sou · GVB340 · 2008-01-01 00:00:00 — Utan den nationella 4-procentspärren och valkretsspärren på hade med Haagenbach-Bischoffs metod 13 och med övriga metoder 12 partier vunnit minst ett mandat i riksdagsvalet . Den generella effekten av att ta bort småpartispärren blir naturligtvis att göra mandatfördelningen mer proportionell mot röstfördelningen i valet. Tabellen visar också att disproportionalitetsindex skulle ha sjunkit med alla metoder utom heltalsmetoden. Med många mandat att fördela och utan 3Sd står för partiet . 4Övriga innefattar här de partier som skulle tilldelats minst ett (1) mandat vid riksdagsvalet med någon av de studerade mandatfördelningsmetoderna om inte 4-procentspärren funnits: Feministiskt initiativ (0,), Piratpartiet (0,), Pensionärers Intresseparti (0,), Junilistan (0,) samt Sjukvårdspartiet (0,). Röstandelen för resterande partier som fick röster i riksdagsvalet, men inte skulle få något mandat även om spärrarna togs bort, var totalt . 5De fyra mandaten skulle fördelat sig så att Feministiskt initiativ fått 1 mandat, Piratpartiet 1mandat, Pensionärers Intresseparti 1 mandat samt Junilistan 1 mandat. 6De åtta mandaten skulle fördelat sig så att Feministiskt initiativ fått 2 mandat, Piratpartiet 2 mandat, Pensionärers Intresseparti 2 mandat samt Junilistan 2 mandat. 7De åtta mandaten skulle fördelat sig så att Feministiskt initiativ fått 2 mandat, Piratpartiet 2 mandat, Pensionärers Intresseparti 2 mandat samt Junilistan 2 mandat. 8De sex mandaten skulle fördelat sig så att Feministiskt initiativ fått 2 mandat, Piratpartiet 2 mandat, Pensionärers Intresseparti 1 mandat samt Junilistan 1 mandat. 9De nio mandaten skulle fördelat sig så att Feministiskt initiativ fått 2 mandat, Piratpartiet 2 mandat, Pensionärers Intresseparti 2 mandat, Junilistan 2 mandat, samt Sjukvårdspartiet 1 mandat. småpartispärrar visar sig också kvotmodellerna generellt ge ett mer proportionellt utfall än divisorsmodellerna. Haagenbach-Bischoffs metod visar sig under dessa betingelser ge det mest proportionella utfallet. Riksdagsvalet utan utjämningsmandat, men med småpartispärrar Om man, som i scenario 3, skulle ha behållit småpartispärrarna, men i stället tagit bort de 39 utjämningsmandaten svänger resultatet i motsatt riktning jämfört med scenario 2: utfallet skulle blivit mindre proportionellt än med dagens system. Huvudorsaken är att valkretsmandaten sällan räcker till de mindre partierna, även när deras röstandel ligger på samma nivå som i riket. Sammantaget får de därför, utan utjämningsmandaten, en för liten nationell mandatandel i jämförelse med röstandelen. I scenario 3 skulle användande av uddatalsmetoden eller Hares metod givit de mest proportionella mandatutfallen. Om den jämkade uddatals- metoden behållits (men utjämningsmandaten tagits bort) skulle falla från 7:e till 19:e plats i länderurvalet i fråga om proportionalitet. Om dessutom hade gått över till heltalsmetoden skulle endast de franska och brittiska majoritets- valsystemen ha givit ett mindre proportionellt utfall. Riksdagsvalet utan utjämningsmandat eller småpartispärrar 0 (0) 0 (0) 0 (0) 0 (0) 0 (0) 0 (0) 0 (0) 0 (0) Om man, som i scenario 4, tänker bort både utjämningsmandaten och småpartispärrarna skulle utfallet generellt bli lite mer proportionellt än i scenario 3. Men om man jämför med det faktiska valresultatet kan konstateras att ett borttagande av småpartispärren inte – ur proportionalitetsperspektiv – skulle kompensera för borttagandet av utjämningsmandaten, oavsett vilken fördelningsmetod som används. index skulle för alla fördelningsmetoder i scenario 4 vara högre än de 2,04 som nuvarande system resulterar i. I jämförelse med scenario 2 kan noteras att är det enda av småpartierna som skulle ha blivit representerade i om vare sig småpartispärrarna eller utjämningsmandaten funnits.12 Om hel- talsmetoden hade använts skulle dock dessa sverigedemokratiska 10Sd står för partiet . 11Övriga innefattar här de partier som skulle tilldelats minst ett (1) mandat vid riksdagsvalet med någon av de studerade mandatfördelningsmetoderna i scenario 3: Feministiskt initiativ (0,), Piratpartiet (0,), Pensionärers Intresseparti (0,), Junilistan (0,) samt Sjukvårdspartiet (0,). Röstandelen för resterande partier som fick röster i riksdagsvalet var totalt . 12Om nuvarande mandatfördelningsmetod behållits (eller Haagenbach-Bischoffs metod använts) skulle vunnit valkretsmandat i och i läns södra valkrets. Med Hares metod hade partiet vunnit ett valkretsmandat även i läns norra och östra valkrets och med uddatalsmetoden dessutom ytterligare ett valkretsmandat i läns västra valkrets. Med heltalsmetoden hade (sd) inte kommit in i , trots frånvaron av småpartispärrar. mandat i stället tillfalla de två stora partierna och i synnerhet socialdemokraterna, som inte skulle vara långt från egen riksdagsmajoritet, trots av rösterna. Detta bidrar till att scenario 4 är den situation där valet av mandatfördelningsmetod skulle ha spelat störst roll för mandatutfallet. Om man jämför fördelningarna vid användning av heltalsmetoden respektive Hares metod skiljer det 40 mandat för socialdemokraterna och 110 mandat summerat över alla partier. Sammanfattningsvis tyder de kontrafaktiska riksdagsvalen 2006 på att ett enkelt byte av mandatfördelningsmetod skulle ha spelat ganska liten roll för mandatutfallet. Om man däremot skulle ha tagit bort småpartispärren och/eller utjämningsmandaten hade även valet av mandatfördelningsmetod blivit viktigare. Vid nationella mandatfördelningar, när många mandat skall fördelas, visar sig kvotmetoderna ge något mer proportionella utfall än divisors- metoderna. När mandatfördelningen sker på valkretsnivå, utan utjämningsmandat, ger i stället uddatalsmetoden det mest proportionella utfallet. Den jämkade uddatalsmetoden ger generellt något mindre proportionella resultat än de tre nämnda metoderna, medan heltalsmetoden avviker kraftigt i disproportionell riktning jämfört med resten. Mönstret sammanfaller med forskningsresultat som presenteras i en artikel av m.fl. Där undersöks snedfördelning av mandat (seat bias) mellan partier av olika storlek vid en jämförelse av Hares metod, heltalsmetoden och uddatalsmetoden (et al. Undersökningen görs på data från parlamentsval i den tyska delstaten och den schweiziska kantonen samt till det amerikanska Representanthuset. Forskarna finner att vare sig Hares metod eller uddatalsmetoden ger någon systematisk fördel till partier baserade på deras storlek. Heltalsmetoden gynnar dock generellt stora partier på små partiers bekostnad. Ett vanligt skäl till att länder byter valsystem är en förhoppning om att valdeltagandet skall öka. Forskning visar att valdeltagandet generellt sett är högre i länder med proportionella eller blandade proportionella valsystem än i länder med rena eller blandade majoritetsvalsystem (2002). Anledningen antas dels vara att proportionella system ökar det politiska systemets legitimitet då fler grupper i samhället känner sig representerade, dels att färre röstberättigade kommer att känna att deras röst är bortkastad. I tabellerna 7a–b undersöks sambandet mellan de undersökta ländernas valsystemstyp och valdeltagande. Parlamenten står i tabell 7a ordnade i fallande skala efter valdeltagandet i det senaste valet. Valsystemstypen är naturligtvis långtifrån den enda faktorn i ett lands valprocedur som är av betydelse för valdeltagandet. Därför redovisas i tabellerna 7a–b också ett antal andra faktorer som kan förväntas påverka valdeltagandet. En faktor som självklart torde vara av betydelse är exempelvis om det är frivilligt att gå och rösta eller om röstandet gjorts obligatoriskt med sanktion för dem som avstår. Om man inte vill tvinga medborgarna att rösta kan man i stället underlätta deras möjligheter att göra så. En sådan åtgärd är att potentiella väljare ges möjlighet att förtidsrösta. I tabellerna 7a–b redovisas om länderna tillåter generell förtidsröstning, dvs. om det inte krävs en särskild ansökan i förväg och om möjligheten gäller alla röstberättigade, inte bara vissa grupper (interner, militärer, svårt sjuka o.d.). Ett annat sätt att underlätta röstandet är att förlägga valet till en arbetsfri dag, för att minska medborgarnas kostnad för att rösta. I tabell 7a–b inkluderas därför även uppgift om de nationella parlamentsvalen i de undersökta länderna inträffar (helgdagar eller dagar som gjorts arbetsfria just på grund av valet) eller inte. Av de fyra faktorer som jämförs i tabellerna 7a–b förefaller det som om obligatorisk röstning är den enskilt viktigaste faktorn för ett högt valdeltagande. De fyra system som har obligatorisk röstning var också de som hade de fyra högsta nivåerna på valdeltagandet vid sitt senaste val. Genomsnittsvaldeltagandet vid senaste val i systemen med obligatorisk röstning ligger också över nivån i systemen med frivillig röstning. En marginell positiv effekt kan noteras av att valdagen hålls arbetsfri. Möjlighet till generell förtida röstning verkar däremot inte ha någon positiv effekt på valdeltagandet. Negativa incitament – piska – förefaller således effektivare än positiva incitament – morötter – för att höja valdeltagandet. Men av tabellerna 7a–b framgår att också valsystemet spelar roll för valdeltagandet i de undersökta länderna på det sätt som forskning tidigare visat. Det genomsnittliga valdeltagandet i det senaste valet var i de rena och blandade majoritetsvalsystemen, medan det låg på ca 80 respektive 75 procent i rena och blandade proportionella system. Det kan konstateras att alla de nordiska länderna utom ligger över genomsnittet i hela länderurvalet på . Något oroväckande är att de tre nyaste demokratierna i urvalet , och uppvisar lågt eller mycket lågt valdeltagande i det senaste valet. Valdeltagandet i dessa länder har också sjunkit sedan demokratiseringen, i synnerhet vid jämförelse med de första valen efter kommunistregimernas fall. En tolkning kan vara att demokratin ännu inte har slagit några fasta rötter i länderna i det . Men en annan tolkning är att dessa länder bara är en del av den allmänna trend av sjunkande valdeltagande som kan utläsas ur tabell 7a. Valdeltagandet har sjunkit i valen till samtliga parlaments- kammare i urvalet utom den spanska Deputeradekammaren och det japanska Representanthuset, vid en jämförelse mellan det senaste valet och genomsnittet för perioden –2006. Kvinnlig rösträtt är ett självklart kriterium för att en stat skall kunna kallas demokratisk. Könsfördelningen bland ledamöterna i världens parlament indikerar emellertid att kvinnliga kandidater är färre och har svårare att bli valda än sina manliga medtävlare. Som framgår av tabell 8a ligger också genomsnittsandelen kvinnor i länderurvalet på . Variationen är emellertid stor mellan de olika länderna. I urvalet har val en så gott som helt jämn könsfördelning, . Lägst andel finns i det japanska Representanthuset där av ledamöterna är kvinnor. Orsakerna till dessa och andra skillnader i representationen av kvinnor och män i nationell parlament är mångfacetterade, men i statsvetenskaplig forskning pekas ofta valsystemet ut som en viktig faktor (exempelvis 2002). Proportionella valsystem antas generellt leda till jämnare könsfördelning än majoritetsvalsystem. Den förmodade orsaksmekanismen är att partiernas nominerings- organisationer undviker att nominera en kvinna, om endast ett mandat per valkrets står på spel, medan man i proportionella system med flermandatsvalkretsar i högre utsträckning också placerar kvinnor på valbar plats. har också lagstadgad könskvotering införts i vissa länder, som ett sätt att utjämna representationsskillnader baserade på kön.13 Lagstiftningen är generellt utformad så att en viss andel av personerna på varje partis lista måste tillhöra varje kön. I vissa fall specificeras också att alla toppkandidater inte får vara av samma kön. Lagstadgad könskvotering introducerades i framför allt vissa sydamerikanska länder (Dahlerup & Freidenvall ). Men även i länderurvalet finns exempel på lagstadgad könskvotering, varför även sambandet mellan kvotering och könsrepresentation undersöks. Om man studerar tabellerna 8a–b kan man först konstatera att det faktum att en kammare över huvud taget är direkt folkvald leder till att andelen kvinnor är något högre än om den exempelvis väljs av andra politiker eller utses av regeringen. Men av tabellerna framgår också att hypotesen om valsystemets betydelse för könsrepresentationen får starkt stöd sett till de studerade länderna. Andelen kvinnor i parlamentskammare valda enligt rent majoritära principer är bara . I kammare valda med blandade majoritetsvalsystem är kvinnorna ytterligare något färre. Kammaren med högst andel kvinnor bland majoritetsvalsystemen – den spanska Senaten – har ca en fjärdedel kvinnliga ledamöter och den placerar sig därmed först på 16:e plats bland de 40 kammare som ingår i urvalet. Nio av de tio kammare som har högst kvinnorepresentation har valts enligt rent proportionella principer. Den genomsnittliga andelen kvinnor är , dvs. högre än i den majoritärt valda parlamenten. För de två blandat proportionella systemen är genomsnittet ytterligare något högre. Den svenska står i viss särklass med sina kvinnor, vilket är högre än det andraplacerade norska . De fyra nordiska länderna utom innehar också de fyra toppositionerna. Det är vanskligt att säga något definitivt om sambandet mellan lagstadgad könskvotering av partiernas nomineringar och könsrepresentationen i parlamentet, eftersom kvotering bara tillämpas till fyra av de 40 studerade kamrarna. Tabell 8b indikerar att andelen kvinnor i genomsnitt är något högre i de länder som tillämpar kvotering, men variationen är stor. 13 är det i relativt många västeuropeiska länder redan ganska vanligt med könskvotering som partierna själva ålagt sig. Det handlar i förkommande fall vanligtvis om socialdemokratiska, kommunistiska och gröna partier. 6Representation på överstatlig och subnationell nivå Demokratisk representation är inte endast en nationell angelägenhet. Demokratiska val företas bland länderna i urvalet till beslutande församlingar på delstatsnivå, regional nivå och lokal nivå. har också medborgarna i de länder som varit medlemmar i (och dess föregångare) kunnat delta i direkta val till . I detta avsnitt presenteras de valsystem som de i länderurvalet ingående medlemsländerna använder vid valen till . Skillnader i representationsegenskaper mellan de nationella delegationer som väljs till och de nationella parlamenten undersöks också. Slutligen berörs frågan om skilda eller gemensamma valdagar för nationella respektive regionala/lokala val. har ledamöter valts i direkta val i samtliga medlemsländer. De flesta av den tidens medlemsländer använde proportionella listsystem vid sina nationella val och det var därför naturligt att använda sådana system även för valen till . Undantagen utgjordes av och , men endast valde att använde samma majoritetsvalsystem som vid de nationella underhusvalen. Även bytte till ett proportionellt system till valen 1999. Genom Rådsbeslut 8964/02 gjordes proportionella valsystem obligatoriska i valen till i alla medlemsländer. Listsystem eller STV får användas. Beslutet fastställer också att om en småpartispärr används får den inte vara högre än . Samtliga 17 EU-medlemmar i rapportens länderurval använder följaktligen ett proportionellt valsystem. På (och i den nordirländska valkretsen i ) används STV, medan Representation på överstatlig och subnationell nivå övriga 16 använder listsystem. Av tabell 9a framgår att Europaparlamentarikerna i majoriteten av länderna i urvalet, däribland , väljs i en enda nationell valkrets. Ett par av de större medlemsländerna – och – men också och använder däremot subnationella valkretsar även vid EU-valen.1 Tio av de 17 länderna använder heltalsmetoden vid fördelning av mandaten, medan fyra använder Hares metod.2 är i EU- sammanhang ensamt om att använda den jämkade uddatals- metoden. Knappt hälften av länderna tillämpar en småpartispärr, vilket innebär att användningen ungefärligen följer det nationella mönstret. , , och tillämpar dock inte spärr på EU-nivå, trots att de gör det på nationell nivå, medan situationen för är den omvända. Spärrarna ligger på den av unionen fastställda maxnivån, , utom i och , där spärren ligger på . När det slutligen gäller tillämpningen av personval finns endast en avvikelse från det nationella mönstret: de italienska väljarna har möjlighet till personval på EU-nivå, men inte på nationell nivå. 6.2Representationsskillnader mellan Europaval och nationella val Som framgått är medlemsländernas valsystem till Europavalen förhållandevis likartade och i de flesta fall också relativt lika respektive lands nationella system. Men ger de också samma effekt med avseende på de olika representationsegenskaper som tidigare diskuterats för nationella parlament? I tabell 9b jämförs valdeltagandet, disproportionaliteten, det effektiva antalet partier samt andelen kvinnor i de nationella delegationerna till Europa- parlamentet respektive de nationella parlamenten/-underhusen. Med ledning av de första två kolumnerna i tabell 9b kan man konstatera att trots att alla länder tillämpar proportionella valsystem till ligger valdeltagandet lägre eller mycket lägre än vid valen till de nationella parlamenten. 1Även och har subnationella valkretsar som används vid fördelningen av mandat inom partierna, men som inte har någon betydelse för fördelningen av mandat mellan partierna. 2I används dock Hares kvot för den huvudsakliga fördelningen av mandaten, medan heltalsmetoden, snarare än jämförelse av decimalrester, avgör vilka partier som tilldelas resterande mandat. Kolumnerna visar det genomsnittliga valdeltagandet i EU-val respektive nationella val (eller landets inträde i EU) års EU-val. Endast ungefär hälften av de röstberättigade röstar vid EU-valen, vilket i genomsnitt är lägre än vid de nationella valen. Den huvudsakliga förklaringen ligger i att de europeiska väljarna fortfarande betraktar valen till som sekundära. Det exceptionellt låga deltagandet i länder med hög andel EU-skeptiska medborgare – exempelvis , och – tyder på att också attityden till unionen är en viktig faktor. När det gäller disproportionaliteten i de valsystem som används till EU- respektive nationell nivå, utgörs den viktigaste skillnaden av den högre disproportionalitet i EU-valet (exempelvis i ) som beror på att de nationella delegationerna är mindre än de nationella parlamenten. Men man kan också notera att dis- porportionaliteten som förväntat är mycket lägre vid EU-valen än de nationella valen i och , som tillämpar olika typer av valsystem på de båda nivåerna. Av tabell 9b framgår också att partisystemen är något bredare på den europeiska nivån än på den nationella. Medlemsländerna har i genomsnitt ca 0,5 fler effektiva partier i sina delegationer till än i de nationella parlamenten. Detta beror till en del på skillnader i valsystemsanknutna faktorer vid Europavalen, som de proportionella valsystemen, de nationella valkretsarna och det faktum att småpartispärrar är något ovanligare. Men en annan viktig faktor är säkerligen också att partier med inställningen till EU som ideologisk grund har varit mer framgångsrika att ta plats i än i de nationella parlamenten. När det slutligen gäller könsfördelningen bland parlaments- ledamöterna kan konstateras att de nationella delegationerna till i genomsnitt består av en tredjedel kvinnor, vilket är högre än andelen kvinnor i de nationella parlamenten. Skillnaden är särskilt anmärkningsvärd vad gäller , och . I det franska fallet, där skillnaden är större än , skulle den kunna förklaras av den lagstadgade könskvotering som skall tillämpas vid alla proportionella val, dit Europavalen, men inte valen till Nationalförsamlingen räknas. Representation på överstatlig och subnationell nivå 6.3Sambandet mellan val på nationell och subnationell nivå Den svenska debatten om gemensamma eller skilda valdagar till riksdag respektive till landsting och kommuner har pågått sedan grundlagsreformerna . Den senaste utredningen som utförligt behandlade frågan var författningsutredning. Utredningsmajoriteten förordade då att den gemensamma valdagen skulle bibehållas. Man motsatte sig också en övergång till val . I båda fallen var det befarat minskade valdeltagandet i de kommunala valen en viktig faktor i ställningstagandet. I rapportens urval är det enda land där ordinarie val till det nationella parlamentet och valda församlingar på subnationell nivå måste företas på . De flesta schweiziska val på kantonal nivå sker dock också med valen till Statsrådet. I ytterligare 11 av länderna i urvalet – , , , , , , , , , och – är gemensamma val till det nationella parlamentet och val på regional eller nivå i princip möjliga att hålla på . I praktiken sker detta dock väldigt sällan i de nämnda länderna, förutom . I resterande 12 länder – , , , , , , , , , , och – är det inte möjligt att hålla val till det nationella parlamentet som val till regionala eller lokala församlingar. I den svenska debatten om gemensam valdag har ett argument mot att flytta riksdagsvalen varit att valdeltagandet då skulle riskera att sjunka. En möjlighet om man vill undersöka om denna farhåga stämmer är att göra en jämförelse mellan länder med val . Problemet med ett sådant upplägg är att det är svårt att vara säker på att effekterna inte har med andra skillnader mellan länderna och deras politiska klimat att göra. Helst skulle man därför vilja undersöka valdeltagandet i ett och samma land. En sådan undersökning görs av Rallings m.fl. som studerat mer än 4 000 fyllnadsval i , vilka fördelat sig över i princip hela kalenderåret (Rallings et al. Och det visar sig mycket riktigt att väljarnas demokratiska engagemang är väderberoende eller snarare beroende på när det hinner bli mörkt på valdagen. Forskarna finner att valdeltagandet är som högst när det är som ljusast under vår- och försommarmånaderna . Lägst är valdeltagandet när det är som mörkast . I den brittiska kontexten skulle en förflyttning av ett val från exempelvis öka valdeltagandet . har varit av utbredd förändring av valsystemen till det nationella parlamentet. I inte mindre än 19 av de 25 studerade länderna har minst en signifikant förändring genomförts. Reformer och reformförslag ges en kort beskrivning i bilaga 2. Den tydligaste förändringstrenden har varit den ökade övergången till blandade valsystem. Först kan konstateras att i synnerhet blandade majoritetsvalsystem var mycket populära när de nya demokratierna i Öst- och och skulle välja valsystem. , , , , , m.fl har valt olika typer av blandade system. I de nya demokratierna förklarades valet av blandade system av en önskan om att inte lägga alla ägg i samma korg i den osäkra situation som rådde. Med mycket begränsad erfarenhet av demokratiska val föreföll det rimligt att kombinera olika system för demokratisk representation i valsystemet (et al. Men det är inte endast i de forna kommuniststaternas konstitutionella experimentverkstäder som de blandade valsystemen vunnit terräng. Tre OECD-demokratier – , och – gick också över till blandade valsystem , även om därefter hunnit byta ytterligare en gång.1 Bevekelsegrunderna för att gå över till blandade system skilde sig emellertid både inbördes mellan de tre länderna och från östblocksländerna. I berodde övergången från ett majoritetsvalsystem av brittiskt snitt till ett blandat proportionellt valsystem på väljarnas missnöje med att inte kunna utkräva ansvar av båda de dominerande partierna (Denemark 2005). I handlade övergången från ett proportionellt system med starkt 1 Som en del av samma trend mot blandade system skulle även återtagna reform (1996–2001) med direktvald premiärminister kunna ses, även om den inte direkt gällde själva valsystemet (2001).