för uthållig älgjakt kan upp- höra helt. Härtill kommer att inom områden med samtidig före- komst av björn tar björnen normalt av älgkalvarna . Älgstammen förorsakar skador på den växande skogen, främst tallbeståndet. Från flera håll har framförts förslag om att reducera älgstammen till 5–6 älgar per 1 000 ha eller färre, vilket för varg- reviren innebär att vargen tar huvuddelen av älgproduktionen. Hänsyn till vargarnas predation måste därför vägas in även i den framtida älgförvaltningen. 10.6.10 Vargen och renen För att kompensera renskötseln för de skador som vargar inom renskötselområdet förorsakar ska ersättningen för regelbunden fö- rekomst och för tillfällig förekomst av varg inom samebyarnas betesmarker höjas. Utredningens förslag redovisas i kapitlet om viltskador. Inom renskötselområdet är renen ett lättfångat byte för varg, även om varg även här tar älg och andra byten. Utöver att vargen tar ren medverkar den också till att skingra renhjordar genom sin närvaro. De direkta och indirekta skadorna för rennäringen är där- igenom större vid närvaro av varg än av någon av de övriga arterna av stora rovdjur. De skador som en omfattande närvaro av varg med regelbundna föryngringar inom renskötselområdet skulle åstadkomma är enligt utredningen oacceptabla. tog fasta på detta förhållande och uttalade att det inte bör finnas någon fast stam i renskötsel- området. Däremot borde enskilda individer kunna tillåtas inom renskötselområdet för att göra det möjligt för vargar ur den finsk/ ryska populationen att komma i kontakt med huvuddelen av den skandinaviska stammen. 2000/01:57 angavs som princip för utbredningen av rov- djur att rovdjursstammarnas utveckling bör styras så att ordnad Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser renskötsel inte omöjliggörs eller allvarligt försvåras i någon same- by. För vargens utbredning angavs att dess förekomst inom ren- skötselområdet i huvudsak skulle begränsas till de områden utanför renskötselns åretruntmarker där den gör minst skada. Regeringens bedömning i propositionen var att regelbundna föryngringar i stora delar av renskötselområdet inte torde vara möjligt att förena med modern renskötsel. Däremot borde det även inom renskötsel- området vara möjligt med enstaka föryngringar utanför åretrunt- markerna. Utredningen anser denna bedömning vara rimlig även . För att kompensera för den olägenhet för renskötseln som även före- komst av enstaka vargar inom renskötselområdet förorsakar, för- ordar utredningen en relativt kraftig höjning av ersättningen för regelbunden förekomst och för tillfällig förekomst av varg inom samebyarnas betesmarker. Förslaget sammanfaller med ett tidigare förslag från och . Förslaget redovisas i kapitlet om ersättningar för rovdjursskador. För att erhålla en bättre överblick över vargnärvaro inom ren- skötselområdet och underlätta en begränsning av skadeverkningar föreslår utredningen även en mera frekvent användning av förvalt- ningsmärkning av varg med gps/telesändare, som ett inslag i rov- djursförvaltningen. Det underlättar att bedöma var predation före- kommer, predationens omfattning och gör det möjligt att upplysa om var varg eventuellt finns inom renskötselområdet. har redan tre sådana förvaltningsmärkta strövargar vistats inom renbetesområdet, varav en invandrad österifrån. En ökad använd- ning av förvaltningsmärkning av varg på detta sätt bör enligt utred- ningen kunna medverka till en större tolerans för varg i norra rige. har ytterligare en varg av finsk/rysk härkomst tagit sig hela vägen från nordöstra län genom renskötselområ- det till , vilket visar att invandring av varg inte är en utopi. Utredningen konstaterar att den genetiska variationen hos varg- stammen försvagas och inavelsproblemen riskerar öka ytterligare om inte den befintliga vargstammen får regelbundet tillskott av varg som saknar inavelsproblem. För att i ökad utsträckning möj- liggöra för invandrade vargar att ansluta till den svenska vargstam- men är det önskvärt med närvaro av enstaka vargar i området mel- lan nuvarande utbredningsområde och det finsk/ryska utbrednings- området för varg. Närvaron av varg i detta område bör kontrolleras genom noggrann övervakning. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser 10.6.11 Vargens predation på tamdjur Trots en mycket god tillgång till bytesdjur i dödar vargen tamdjur och hundar. I takt med att vargstammen ökar i antal och utbredning så ökar även antalet dödade tamboskap och hundar. Det är en starkt bidragande orsak till konflikten mel- lan människa och varg. Av tamdjuren, förutom ren, är det oftast får som dödas. Enstaka angrepp på nöt förekommer. I länder med större vargstammar är angrepp på nötboskap ej ovanliga. angreps totalt 183 tamboskap (ej ren) av varg, därav 179 får och 4 nöt. Av de 183 återfanns 140 döda, resten var skadade eller försvunna. Den sammanlagda kompensationen uppgick till . En ökad förekomst av rovdjursanpassade stängsel kan ha bidra- git till att hålla tillbaka ökningen av rovdjursangrepp i takt med att varg- och andra rovdjursstammar ökat. Särskilt statligt stöd kan utgå härför. beviljade länsstyrelserna 293 ansökningar om bidrag som syftade till att förebygga skador av rovdjur. Huvud- delen av dessa gällde uppsättande av rovdjursstängsel. Den bevil- jade summan uppgick till nära 10 milj. kr. Hundar dödas av vargar. Särskilt jakthundar är utsatta eftersom det är en stark tradition i att jaga med löshund. Detta är relativt ovanligt i andra delar av världen. Även sällskapshundar kan dock angripas och dödas. Vargen kan uppfatta hunden både som rival, partner och byte. –2005 har antalet av varg angripna hundar varierat från 0 (1997) till 29 (2005). Den totala ersättningen har varierat (). angreps 25 hundar av varg, varav 16 dödades. Ersättningen för skador förorsakade av varg uppgick till samman- lagt . har fram 19 hundar dödats och 12 skadats av varg. Utredning och utbetalning av ersättning för tamdjursskador, ej ren, hanteras i allmänhet snabbt och utbetalning av ersättningen sker också normalt inom efter ett konstaterat angrepp. Ersättningsnivåerna upplevs i allmänhet som rimliga. Hänsyn tas ofta till djurens livvärde, inte enbart till slaktvärde. Utredning och utbetalning av ersättningar för rovdjursangripna hundar och för veterinärkostnader i förekommande fall sker oftast också snabbt och med skyndsam utbetalning. Till utredningen har flera synpunkter framförts om ersättningsbeloppens maximinivåer Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser för rovdjursdödade och skadade hundar, med önskemål om en höj- ning. Utredningen behandlar dessa frågor i kapitel 17 om vilt- skador. 10.6.12 Beståndsbeskattning och jakt Utredningens förslag: Vargstammens utbredning i ska inte begränsas alltför starkt, förutom i renskötselområdet. Det finns skäl att motverka tendenser till en stark koncentration av vargstammen till några få län. När det svenska etappmålet för vargstammen om 20 föryng- ringar är uppnått ska stammen bibehållas på i stort sett oföränd- rad nivå . Art- och habitatdirektivet medger att det görs undantag från artskyddet under bestämda förutsättningar. Det är i första hand fråga om skyddsjakt på individer eller grupper av vargar som orsakar skada eller licensjakt. Vid bedömning av behovet av skyddsjakt eller licensjakt ska bl.a. skadenivån och vargstammens täthet i området beaktas. Regionala förvaltningsplanerna ska ge ett bättre underlag för bedömningen. Vargen i den skandinaviska populationen har ännu inte gynnsam bevarandestatus. I det särskilda kapitlet om bevarandestatus redo- visar utredningen underlaget för bedömningen och konstaterar att om kravet på invandring och på de svenska och norska förvalt- ningsmålen uppfylls är vargen nära gränsen för gynnsam bevaran- destatus. Vargstammen har stora förutsättningar att uppnå det av riksda- gen angivna etappmålet på tvåhundra vargar . Som redo- visas under avsnittet om järv i detta kapitel och i det särskilda kapitlet om finns möjligheter till undantag under bestämda förutsättningar från Art- och habitatdirektivet. För varg torde det i första hand gälla skyddsjakt eller starkt begränsad licensjakt på individer eller grupper av vargar som orsakat skada eller av andra skäl bör tas bort ur stammen. I takt med att vargstammens numerär ökar kan denna möjlighet utnyttjas i högre grad än tidigare, utan att stammens överlevnad äventyras. Vid bedömning av behovet av skyddsjakt eller begränsad Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser licensjakt bör enligt utredningen, utöver den aktuella skadenivån, även hänsyn tas till vargstammens täthet i aktuellt område. De regionala förvaltningsplanerna bör ge ett avsevärt för- bättrat underlag för bedömningen. Det finns inte anledning att alltför starkt begränsa varg- stammens utbredning i . Däremot finns goda skäl att söka motverka tendenserna till en stark koncentration av vargstammen till några få län i landet. Det kan underlätta att minska antalet all- varliga konflikter mellan människa och varg. Det kommer enligt utredningen sannolikt även att minska förekomsten av illegal jakt genom en högre acceptans för rovdjursförvaltningen. I en adaptiv förvaltning av varg är inventeringen av bestånden av stor vikt. En vargstam har potentiell förmåga att tillväxa mycket snabbt med 30–, i extremfall . Tillväxten kan av olika skäl också ske mycket långsammare, så som skett i med en tillväxt på . Det innebär att rovdjursförvaltningen måste arbeta med alternativa scenarier när det gäller varg. Mot denna bakgrund förordar utredningen att, senast när det svenska etappmålet om 20 föryngringar är uppnått, vargstammen hålls på i stort sett oförändrad nivå . Etappmålet kan beräknas uppnås . Det ger möjligheter att minska skade- verkningar och öka acceptansen för rovdjursförvaltningen, genom att förvaltningen kan visa att man har förmåga att kontrollera varg- stammen. Det underlättar också att relativt sett minska koncentra- tionen av vargstammen till några få län, så som fallet är . Detta kan ske som det av utredningen föreslagna systemet med nationellt fastställda regionala förvaltningsplaner för rovdjurs- förvaltningen genomförs fullt ut och därigenom skapar bättre och mera förankrade instrument för den svenska rovdjursförvaltningen. Rovdjursstammarnas utveckling – effekter, analys och slutsatser 10.6.13 Vargen och människan Utredningens förslag: Vargen skygghet för människan ska bibe- hållas genom att människor aktivt undviker att vänja varg vid kontakt med människa, slaktavfall, sopor eller annat som kan tjäna som tillvänjning samt genom en välreglerad jakt. Förvaltningen av hjortviltsbestånden ska bidra till att till- gången på bytesdjur för vargen är god. Vargens predation på hjortviltet ska inkorporeras i förvaltningsplanerna och måste beaktas i älgförvaltningen. Myndigheterna i rovdjursförvaltningen ska, för att skapa större förutsägbarhet i förvaltningen, ta fram kriterier och åtgärdsplaner som kan tillämpas, när en varg mister sin naturliga skygghet och uppträder provocerande eller aggressivt. Vargen är inte beroende av vildmark för sin existens. Den är gene- ralist och kan leva under mycket varierande förutsättningar. Den anpassar sig lätt till nya förhållanden, även till områden med relativt tät bosättning, vilket Hasselforsreviret i län är ett exempel på. Vargen rör sig dessutom, främst sena kvällar och tidiga mornar över stora ytor. I genomsnitt förflyttar sig en varg 2–2,5 mil , men kan utan besvär förflytta sig . I såväl som i finns gott om exempel på att vargar lever nära stora städer. Det finns tillräckligt med vilda bytesdjur för att försörja vargar över hela . Eftersom tillgången till vilt är så god, väljer inte vargarna uppehållsplats med hänsyn till detta. Vargen undviker dock i viss utsträckning större vägar, stora öppna ytor samt ansamlingar av större hus (m.fl. 2004). Skogsvägar däremot utnyttjas i stor utsträckning vid förflyttning. Huvuddelen av yta skulle kunna fungera som ett biologiskt lämpligt område för vargstammen. Det innebär att det teoretiskt skulle finnas plats för ca 200 vargrevir, utanför ren- skötselns åretruntmarker..