sou · GWB350 · 2008-05-15 00:00:00 — Ett sådant förbud får förenas med förbud att bl.a. fotografera skyddsobjektetTPF10FPT. Om det är tillräckligt, kan tillträdes- förbudet ersättas med förbud mot bl.a. fotografering eller mot att bada, dyka, ankra eller fiska där. Uppräkningen av alternativa förbud är uttömmande. 10TP PT Möjligheten enligt lag att förbjuda innehav av sprängämnen inom skyddsföremål (skyddsobjekt) togs bort i gällande skyddslag. Sådant innehav kan dock, oavsett var innehavaren befinner sig, vara otillåtet enligt lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. För bevakningen av skyddsobjekt får anlitas poliser, militär personal eller annan särskilt utsedd personal (9 § skyddslagen). Bevakningspersonal som inte är poliser benämns skyddsvakter och ska enligt 5 § skyddsförordningen vara godkända av Försvars- makten resp. av länsstyrelse. Civil skyddsvakt är den som godkänts av i det län där vederbörande är bosatt. Militär skyddsvakt är den som tillhör Försvarsmaktens militära personal och som av Försvarsmakten godkänts och utsetts till skyddsvakt. Även civil personal inom Försvarsmakten kan myndigheten i och för sig godkänna som skyddsvakt. Enligt skyddslagen (10–15 §§) får poliser och skyddsvakter använda sig av vissa tvångsmedel mot enskilda för att utföra sina bevakningsuppgifter. En första förutsättning för användande av tvångsmedel är att en person vill ha tillträde till eller uppehåller sig invid ett skyddsobjekt. En sådan person måste på begäran av en polis eller skyddsvakt uppge namn, födelsetid och hemvist. Om det behövs för att bevakningsuppgiften ska kunna fullgöras, eller för att söka efter föremål som kan tas i beslag enligt skyddslagen, får den som bevakar ett skyddsobjekt dessutom besluta om kropps- visitationTPF11FPT av den personen eller om undersökning av fordon, fartyg eller luftfartyg. Det förtjänar att påpekas att fordon, fartyg och luftfartyg får undersökas under samma förutsättningar som för kroppsvisitation och att därför undersökningen av t.ex. fordon begränsas till ett sådant som den som är föremål för kropps- visitationen har fört med sig. Motsatsvis gäller att övergivna fordon inte får göras till föremål för undersökning med stöd av bestäm- melsen (prop. 1995/96:129 s. 92). Enligt 12 § skyddslagen har poliser och skyddsvakter befogen- het, om det behövs för bevakningsuppgiften, att avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta en person inom eller vid skyddsobjektet om denne: överträder något förbud som gäller på grund av beslut enligt skyddslagen (t.ex. tillträdesförbud eller fotograferingsförbud), vägrar att lämna uppgift om bl.a. sitt namn eller lämnar uppgifter som skäligen kan antas vara oriktiga, vägrar att underkasta sig kroppsvisitation, eller 11TP PT Undantagna från visitation är brev eller annan enskild handling (10 §). Kroppsvisitation får inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. Annan än ytlig kroppsvisitation av en kvinna får som huvudregel inte genomföras eller bevittnas av andra än kvinnor, läkare eller sjuksköterskor (15 §). vägrar att finna sig i undersökning av fordon, fartyg eller luft- fartyg. Av 24 kap. 7 § första stycket följer att en polis i brådskande fall får gripa den som det finns skäl att anhålla, även om inte åklagare fattat ett anhållningsbeslut. Även skyddsvakter har i vissa fall sådan befogenhet. I 13 § skyddslagen stadgas nämligen att skyddsvakter inom skyddsobjektet och i dess närhet har samma befogenhet som poliser att gripa den som det finns skäl att anhålla för spioneri, sabotage eller förberedelse till ett sådant brott, samt att lägga beslag på föremål som personen har fört med sig. Detta gäller även om personen är på flykt från skyddsobjektet. Skyddsvakter har således i dessa fall befogenheter som går längre än rätten till s.k. envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket . Envarsgripande förutsätter nämligen bl.a. att den misstänkte påträffas på bar gärning, dvs. i färd med att utföra brottet, eller på flyende fot. Med det sistnämnda begreppet avses i mening att den misstänkte är på flykt från brottsplatsen. Att någon enligt 13 § skyddslagen är på flykt från skyddsobjektet förutsätter dock inte att det är skyddsobjektet som är platsen för det misstänkta spioneri- eller sabotagebrottet eller att brottet begåtts . 13 § skyddslagen skiljer sig i detta avseende från bestämmelsen om envarsgripande enligt . Det ska dock påpekas att befogenheterna enligt 13 § skyddslagen, enligt lagrummets ordalydelse, inte kan användas mot en person som det finns skäl att anhålla för terroristbrott, såvida inte brottet skett genom sabotage. Skyddsvakters och polisers befogenhet att ta föremål i beslag gäller även föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning av brott mot skyddslagen eller vara förverkade. Detta gäller även om föremålet inte har medförts av en person som grips. Har en skyddsvakt omhändertagit eller gripit en person, eller tagit föremål i beslag, ska åtgärden anmälas till en polisman som ska pröva om åtgärden ska bestå. Ett tillfälligt omhändertagande – en åtgärd som till skillnad från gripande inte förutsätter att det finns en brottsmisstanke – ska upphöra så snart ändamålet med omhändertagandet har förfallit och aldrig senare än efter omhändertagandet. Utöver det ovan nämnda kan skyddsvakter i vissa fall ha befogenheter som annars tillkommer endast poliser. görelse för dessa befogenheter lämnas i avsnittet om polislagen, avsnitt 3.7. Till skillnad från skyddslagens bestämmelser om skyddsobjekt, avser bestämmelserna om militära skyddsområden endast områden av betydelse för det militära försvaret. Bestämmelserna ersatte äldre regler om skyddsområden och kontrollområden. För att ett visst område ska kunna förklaras vara militärt skyddsområde krävs antingen att en militär anläggning inom området inte kan beredas tillräckligt skydd genom att anläggningen är skyddsobjekt, eller att området har geografiska förhållanden av särskild betydelse för det militära försvaret. I likhet med beslut om skyddsobjekt måste beslut om militära skyddsområden vara föranlett av ett skydds- ändamål som anges i 1 § skyddslagen. Att ett område är ett militärt skyddsområde har i grunden inneburit att tillträde till området i princip varit förbjudet för utlänningar. Medan beslut om skyddsobjekt fattas av regeringen, en läns- styrelse eller Försvarsmakten – beroende på vilket slags anläggning m.m. det gäller – fattas beslut om militära skyddsområden alltid av regeringen. De nu gällande 17 militära skyddsområdena anges i 9 § skyddsförordningen. Deras geografiska avgränsning framgår av kartor i en bilaga till förordningen. Även om varken skyddslagen eller skyddsförordningen har närmare bestämmelser om skydds- objekts eller militära skyddsområdens största eller minsta storlek, avser militära skyddsområden i praktiken avsevärt större ytor än områden som är skyddsobjekt. T.ex. har det största militära skyddsområdet, i Kalixtrakten, en nord-sydlig utsträckning om över . Inom ett område kan vissa genomgående vägar eller vattenfarleder vara undantagna och således inte ingå i det militära skyddsområdet. De närmare följderna av att ett område förklaras som militärt skyddsområde har förändrats påtagligt sedan den nuvarande skyddslagen trädde i kraft. Ursprungligen gällde enligt 24 § skydds- lagen ett generellt förbud för utländska medborgare att uppehålla sig inom sådana områden. I enskilda fall kunde dock bl.a. försvars- områdesbefälhavare meddela tillstånd för utlänning att uppehålla sig inom området, om det fanns särskilda skäl för det. tillstånd kunde förenas med förbud för utlänningen att t.ex. fotografera inom det militära skyddsområdet. En betydelsefull ändring i reglerna skedde . Det generella tillträdesförbudet för utlänningar begränsades till att gälla under speciella förhållanden. Förbudet gäller nämligen endast när det råder höjd beredskapTPF12FPT eller som regeringen med hänsyn till försvarsberedskap bestämmer. är tillträdesförbudet enligt 24 § skyddslagen utan praktisk och rättslig verkan. Ändringen föranleddes av ett förslag från Försvarsmakten, vilket förslag grundades på att det med det säkerhetshot som finns var skäligt att tillämpa en annan syn på tillträde än vad som var fallet i slutet på 1980-taletTPF13FPT. Enligt den proposition som låg till grund för lagändringen behövde det under fredstida förhållanden inte finnas några restriktioner i utlänningars rätt att vistas inom militära skyddsområden. Syftet med bestäm- melserna om skyddsområden ansågs likväl kunna uppfyllas. Skulle 24 § bli tillämplig råder som sagt tillträdesförbud inom militära skyddsområden för utlänningar. På samma sätt som gällde tidigare kan dock viss utlänning, om det finns särskilda skäl, få tillstånd att uppehålla sig inom området. Sådant tillstånd får med- delas av Försvarsmakten. För bevakning av militära skyddsområden anlitas poliser eller skyddsområdesvakter. Skyddsområdesvakterna kan vara militär personal eller civil personal som godkänts av länsstyrelse. När 24 § är tillämplig är utlänningar skyldiga att på begäran av bevaknings- personalen visa upp pass eller annan legitimationshandling samt bevis om tillstånd att uppehålla sig inom området. Om en person bryter mot någon bestämmelse i skyddslagen, eller vägrar att på begäran visa upp de ovan nämnda handlingarna, kan bevaknings- personalen – om det krävs för att fullgöra bevakningsuppgiften – avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta personen. Skydds- områdesvakter och poliser har dessutom befogenhet att ta föremål i beslag, om föremålet skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott mot skyddslagen eller vara förverkat. På samma sätt som gäller för skyddsvakter måste skydds- områdesvakter anmäla till en polis när en person omhändertagits eller gripits eller om föremål tagits i beslag. 12TP PT Höjd beredskap är enligt lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap antingen skärpt beredskap eller högsta beredskap. En beredskapshöjning kan avse en del av landet. 13TP PT Prop. 1995/96:221, s. 19. Bestämmelserna om särskilda skyddsåtgärder har sitt ursprung i senare lydelser av lag, till vilken bestämmelser av det slaget 1960 överfördes års civilförsvarslag. Det bör poängteras att dessa bestämmelser visserligen avser att skydda mot bl.a. sabotage, men att det inte är fråga om ett särskilt slags skydds- objektsbeslut. För tillämpningen är det t.o.m. irrelevant om den verksamhet som ska skyddas bedrivs på en anläggning som är eller kan vara skyddsobjekt. Enligt 19 § skyddslagen och 8 § skyddsförordningen får läns- styrelse förelägga den som bedriver verksamhet av väsentlig betydelse för totalförsvaret att anordna bevakning, sätta upp inhägnader eller vidta andra liknande åtgärder. En förutsättning är att föreläggandet meddelas för något sådant skyddsändamål som anges i 1 § eller till undvikande av skador genom fientlig verksamhet. Ett föreläggande kan riktas inte bara mot den som bedriver den skyddsvärda verksamheten, utan även mot områdets eller anläggningens ägare. Av 20–22 §§ följer vidare att den som föreläggandet riktas mot är skyldig att tillåta besiktning av verksamheten, att ett föreläggande kan förenas med vite och att den som vidtagit en skyddsåtgärd enligt 19 § i vissa fall är berättigad till ersättning. Ersättningsanspråk ska prövas enligt förfogandelagen (1978:262). Såvitt är känt tycks dessa bestämmelser – och deras motsvarig- het i äldre författningar – inte ha haft någon nämnvärd tillämpning. Enligt Utredningen om tillträdesskydd, som genomförde en enkät- undersökning, hade knappast någon länsstyrelseTPF14FPT använt sig av motsvarande möjlighet enligt 4 § lag. Samma utfall har förevarande utrednings enkätundersökning gett i denna fråga. I skyddslagen anges också bestämmelser om ansvar och för- verkande. Den som bryter mot ett förbud enligt 7 §, t.ex. tillträdesförbud avseende skyddsobjekt, ska enligt 35 § dömas till böter eller fängelse i högst . Enligt motiven ska normal- påföljden vara böterTPF15FPT. Avser brottet 24 eller 25 §, dvs. 14TP PT Se SOU 1988:8, En ny skyddslag, s. 53. 15TP PT Prop. 1989/90:54, s. 57. överträdelse av förbud avseende militära skyddsområden, ska som huvudregel straffet bli böter. När försvårande omständigheter förelegat kan dock påföljden för brott mot de sistnämnda paragraferna bestämmas till fängelse . För båda dessa slag av brott mot skyddslagen räcker det i subjektivt hänseende med oaktsamhet på gärningsmannens sida. Den som lämnar oriktiga eller vilseledande uppgifter, för att få tillträde till ett skyddsobjekt eller militärt skyddsområde eller för att få ett tillstånd enligt skyddslagen, kan bestraffas med böter eller fängelse . För samtliga ansvarsbestämmelser i skyddslagen gäller att de får vika i konkurrens med . Om gärningen är belagd med straff enligt ska således och inte skyddslagen tillämpas. En följd härav är att den som obehörigen tar sig in i en byggnad som är skyddsobjekt torde bestraffas för olaga intrång enligt 4 kap. 6 § och inte enligt skyddslagen. Förverkande kan enligt 39 § ske av fotografier, avbildningar, beskrivningar och mätuppgifter som kommit till genom brott mot skyddslagen. Även föremål som använts som hjälpmedel vid brott mot lagen kan förverkas. Slutligen kan nämnas att bestämmelser om sjömätning och lodning, som fanns angivna lag, ursprungligen förekom även skyddslag. Dessa bestämmelser upphävdes dock . Regler om sjömätning m.m. samlades i stället i den nya lagen (1993:1742) om skydd för landskapsinformation. Härigenom renodlades tillämpningsområdet för skyddslagen något. 3Tillträdesbegränsningar och tvångsmedel m.m. i andra författningar Som framgått ovan innefattar skyddslagen flera bestämmelser som kan inskränka allmänhetens tillträde, inte bara till permanenta anläggningar utan även till områden i skog och mark. För att hindra överträdelser av bl.a. tillträdesförbud har bevakningspersonalen befogenhet att använda sig av vissa tvångsmedel. Tillträdes- begränsningar med anknytande tvångsmedel är naturligtvis inte något unikt för skyddslagen, utan förekommer i en rad andra författningar. Vissa av dessa författningar verkar på helt andra områden och för andra ändamål än skyddslagen, medan andra författningar kan överlappa skyddslagens tillämpningsområde och vara tillämpliga parallellt med den lagen. I detta avsnitt ges en kort redogörelse för vissa andra författningar på området. Lagen (2004:1100) om luftfartsskydd kompletterar Europarla- mentets och rådets förordning (EG) nr 2320/2002 av om införandet av gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten. Förordningen och dess bilaga innefattar en rad bestämmelser som anger krav för säkerheten på flygplatser. Kraven avser bl.a. säkerhetskontroller av personal, av luftfartyg, av passagerare och av föremål. T.ex. krävs att samtliga passagerares kabinbagage ska säkerhetskontrolleras. I 3 § lagen om luftfartsskydd anges att den som uppehåller sig inom en flygplats område får kroppsvisiteras. Väskor, fordon eller Tillträdesbegränsningar och tvångsmedel m.m. i andra författningar andra slutna förvaringsställen inom flygplatsens område får undersökas. Syftet med sådana åtgärder måste vara att förebygga brott som utgör fara för säkerheten vid luftfart. Lagen verkar således preventivt och förutsätter inte att det finns en misstanke om brott. Den som vägrar att underkasta sig sådana åtgärder som nämnts får avvisas eller avlägsnas från flygplatsområdet. Åtgärderna ska enligt 2 § utföras av poliser eller, under polismans ledning, av annan särskilt utsedd person som förordnats av polismyndigheten (flygplatskontrollant). Om det vid kroppsvisitation eller annan undersökning påträffas föremål som kan komma till användning vid brott som utgör fara för säkerheten vid luftfart, ska enligt 5 § den hos vilken föremålet påträffades uppmanas att förvara föremålet på sådant sätt att det inte kan användas för brott. Den som inte följer en sådan uppmaning får avvisas eller avlägsnas. Inte heller dessa åtgärder förutsätter någon brottsmisstanke. Om föremålet tas i beslag enligt gäller dock inte bestämmelserna i 5 §. Det kan nämnas att många svenska flygplatser är skyddsobjekt, i vart fall vad gäller delar av flygplatsområdet. Lagen om luftfarts- skydd kan således komma att tillämpas parallellt med skyddslagens bestämmelser. Det förtjänar då också att nämnas att lagen om luftfartsskydd, till skillnad från skyddslagen, inte ger rätt till frihetsberövande i form av omhändertagande. 3.3Förordningen om restriktioner för luftfart inom vissa områden Bestämmelser som avser tillträdesbegränsningar innefattar vanligt- vis inte några regler om hur begränsningarna verkar i höjdled, dvs. huruvida begränsningarna gäller även i luftrummet ovanför ett skyddsobjekt eller ett på annat sätt avspärrat område. Även om det i vissa speciella fall kan förta verkan av en avspärrning m.m., måste man – i brist på författningsstöd för en annan uppfattning – utgå från att en tillträdesbegränsning gäller endast för en viss plats på marken eller i vattnet, men inte i luftrummet en bit ovanför. För vissa särskilda områden finns dock uttryckliga bestämmel- ser med innebörd att delar av luftrummet omfattas av ett slags tillträdesförbud. Enligt luftfartslagen (1957:297) får luftfart äga rum i bara på de villkor som följer av lagen, av bestäm- melser som har meddelats med stöd av lagen eller av andra lagar Tillträdesbegränsningar och tvångsmedel m.m. i andra författningar I lagen ges bl.a. regeringen bemyndigande att föreskriva inskränkningar eller förbud mot luftfart inom viss del av riket. Sådana inskränkningar eller förbud får föreskrivas av militära skäl eller om det behövs av hänsyn till allmän ordning och säkerhet eller till natur- eller miljövård. Med stöd av bemyndigandet gäller förordningen (2005:801) om restriktioner för luftfart inom vissa områden, vilken förordning innefattar bestämmelser om s.k. restriktionsområden. Dessa är av två skilda typer. Den ena typen är restriktionsområden av hänsyn till försvarsberedskap. Sådana restriktionsområden finns till skydd för anläggningar och områden som är av betydelse för totalförsvaret. Inom dessa restriktionsområdenTPF1FPT är luftfart som huvudregel förbjuden under höjd beredskap eller som regeringen med hänsyn till försvarsberedskap bestämmer. Luftfart är dock tillåten även under höjd beredskap m.m., på lägst inom vissa fastställda flygvägar. Vissa myndigheters m.fl. luftfart är alltid tillåten, även under tid då det t.ex. råder höjd beredskap. Finns det särskilda skäl kan Försvarsmakten ge tillstånd till luftfart även i andra fall. Den andra typen av restriktionsområden finns av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Till skillnad från vad som gäller restriktionsområden av hänsyn till försvarsberedskapen, gäller de nu aktuella bestämmelserna alltid och således utan koppling till t.ex. höjd beredskap. Samtliga dessa restriktionsområden avser områden kring följande kriminalvårdsanstalter: Kumla, , , och . I luftrummet ovan dessa anstalter är luftfart på en höjd av högst förbjuden. Även i dessa fall är emellertid vissa myndigheters m.fl. luftfart tillåten. Tillstånd för annan luftfart på lägre höjder i dessa restriktionsområden kan ges om det finns särskilda skäl. Beslut i dessa fall fattas av Luftfartsstyrelsen, efter samråd med och Kriminalvården. Bestämmelser om ansvar för överträdelser finns i luftfartslagen. Den som bryter mot bestämmelserna om restriktionsområden döms, enligt 13 kap. 2 § 2 p. luftfartslagen, till böter eller fängelse . 1TP PT Områdena finns vid, i eller kring älvs nedre del, , Holmögadd, , , Söderarm, , södra delen av , Landsort, norra och , , Stärnö, samt . Tillträdesbegränsningar och tvångsmedel m.m. i andra författningar 3.4Lagen om hamnskydd och lagen om sjöfartsskydd Lagen (2006:1209) om hamnskydd kompletterar Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 725/2004 av om förbättrat sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar. Med hamnskydd avses åtgärder som ska vidtas i hamnar i syfte att skydda människor, infrastruktur och utrustning i hamnarna mot allvarliga olagliga handlingar. Lagen gäller alla hamnar i där det finns minst en sådan hamnanläggning som omfattas av artikel 3.1–3.3 i den nu nämnda EG-förordningen. För själva hamnanlägg- ningarna ska dock inte lagen om hamnskydd tillämpas, utan i stället lagen om sjöfartsskydd (se nedan). Inte heller ska lagen om hamnskydd tillämpas på militära anläggningar i en hamn. I likhet med lagen om hamnskydd kompletterar lagen (2004:487) om sjöfartsskydd den ovan nämnda EG-förordningen. Medan lagen om hamnskydd avser skyddet i hamnar, avser lagen om sjöfartsskydd skyddet för fartyg och för själva hamnanlägg- ningarna. Begreppet hamnanläggning definieras i den nämnda förordningen som en plats där samverkan mellan fartyg och hamn äger rum. Detta inkluderar, i tillämpliga fall, områden såsom ankarplatser, väntekajer och insegling från sjösidan. Denna definition gäller även vid tillämpning av lagen om sjöfartsskydd. Båda lagarna innefattar bestämmelser om bl.a. skyddsnivåer, administrativa åtgärder och tillsyn. Det kan nämnas att bestäm- melserna om tillträdesbegränsningar och om tvångsmedel i stora delar liknar vad som gäller enligt lagen om luftfartsskydd. Bestämmelserna verkar preventivt och tillämpningen förutsätter inte att det förekommer misstanke om brott. De i sammanhanget aktuella bestämmelserna skiljer sig något mellan lagen om hamnskydd och lagen om sjöfartsskydd, men har stora likheter. Utan att gå in på samtliga detaljer kan bestämmelserna, i båda lagarna sammantagna, beskrivas på följande vis. Av de båda lagarna följer att det gäller förbud mot tillträde till hamnar, hamnanläggningar och fartyg, om det genom stängsel eller skyltar eller på annat liknande sätt klart framgår att allmänheten inte har tillträde. En person som obehörigen uppehåller sig på en sådan plats, som stör ordningen där eller som äventyrar hamnens, hamnanläggningens eller fartygets skydd, får avvisas eller avlägsnas. Väskor som någon bär med sig, samt övrigt bagage och gods inom en hamn får undersökas. Detsamma gäller för väskor, fordon, Tillträdesbegränsningar och tvångsmedel m.m. i andra författningar gods, rum och annat slutet förvaringsställe på ett fartyg eller inom en hamnanläggning. Lagen om hamnskydd möjliggör identitets- kontroll av personer som uppehåller sig inom hamnens område, medan lagen om sjöfartsskydd möjliggör kroppsvisitation av personer som uppehåller sig på ett fartyg eller i en hamnanläggning. För att sådana åtgärder ska få vidtas krävs att syftet är att förebygga brott som utgör fara för säkerheten inom hamnen resp. i samband med sjöfarten. Tvångsmedel kan således användas preventivt, utan konkreta brottsmisstankar. Den som vägrar underkasta sig sådana åtgärder får avvisas eller avlägsnas. På liknande sätt som nämnts i fråga om lagen om luftfartsskydd, får en person uppmanas att förvara visst föremål så att det inte kan användas för brott som utgör allvarlig fara för säkerheten inom hamnen resp. i samband med sjöfarten. Den som inte följer en sådan uppmaning kan avvisas eller avlägsnas från hamnen, hamnanläggningen eller fartyget. Det bör också här nämnas att frihetsberövande i form av omhändertagande endast sanktioneras av skyddslagen medan lagarna om hamnskydd och sjöfartskydd alltså saknar bestämmelser om omhändertagande. De undersökningar och kontroller som nämnts får utföras av polis, av tjänsteman vid eller av en annan särskilt utsedd person som förordnats av en polismyndighet. När en sådan särskilt utsedd person utför undersökning av egendom ska det ske under ledning av en polis. Identitetskontroll enligt lagen om hamnskydd får göras av, förutom poliser och tjänstemän vid , den som hamnskyddsorganet tilldelar upp- giften. De som är behöriga att utföra undersökning av egendom, identitetskontroll och kroppsvisitation är också behöriga att fatta beslut om avvisning eller avlägsnande i samtliga fall som här nämnts.