sou · GVB36 · 2008-01-01 00:00:00 — Det visar att redan i samband med de inledande initiativen till lagstiftningen om målsägandebiträde ansåg regeringen att förundersökningen och rättegången hade likvärdig betydelse när det gällde målsägandebiträdets arbete med att bistå målsäganden. Att ett tidigt inträde av målsägandebiträdet i rättsprocessen är av största vikt har påpekats ett flertal gånger i olika sammanhang innan utredningen startade sitt arbete. uttalade i sin utvärdering av lagstiftningen om målsägande- biträde, Målsägandebiträde – en utvärdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m m, att målsägandebiträde borde få en mer framskjuten position under förundersökningen (s. 47). Ett målsägandebiträde ska förordnas när en förundersökning har inletts. I propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) underströk regeringen att detta inte skulle orsaka några problem eftersom en anmälan om brott i de flesta fall leder till att en förundersökning inleds. Dessutom gavs en möjlighet för målsägandebiträdena att i undantagsfall kunna inleda sitt arbete innan en förundersökning inletts (s. 29). I propositionen beskrevs målsägandebiträdets främsta uppgift som att lindra påfrestningarna i samband med utredningen rörande ett allvarligt och integritetskränkande brott (s. 23). Det tyder på att tyngdpunkten i målsägandebiträdets uppdrag ansågs vara förundersökningsstadiet. Flera av de advokater som utred- ningen samtalat med uttrycker samma sak även om en del av dem menar att det varierar var tyngdpunkten i uppdraget ligger beroende på vilket brott och vilka målsägande det rör sig om. Målsägandebiträdet ska informera målsäganden om rätts- processen, om den aktuella utredningen, om bevisningen liksom om de stödåtgärder som samhället erbjuder. Dessutom kan uppgiften med att förbereda skadeståndsanspråket ta tid i anspråk. Därutöver tillkommer det faktum att det är en viktig del av målsägandebiträdets uppgift att lyssna på målsägandens berättelse. Detta behöver ofta ske både en och . Det inledande skedet av rättsprocessen är viktigt ur målsägandens synvinkel, eftersom målsägandebiträdet ska förbereda målsäganden på vad som ska hända under rättsprocessen både ur en juridisk och ur en känslomässig synvinkel. Därför bör man försäkra sig om att målsägandebiträdet förordnas i ett tidigt skede. Om målsäganden är samlad, medveten om sina rättigheter och om vad som ska ske skapar det förutsättningar för en effektivare förundersökning. Många advokater i utredningens enkät upplever att målsägande- biträdets roll är lika viktig under förundersökningsstadiet som under huvudförhandlingen. De flesta av advokaterna menade dock att deras huvudsakliga arbetsuppgift är att vägleda målsäganden och att informera om rättsprocessen. Det är sådana uppgifter som huvudsakligen görs under förundersökningen. För att målsägandebiträdet ska kunna fullgöra sitt uppdrag krävs som tidigare framförts att förordnandet av målsägandebiträdet sker i början av förundersökningen. I utredningens intervjuer med brottsoffer som varit företrädda av målsägandebiträden har framkommit att flera av de intervjuade anser att de fått ett målsägandebiträde . Utredningen har av enkäten till åklagare dragit slutsatsen att åklagarna anser att målsägandebiträdet är betydelsefull i flera skeden av rättsprocessen och flera åklagare anser att målsägande- biträdet är lika viktigt i olika skeden av den rättsliga processen. Sammantaget tycks såväl advokater som åklagare ha den uppfattningen att målsäganden behöver likvärdigt stöd både under förundersökningen och under huvudförhandlingen. Utredningen noterade vid sin genomgång av brottmålsakter att antalet ärenden med målsägandebiträden där förundersökningen hade lagts ner var relativt få till antalet. Med tanke på att ett stort antal brottsutredningar läggs ner kan det tyda på en försiktighet i hur information om målsägandebiträde ges och hur en begäran om målsägandebiträde förmedlas, särskilt när det inte finns någon känd gärningsman eller när utredningen inte gjort några framsteg. Även uppgifter om antalet förordnanden som görs i anslutning till stämningsansökan tyder på att en stor grupp målsägandebiträden förordnas först när det finns en person som är skäligen misstänkt för brottet. Nästan hälften av åklagarna i utredningens enkät svarade att de bara ibland gjorde en framställan om målsägandebiträde när det inte fanns en utpekad gärningsman. Målsäganden kan emellertid vara i behov av det stöd som ett målsägandebiträde kan ge även om ingen är misstänkt för brottet. Utredningen menar också, i likhet med närmare hälften av advokaterna i utredningens enkätundersökning, att ett tidigt inträde av målsägandebiträdet i vissa fall kan medverka till att ärendet inte avskrivs. Regeringen har ansett att målsägandebiträdets uppgift är att lindra påfrestningarna under utredningen. De påfrestningar som målsäganden kan uppleva finns redan i inledningsskedet av förundersökningen. Den av Sexual- brottsofferutredningen föreslagna möjligheten att få rådgivning av en advokat ger incitament för att juridisk hjälp ska tillhandahållas redan innan det finns en känd gärningsman. Därmed kan också tidigare förordnanden komma till stånd. I det skede av rätts- processen när också en rad andra inledande utredningsåtgärder genomförs är det enligt utredningens uppfattning naturligt att åklagaren fattar beslutet om förordnande av målsägandebiträde. Ett klargörande av frågan om förordnande av målsägandebiträde bör, som utredningen påpekat i kapitel 5, betraktas som en förstahandsåtgärd. Bestämmelser om information om målsägande- biträde på ett tidigt stadium och om skyndsamhet i handläggningen kan bidra till att målsägandebiträden förordnas i ett tidigare skede. Utredningen har ställt frågor till såväl åklagare som advokater om när målsägandebiträdet bör förordnas. I båda dessa grupper råder det stor enighet om att målsägandebiträdet bör förordnas så snart förundersökning har inletts och inte under andra för målsäganden eventuellt kritiska tidpunkter i rättsprocessen. En stor del av advokaterna anser att målsägandebiträdet bör förordnas redan när förundersökningen inletts och av dem ansåg att målsägande i vissa fall behöver stöd av målsägandebiträde före en polisanmälan görs. De allra flesta advokater tycker att det bör finnas ett skyndsamhetskrav vid förordnandet av målsägande- biträde. Från försvararhåll hävdas ibland att offentlig försvarare bör förordnas i ett tidigt skede. Samma skäl som framförs i den frågan gör sig gällande också ifråga om målsägandebiträdet, nämligen att målsägandebiträdet bör få möjlighet att sätta sig in i ärendet tidigt för att kunna påverka utredningens bedrivande. För målsäganden, som ofta förlorat kontrollen och fotfästet i tillvaron, är juridiskt och kurativt stöd i det inledande skedet lika viktigt som för den misstänkte. Bristen på information om rättsprocessen gör målsägandena särskilt sårbara. Om målsägandebiträdet förordnades tidigare än vad som sker skulle fler målsägande kunna få information om rättsprocessen och om sitt eget ärende och skulle på så vis kunna komma bättre förberedda till rättegången. Det framgår av utredningens intervjuer med brottsoffer i bilaga 7 av betänkandet att alla som intervjuats saknade information om det fortsatta skeendet. Det förstärkte deras osäkerhet inför den kommande rättegången. Brottsoffer som är hotade eller trakasserade är en grupp som ökar. För dem är det särskilt viktigt att få möjligheten att samtala med målsägandebiträdet före huvud- förhandlingen. Utredningen förutser att de förslag som lämnats i betänkandet ska få till följd att antalet sena förordnanden minskar men är ändå medveten att det fortsättningsvis kan förekomma ärenden där inte behovet av målsägandebiträde uppmärksammas förrän i samband med att åtal väcks. Trots en förbättrad information till brottsoffer om målsägandebiträdet kan vissa målsägande först vid kallelse till huvudförhandling inse att de behöver ett målsägandebiträde. Från och med att åtal väcks har domstolen ett allmänt ansvar för en korrekt handläggning av målet och därmed också för att kontrollera behovet av målsägandebiträde. Från brottsoffer- synpunkt är det angeläget att domstolen vid den här tidpunkten kan fatta ett snabbt beslut om att förordna målsägandebiträde. Därför föreslår utredningen att domstolens befogenhet att förordna målsägandebiträde kommer att kvarstå från och med det att en stämningsansökan har inkommit till rätten. Det framgår av utredningens förslag till ny 8 §. Utredningens studier av hur målsägandebiträden förordnas visar att det i de flesta fall är åklagaren som gör framställan om målsägandebiträde. Av svaren på utredningens enkät till åklagare kan man se att en stor grupp åklagare regelmässigt gör en prövning av behovet av målsägandebiträde. Det sker oberoende av om det rör sig om ett brott enligt kapitel 6, d v s ett sådant brott där det råder presumtion för förordnande av målsägande- biträde, eller om det rör sig om andra brott där det är möjligt att förordna målsägandebiträde. Det är domstolen som formellt fattar beslut om att förordna målsägandebiträde. Till grund för beslutet ligger normalt endast de uppgifter som åklagaren lämnat i sin framställan till domstolen. I de fall där framställan görs i anslutning till att förundersökning inleds och där vikten av att snabb handläggning är som störst finns normalt inga andra uppgifter att tillgå än de som åklagaren för fram. Det betyder att bedömningen av om målsäganden har behov av målsägandebiträde huvudsakligen görs av åklagaren. Utredningens studier visar att antalet avslag på begäran om målsägandebiträde är förhållandevis få. Av det drar utredningen slutsatsen att domstolarna i huvudsak följer den bedömning som åklagaren gjort i sin framställan om målsägandebiträde. Åklagarna väljer också i stor utsträckning att avvakta vad som händer med utredningen innan en framställan om målsägandebiträde görs till rätten. Vilka skälen till det är går inte att generellt fastställa eftersom det naturligtvis varierar från fall till fall. Det faktum att åklagarna inte bär ansvaret för beslutet torde emellertid vara en förklaring till att åklagaren så ofta dröjer med att vidarebefordra en begäran om målsägandebiträde. Regeringen framhöll i propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) att myndigheterna skulle hjälpa till att förmedla en begäran om målsägandebiträde (s. 30). Det finns emellertid inga föreskrifter om hur det ska gå till eller när en framställan om målsägandebiträde ska göras även om uttalandena av RÅ respektive JO ger viss vägledning. RÅ har dessutom påtalat att det inte är åklagarens uppgift att göra en prövning av om det finns ett behov av målsägandebiträde. har i promemorian Anmälan och utredning av sexualbrott (Ju 2004:1) föreslagit att det ska finnas en skyldighet för förundersökningsledaren att begära att ett målsägandebiträde förordnas så snart förundersökning har inletts i mål om sexualbrott. Mer effektiva rutiner för hur förundersök- ningsledaren säkrast och på ett skyndsamt sätt får besked om önskemål eller behov av målsägandebiträde har efterlysts i den tidigare nämnda granskningen av våldtäktsärenden, Gemensam inspektion Granskning av brottsutredningar avseende våldtäkt och grov våldtäkt där brottsoffret är . En skyldighet existerar redan för förundersökningsledaren att, som det föreslås i Anmälan och utredning av sexualbrott, hos rätten anmäla att målsägandebiträde ska förordnas. Trots att det finns en sådan skyldighet har flera undersökningar visat att många målsägandebiträden förordnas i ett sent skede. För att tidigarelägga förordnandet av målsägandebiträde är det därför inte tillräckligt att förundersökningsledaren får besked om önskemål eller behov av målsägandebiträde eftersom åklagaren i stor utsträckning prövar och även avvaktar med att vidarebefordra en framställan om målsägandebiträde till rätten. Enligt 4 § lag om målsägandebiträde kan målsägandebiträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det annars finns anledning till det. Domstolen kan ex officio ta upp frågan om målsägandebiträde. Förordnande av målsägandebiträde är också en av de inledande åtgärder som ska vidtas sedan ett nytt mål inkom- mit och lottats på en rotel. Det verkar emellertid vara sällsynt att domstolen självmant tar upp frågan om målsägandebiträde. Förklaringen är förmodligen att domstolen saknar underlag för att kunna ta ställning i frågan. I propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) fastställde regeringen att domstolen borde handlägga frågan om målsägandebiträde i mål där åtal väckts. Det bör noteras att regeringens inställning att det var självskrivet att domstolen skulle förordna målsägandebiträde endast gällde mål där åtal väckts. Regeringen gjorde vissa överväganden när det gällde handlägg- ningen av biträdesfrågan i de fall där en förundersökning pågick. Ett alternativ som presenterades i frågan om vem som skulle handlägga ärenden om målsägandebiträden var att rättshjälps- nämnderna i sådana ärenden skulle kunna förordna målsägande- biträde. Det ansågs vara i enlighet med principerna om allmän rättshjälp. Emellertid kom regeringen fram till att rättshjälps- nämnderna hade begränsad erfarenhet av brottmål. Eftersom domstolen däremot hade sådan erfarenhet gavs den rätten att förordna målsägandebiträde även i de här fallen (s. 30). Åklagarna har till utredningen förmedlat en positiv syn på målsägandebiträde. Synpunkterna från såväl advokater som åklagare ger också uttryck för att samarbetet dem emellan fungerar bra. Eftersom målsägandebiträdets roll har utformats så att måls- äganden ska känna sig trygg och säker i rättsprocessen får åklagaren mer utrymme för andra arbetsuppgifter när ett målsägandebiträde förordnats. Åklagarens nuvarande roll och arbetsuppgifter gör åklagaren väl lämpad för att besluta i frågan om förordnande av målsägande- biträde. Åklagaren har kännedom om utredningen och de speciella omständigheter som råder i den. Dessutom har åklagaren möjlighet att träffa målsäganden och kan skaffa sig en uppfattning om henne eller honom. I utredningens aktgenomgång gjorde målsägande själva framställan om målsägandebiträde i ett mycket litet antal fall. Målsägande är således i det avseendet beroende av åklagarens handläggning av ärendet. Den dialog som åklagarna har om utredningen med polisen under förundersökningen omfattar också målsäganden. Förslag har presenterats av Utvecklingscentrum i – i Gemensam inspektion Granskning av brottsutredningar avseende våldtäkt och grov våldtäkt där brottsoffret är – att åklagaren mer aktivt ska verka för att rätten förordnar ett målsägandebiträde (ss. 53–55 och s. 59). I det perspektivet ter det sig för utredningen mer naturligt att åklagaren själv förordnar målsägandebiträdet. På så vis kan beslutsvägen förkortas och förordnandet ske tidigare än vad som är fallet. Såsom systemet för förordnande av målsägandebiträde fungerar har åklagaren en bred erfarenhet av att bedöma behov av målsägandebiträde. Åklagaren har enligt lag en skyldighet att vara objektiv under förundersökningen vilket gör åklagaren lämpad att besluta om förordnande av målsägandebiträde. Utredningen menar att förordnandefrågan är en av flera utredningsåtgärder som måste verkställas på ett tidigt stadium, d v s som en förstahandsåtgärd i förundersökningen. Utredningens uppfattning om att åklagaren är bäst lämpad att förordna målsägandebiträde under förundersök- ningen ligger i linje med det synsättet. Om det under förundersökningen krävs en åtgärd av domstol, t ex ett förordnade av målsägandebiträde, ska åklagaren vara förundersökningsledare enligt polisens allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (FAP 403–5) och Åklagar- myndighetens föreskrifter och allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål (ÅFS 2005:9). Men även andra bestämmelser motiverar ett tidigt åklagarinträde. Vid många ärenden där ett målsägandebiträde kan bli aktuellt, t ex brott enligt 6 kap. eller rasistiska brott och vid brott där barn ska höras, ska åklagaren bli förundersökningsledare enligt polisens allmänna råd och fördelningscirkuläret (Punkt 2.2. och 2.4). Fördelningen om ledning av förundersökning kan även bestämmas i lokala överenskommelser. Även mot bakgrund av den regleringen är det naturligt att åklagaren i ett tidigt skede får ansvar för frågan om förordnade av målsägandebiträde. Utredningens studie har visat att domstolens beslut om förordnande av målsägandebiträde inte motiveras utöver de motiv som ges av åklagarna avseende målsägandens behov av målsägande- biträde. Åklagarnas motiveringar är kortfattade och går sällan utöver de mallar som används. En begäran om målsägandebiträde kan i enlighet med utredningens förslag, liksom tidigare, göras formlöst. De mallar för framställan av målsägandebiträde som åklagarna använder sig av kan utvecklas så att besluten om förordnande av målsägandebiträde motiveras på ett sätt som inte sker . På så vis kan det ges en tydligare bild av grunden för förordnandena. Det föreslagna förfarandet gör att administration och tid sparas genom att en framställan om målsägandebiträde inte behöver lämnas vidare till domstol för behandling. Om vikten av förordnande av målsägandebiträde när det inte finns en begäran om målsägandebiträde Riksåklagaren har i RÅ–A-2004/00538 och A-2004/0658 uttalat sig om förordnande av målsägandebiträde i sexualbrottsmål. I dessa ärenden påpekar att det förhållandet att målsäganden överhuvudtaget inte har uttalat sig i frågan om målsägandebiträde inte får medföra att åklagaren underlåter att överväga frågan om målsägandebiträde, i vart fall inte när det gäller sexualbrott. Det kan finnas en rad olika skäl till att målsäganden inte begär ett målsägandebiträde vid de första kontakterna med rättsväsendet. Informationen kan vara otydlig och målsäganden kanske inte till fullo förstår vad den innebär. Det kan också hända att målsäganden inte kan ta till sig den information som hon eller han fått eller behöver fundera över vad det innebär att ett målsägandebiträde förordnas. De flesta av åklagarna i utredningens enkät svarade att de ibland övervägde en framställan om förordnade av målsägandebiträde när målsäganden inte hade framställt ett önskemål om målsägande- biträde. Utredningen finner att det är mycket angeläget att frågan om målsägandebiträde övervägs även om målsäganden inte har uttalat sig om önskemål om juridisk hjälp. Särskilt när det gäller sexualbrotten där presumtion råder för förordnande av målsägandebiträde, är det viktigt att frågan tas upp av åklagaren självmant så att ett snabbt förordnande kan komma till stånd. I den här situationen är en jämförelse med bestämmelserna om offentlig försvarare berättigad. En offentlig försvarare kan utses utan begäran då den misstänkte är anhållen eller häktad. I propositionen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107) gavs några exempel på fall där frågan om målsägandebiträde kunde tas upp utan begäran från målsäganden. De situationer som regeringen tog upp var då målsäganden befann sig i chocktillstånd eller när ett barn utsatts för brott och någon av barnets anhöriga var misstänkt för brottet (s. 29). Utredningen menar att även i andra fall än dessa kan det vara berättigat att åklagaren eller polisen självmant tar upp frågan om målsägandebiträde. Emellertid är utredningens utgångspunkt att med hänsyn till målsägandens integritet och till olikheter mellan målsägande så bör ett målsägandebiträde inte förordnas mot målsägandens vilja. Åklagaren har kännedom om utredningen och har därför lättare än domstolen att ex officio ta upp frågan om målsägandebiträde. Förfarandet att självmant ta upp frågan om målsägandebiträde måste te sig lättare när åklagaren har ansvaret att förordna målsägandebiträde. Även ur det perspektivet är det lämpligt att åklagaren får förordna målsägandebiträde. Problem med tidpunkten för förordnandet Utredningen konstaterade tidigt att det fanns problem med tidpunkten för förordnande av målsägandebiträdet därför att förordnandena skedde . Över en tredjedel av advokaterna i enkäten anser att det nuvarande systemet inte ger förutsättningar för att förordna målsägandebiträde så snart förundersökning inletts. Om man jämför de uppgifter om tidpunkt för förordnandet som kommit fram i utredningens genomgång av brottmålsakter med enkätsvaren från åklagarna i samma fråga kan man notera att det finns en bristande överensstämmelse. Emellertid kan utredningen av materialet dra slutsatsen att det fortfarande förordnas ett stort antal målsägandebiträden i anslutning till stämningsansökan. Det innebär i många fall en mycket kort förberedelsetid för måls- ägandebiträdet. Om man ser på siffrorna över antalet målsägande- biträden som förordnas efter stämningsansökan i aktgenomgången och jämför det med det totala antalet förordnanden av målsägandebiträden kan man sluta sig till att det är många målsägandebiträden som förordnas efter stämningsansökan. Enligt det system som finns för att förordna målsägande- biträde sker bedömningen av målsägandens behov av målsägande- biträde hos polisen, åklagaren och i rätten. Ett sådant system skapar förutsättningar för ett sent inträde av målsägandebiträdet i rättsprocessen. Att åklagarna har en benägenhet att avvakta med beslut om att vidarebefordra framställan om målsägandebiträde bidrar till det sena inträdet. Domstolen fattar det formella beslutet om att förordna målsägandebiträde men saknar oftast annat underlag för bedöm- ningen av behovet av målsägandebiträde än det som åklagaren kommit in med i sin framställan. Med den rådande ordningen gör åklagaren först en bedömning av målsägandens behov och därefter en framställan om målsägandebiträde till rätten som ska göra en egen bedömning av behovet av målsägandebiträde. Det är inte i linje vare sig med lagtexten, som säger att målsägandebiträdet ska förordnas så snart förundersökning inletts, eller med den ursprungliga tanken om att målsägandebiträdet skulle lindra påfrestningarna i samband med utredningen. Avsikten med utredningens förslag är att fler målsägandebiträden ska förordnas så snart förundersökning inletts och i vart fall innan åtal väcks. För att komma till rätta med de problem som följer av målsägandebiträdets sena inträde i rättsprocessen och säkra att målsäganden får det bistånd som lagstiftaren avsett bör handläggningen av förordnandet av målsägandebiträde inte vila på flera aktörer. Även från det perspektivet att målsägandebiträdets roll och arbetsuppgifter ska bli mer tydliga i förhållande till andra aktörers måste målsägandebiträdet få utföra sitt uppdrag i det skede där biträdet gör som mest nytta. Utifrån de förhållanden som råder och mot bakgrund av lagstiftningens syfte att ge målsägande med störst behov tillgång till målsägandebiträde föreslår utredningen att åklagaren får befogenhet att förordna målsägandebiträde under förundersök- ningen. Det leder till en förkortad beslutsväg och till att hanteringen i ett av leden försvinner. Regeringen gav , och ett uppdrag att utarbeta en metod för kvalitetssäkring på brottsofferområdet. Uppdraget har resulterat i föreskrifter. I begreppet god kvalitet på brottsofferområdet ligger för polisens del bl a att bedriva en effektiv förundersök- ningsledning för att tidigt säkra att erforderliga uppgifter tillvaratas så att brottet har största möjliga förutsättning att snabbt upp. Ett tidigt förordnande av målsägandebiträde kan bidra till en effektivisering av förundersökningen eftersom målsägandebiträdet på ett annat sätt än åklagaren kan koncentrera sina insatser på målsägandens behov. Den kontroll och den tillsyn som åklagaren kommer att utsättas för på grund av sitt utökade ansvar för att förordna målsägandebiträde kommer att leda till en förbättrad kvalitet i åklagarnas brottsofferarbete. Men inte bara åklagarnas arbete påverkas.