prot · GW0932 · 2008-11-20 00:00:00 — Ja, arbetsmarknadsminister vill inte agera för en översyn av utstationeringsdirektivet i en ohelig allians med Vänstern. Skälet är att det skulle ta för mycket tid och energi och att man inte vet vad resultatet skulle bli. Kontentan av den här passiviteten blir att regeringen stöder lönekonkurrens och ett EU som uteslutande bygger på ekonomiska friheter och struntar i den sociala dimensionen. Det är samma gamla moderater här som där. Svensk arbetarrörelse kan aldrig acceptera att arbetstagare i likvärdig ställning får olika behandling. Alla som arbetar i ska göra det med likvärdiga löne- och anställningsvillkor, oavsett anställningsform och nationalitet. Vi socialdemokrater har väckt en motion som skulle, om förslagen bifalls, innebära ett stort steg fram för att lösa många av de problem som EG-domarna har orsakat. har högermajoriteten i riksdag en möjlighet att bekänna färg och visa om man vill stå på den svenska modellens sida eller om man vill rasera den. Det vi socialdemokrater vill är 1.att ta initiativ på EU-nivå för att förändra delar av utstationeringsdirektivet, 2.att driva frågan om ett socialt protokoll, 3.att aktivt agera för att undanröja hot om löne- och villkorsdumpning i och i och 4.att regeringen vid alla kommande toppmöten i på eget initiativ driver frågor om förstärkning av löntagarnas rättigheter i och i . Lissabonfördraget är ingen garanti för svenska kollektivavtal, men det är en starkare plattform för den europeiska arbetarrörelsen att fortsätta sin kamp för att stärka arbetares rättigheter i hela . I den kampen ska svenska socialdemokrater medverka fullt ut. Den enda garanten för kollektivavtal i är en stark svensk fackföreningsrörelse i en stark facklig-politisk samverkan med Socialdemokraterna. Hotet från Lavaldomen vilar inte bara över svenska arbetare, och det hotet kan vi bara avvärja tillsammans med våra kamrater i . Därmed, herr talman, vill jag yrka bifall till reservation nr 1 av Socialdemokraterna. 202 (): Jag vill säga att detta faktiskt är den viktigaste politiska debatt jag någonsin ställts inför. Lissabonfördraget är det största som har hänt på EU-området sedan vi inträdde i EU. Maktförskjutningen är stor, och det är bara förnamnet. Det är väldigt milt sagt. Det man reagerar på när man lyssnar på den här debatten är hur ni berömmer er och säger att EU ska bli så bra, så öppet och demokratiskt. Efter alla lovord till fördraget från högeralliansen måste jag säga: Om nu allt är så bra som ni säger hade det väl varit på sin plats att diskutera detta med oss i en öppen debatt i samhället med våra medborgare och att även låta vår egen befolkning få vara med i debatten i större utsträckning och ha haft möjligheten att rösta om detta? Man kan ställa sig frågan: Är man möjligtvis rädd för sina egna väljare och för vad de skulle tycka? Vi i försökte ett flertal gånger debattera denna fråga i valrörelsen, men från ja-sidan fick vi veta att den inte var aktuell. Frågan låg i frysen. är samma fråga uppe igen. har den tinat. Hur som helst har vi nu det läget att har sagt nej och att dagens beslut inte brådskar. Om man nu respekterar EU:s egna regler har förslaget faktiskt fallit. Detta tycks inte bekomma majoriteten i denna kammare ett dugg, vilket är djupt beklagligt och djupt odemokratiskt. Det finns också frågor som hänger kvar i denna sena timme klockan är nu som är obesvarade och som har ställts i denna debatt. Jag vill i likhet med många av mina kamrater återkomma till att det när vi gick in i EU utfästes garantier. Den svenska kollektivavtalsmodellen är säkrad, sade alla ja-anhängare. kan vi se vad det löftet var värt. Vi står nu med ett rejält hot mot svenska löntagare. Vår modell kommer att raseras. Om det på något vis kan skänka lite mer trovärdighet åt och mig själv vill jag säga att jag också har stått ett 15-tal år på ett industrigolv. Jag har jobbat i i ett tiotal år. Jag vet vad arbetarrörelsens värderingar innebär. Det visste min mamma. Det visste min pappa. Det visste min mormor och morfar. Det visste min farmor och farfar också. Jag tycker inte att man ska säga att det här är två olika saker. Då talar ni emot stora delar av fackföreningsrörelsen och olika experter på arbetsrätt. Detta beslutsförslag har i hög grad att göra med hur vi kan behålla vår modell på arbetsmarknaden i . Jag vill faktiskt ha ett svar. Hur kan det stämma att det ni lovade 1994 inte längre gäller? Eller står ni för det som ni lovade svenska folket? hävdas det från socialdemokratin att rättighetsstadgan skulle vara en garant för modellen. Enligt , svensk domare i , spelar den roll, men hon hävdar att stadgan är bindande. Skillnaden om den skrivs in är att det blir svart på vitt, men, säger samma , någon skillnad i praktiken blir det inte. Lissabonfördraget utgör alltså inget värn mot framtida Lavaldomar enligt en domare som själv sitter i denna domstol. Jag tycker att en domare är väldigt trovärdig. Det har också i debatten framhållits att vi väl måste tro på domstolen. Jag betraktar det som att det enda som kan komma till räddning är ett juridiskt bindande undantag för den svenska kollektivavtalsmodellen. Därför har vi i reservation 5, som jag också yrkar bifall till, om detta. Vi vill tydligt visa att vi gör allt som står i vår makt för att rädda en modell som har en hundraårig historia av facklig kamp bakom sig. Vi räknar faktiskt inte med att få något stöd av dem som vill kalla sig det nya . Vi har stått här i kammaren tillsammans, både sossar och vänsterpartister, och gång på gång konstaterat att det är samma moderatpolitik då som . Jag vill påminna om att det inte är någon skillnad den här gången heller. De nya kommer att rösta mot att får ett juridiskt bindande undantag för modellen. Regeringen tillsatte efter Lavaldomen en utredning, som sköts av . Nog är det ganska märkligt att den ska vara färdig ? Man hade ju kunnat vänta in vad utredaren skulle komma fram till. Först utredning, sedan beslut om , kan man tycka är en rimlig ordning. Den möjligheten finns också , om man röstar för en vilandeförklaring. Detta var också precis vad ville. Man ville vänta med godkännandet tills utredningen var klar. Jag vill avsluta med att säga att efter vad jag har hört i kammaren är jag än mer övertygad om att ett juridiskt undantag behövs. är det upp till dem som värnar modellen och som vill vara absolut säkra på att den även finns kvar att ta sitt ansvar. (Applåder) I detta anförande instämde , , , , , , , LiseLotte och (alla v). 203 (): Längden på talarlistan säger säkert en del om hur viktig många av oss uppfattar att den här frågan är. Många kommer troligen också att utvärdera det beslut som tas . Min gissning är att när framtidens historiker ska beskriva ett ja till Lissabonfördraget kommer de att beskriva det som den slutgiltiga upplösningen av det självständiga landet . av lagstiftningen blir kvar här i . EU bestämmer i praktiken när vi ska avskaffa vår svenska valuta. Huruvida vi ska avskaffa den eller inte är inte längre en fråga, utan det handlar bara om när. Med ett ja till Lissabonfördraget kör vi alltså också i praktiken över ett tidigare folkomröstningsbeslut i . Den svenska alliansfriheten upphör i realiteten, och vi får i praktiken en gemensam EU-utrikesminister. Det blir ganska svårt att se ett självständigt land i det som återstår. Demokrati, herr talman, är ett värdeord som människor hanterar på olika sätt. Demokrati beskrevs av de gamla grekerna med orden att all makt utgår från folket. I vår modernare juridiska tradition brukar vi säga att demokrati innebär att de som får makt att besluta i andras ställe kan ställas till ansvar. Vi brukar lägga tyngdpunkten där. För vanligt folk tror jag att man kan säga att man uppfattar demokrati som att man kanaliserar folkets vilja. Om det skulle vara så som EU-minister har stått här och sagt i sitt anförande, att Lissabonfördraget är bättre ur demokratisk synvinkel än det gällande fördraget, , hur kan det då komma sig att Lissabonfördraget måste genomföras under så förnedrande och odemokratiska former? Är inte det väldigt besvärande? Folket i och sade nej till fördraget i en folkomröstning. Som resultat av det gjorde man lite mindre kosmetiska förändringar, men man vågade inte underställa förändringarna en ny folklig prövning. Opinionsundersökningarna i de två länderna var väldigt tydliga och är det fortfarande. Folket står inte bakom politikernas diktat. EU-processen var också väldigt tydlig. Man hade inte råd att riskera att lyssna på folkviljan en gång till. På valde man också att rata förslaget i en folkomröstning. redovisade tidigare här från talarstolen att resultatet av det nejet är att man nu arbetar med att analysera varför. Hon nämnde också att det till och med finns ett särskilt utskott i parlamentet som arbetar med den här frågan. Vad det sedan leder till vet vi inte, men en sak vet vi. Det som gäller för måste rimligen också gälla för . Om vi inte är så mesiga och bara säger ja kommer vi att få samma möjligheter som de här tre länderna att förändra villkoren för vår anslutning till Lissabonfördraget. Om det sedan bara blir kosmetik eller om det blir något verkligt är i högsta grad upp till oss själva eller naturligtvis till vår regering. Kan inte ni som förordar ett ja till Lissabonfördraget ändå känna en viss tråkig bismak av att det som påstås vara bättre måste tvingas på folket mot dess vilja? Jag tycker personligen att EU egentligen är en lång rad av dåliga exempel på hur demokrati kan tillämpas. Hur fungerar då vår egen demokrati i fallet Lissabonfördraget? Opinionsundersökningar har visat samma sak i som i de flesta andra EU-länder, nämligen att ledamöter inte på något sätt kan påstås representera väljarnas åsikter när det gäller ökad överföring av makt till . Hur kan det då komma sig att det ser ut så i ? Jag tycker att svaret är ganska enkelt. Inget av de tre riksdagsval som vi haft sedan blev medlem 1995 har tillåtits handla om EU-frågor. Inte någon enda gång har svenska folket valt representanter till den svenska med utgångspunkt från vad de representanterna har för åsikt i fråga om ett fortsatt överförande av beslutskompetens till EU. Man har helt enkelt från de flesta partiers sida varit väldigt noga med att se till att frågor om framtiden med EU inte på något sätt ska påverka valet till . När det sedan har kritiserats har man om och om igen motiverat det med att vi har EU-valen där de här frågorna hör hemma. Det man glömmer bort då är att det inte är vid EU-valen som väljarna lämnar sitt mandat till den svenska . Det är antagligen därför som det finns ett väldigt stort glapp mellan valresultaten när det gäller valet till och . Det är både i deltagandet och själva utfallet. Väljarna har faktiskt uppfattat att de inte ska ge något mandat i EU-frågan. Väljarna har inte heller getts någon möjlighet att göra det. Bevisligen råder också stor skillnad mellan vad väljarna anser om fortsatt kompetensöverföring till EU och vad ledamöter tycker i den frågan. Ingen som vill framstå som seriös kan påstå att det svenska folkets vilja i fråga om vårt framtida förhållande till EU har kanaliserats till den svenska . Sanningen är i stället att man inte ens har försökt från de politiska partierna att kanalisera det svenska folkets vilja när det gäller ökad överföring av beslutskompetens till till den svenska . Man har inte ens försökt. Jag tycker att det är ett dåligt exempel på hur man hanterar demokratin. Som så ofta är det alltså först nu när det nästan är för sent som de vanliga medborgarna börjar ställa frågor. De lämnar ju över makten till oss förtroendevalda delvis för att själva slippa hålla koll på allting. Så det kanske inte är så konstigt att det ofta blir på det viset att folk vaknar när det är , eller åtminstone nästan . Men då måste vi som är förtroendevalda ta på vårt ansvar att vara väldigt lyhörda, om vi nu vill värna demokratin. Vi måste lyssna in och känna om det är rätt att ta beslutet . Det som gör mig så bedrövad och faktiskt arg och förtvivlad är att trots att vi alla vet om hur det ser ut med bristerna i den demokratiska förankringen tar sig friheten att rösta igenom ett avtal som folket inte har haft någon rimlig möjlighet att uttala sig om i någon form av demokratisk struktur. Om det hade gällt en fråga som hade varit reversibel hade jag inte varit vare sig bedrövad, arg eller förtvivlad, för då hade ett eventuellt misstag kunnat rättas till. Jag är väldigt noga med att poängtera att det är ett eventuellt misstag. Ingen av oss kan faktiskt veta vad svenska folket skulle tycka om Lissabonfördraget om vi gav dem en rimlig möjlighet att verkligen sätta sig in i det och vad det betyder, vilka konsekvenser det får och sedan i någon form uttrycka det. Det vi vet är att en klar majoritet är emot ökad överföring av makt till under de här villkoren nu när de flesta faktiskt inte är så insatta i Lissabonfördraget. Men så brukar det ju vara med allting som är okänt. Så det är inte så konstigt att folkviljan är sådan. Det kan vara så att svenska folket tycker att det är bra med vapenskrammel framför äldrevård. Men det är väldigt få svenskar som vet om att det i Lissabonfördragets artikel 42 står: Medlemsstaterna förbinder sig att gradvis förbättra sin militära kapacitet. försvarskapacitet och för forskning, anskaffning och försvarsmateriel ska identifiera de operativa behoven, främja åtgärder för att tillgodose dessa, bidra till att identifiera och i förekommande fall genomföra varje åtgärd som behövs för att stärka försvarssektorns industriella och tekniska bas, delta i utformningen av en europeisk politik för kapacitet och försvarsmateriel samt hjälpa till att utvärdera om den militära kapaciteten har förbättrats. Inget EU-land kommer att ha minsta möjlighet att slingra sig undan kravet att ständigt upprusta och förstärka sin militära kapacitet. Observera att det här kravet gäller även de länder som väljer att stå utanför en eventuell gemensam EU-armé. Har ett folkligt mandat för att skriva fast vårt land, som ju normalt brukar verka för fred med fredliga metoder, att ständigt öka sin militära kapacitet? Hur många av ledamöter har det uppdraget med sig från sina väljare, att besluta om en påtvingad ständig upprustning? Mig veterligt finns det inget parti i den här som har gått till val på den frågan. Sedan kan man undra om en ständig militär upprustning är förenlig med det övergripande mål som vi faktiskt är överens om, målet att klara klimatutmaningen. Jag tror inte att man kan hitta någon forskare vare sig från den militära sidan eller från klimatområdet som skulle hävda det. Är det något parti i den svenska som har gått till val på att prioritera upprustning framför klimatarbetet? Jag tror inte det. Det här är naturligtvis mumma för , och andra vapentillverkande industrier. när har sagt definitivt nej till JAS har de ju problem. Men med Lissabonfördraget i ryggen kan de bara gå till regeringen. måste öka sin industriella och tekniska bas för att förstärka försvarssektorn även om vi inte kan sälja till andra länder och inte själva tänker använda några vapen och gå i krig. Jag kan inte förstå hur ens den mest hårdnackade militärkramare kan bejaka en sådan bindning. Jag förstår inte det. Det finns ett annat exempel. Hur många medborgare har man tillfrågat om i vilken utsträckning de tycker att det är rimligt att svenska beslutsfattare inte längre ska avgöra om, var och hur det ska brytas uran i ? Vi har klarat oss ifrån det, eftersom de reglerna redan gäller. Varför inte passa på nu när vi ska teckna ett nytt avtal att kräva ett undantag från artikel 70 i Euratomfördraget så att det kan tolkas så att beslutet över våra urantillgångar flyttas ut ur landet? Jag tycker att det vore väldigt lämpligt att ta tillfället i akt att också försöka förhandla fram ett undantag från Euratoms optionsrätt. Det har en sådan på allt befintligt klyvbart material i . Frågan är i och för sig otydligt reglerad . Men det tolkas så att det till och med i slutändan kan resultera i att de svenska slutförvaren kommer att grävas upp mot vår vilja eftersom det klyvbara materialet kanske behövs till annan verksamhet inom EU. Vi förfogar inte över det beslutet. Trots att till och med Lagrådet har slagit fast, och jag läser ur dess yttrande, att ställning rejält urholkas i väsentlig grad när det gäller EU:s rätt att fatta beslut som gäller , bryr man sig inte om att lyssna på vad folket tycker om just den typen av beslut som fattas om uranbrytning. EU och till och med Euratom, som är en fristående organisation som lyder under det regelverk vi tecknar i Lissabonfördraget, kan få den exklusiva beslutanderätten om var och hur uran för behov ska brytas i . Det beror på hur man tolkar avtalet. Det gäller även hur framtaget klyvbart material ska användas. Uranbrytning ger så allvarliga konsekvenser att det egentligen bara bryts i områden där det inte finns några människor eller i områden där det bor ursprungsbefolkningar, som man uppenbarligen struntar helt och hållet i, eller också i diktaturer där man är lika likgiltig för effekten för befolkningen. Hur många av er ledamöter har bett väljarna om mandat att låta beslutanderätten över klyvbart material och uranbrytning i ligga kvar i händerna på beslutsinstanser utanför ? Jag tror inte att så många av er har talat med era väljare om den frågan. Att vi har gjort misstaget att lämna bort makten över hur klyvbart material ska hanteras i och makten över uranbrytningen behöver inte betyda att vi inte ska ta chansen att återta den beslutskompetensen till . Jag tycker att det vore självklart för en regering att göra det när vi nu har chansen. cementeras regelverket lite hårdare. De jurister som jag har frågat gör bedömningen att det inte har hänt ännu men att risken blir något större med de omskrivningar som görs när överstatlighet, mellanstatlighet och sådant förändras. Euratom och det avtalet hamnar i en sådan nisch att de blir lite starkare. Jag är övertygad om att gör ett stort misstag om man inte skjuter upp ratificeringen av Lissabonfördraget. Jag menar att det gäller oavsett vilket mandat som sedan skulle komma ut som resultat av en aktivare dialog med medborgarna. Det vore mycket mer sympatiskt om man hade ett synligt mandat. Det gäller oavsett om det kommer från en folkomröstning eller uppstår på något annat sätt. Det naturliga vore om regeringen hävdar att man måste fatta beslutet i att det skulle ske efter ett riksdagsval där dessa frågor har diskuterats så att man kan hävda att man har ett mandat med sig. Det skulle för mig kännas som en mycket större kvalitet på demokratin. Jag förstår inte hur ni som säger er värna demokrati och som säger att EU blir mer demokratiskt med Lissabonfördraget kan välja att genomföra beslutet i på ett som jag uppfattar så odemokratiskt sätt. Jag förstår inte heller brådskan. Vi vet nu att processen i kommer att ta minst , som det sägs. Det får flera effekter. Det är onödigt för oss att fatta beslutet . Att vi gör det nu ökar ytterligare pressen på dem att skynda på. Det är inte särskilt demokratiskt av oss att öka pressen på dem att skynda på ännu mer. Det kan väl vara skönt för dem att ta den tid de behöver. Vi borde ge dem lugn och ro för sin demokratiska process. Det är dessutom så att processen kan leda till någonting. Den kanske leder till någonting som vi tycker är riktigt bra. Det kanske finns någonting som man i den processen måste ge som också vi skulle vilja ha. Varför inte vänta på den möjligheten? Vi måste vara lite egoistiska. Det är ändå en förhandlingsprocess där vi är satta att värna våra intressen. Jag vädjar därför till er som känner den minsta tvekan när det gäller kvaliteten på den förankringsprocess som ni har bakom er att skjuta upp ratificeringen av Lissabonfördraget. Vi får då en möjlighet till en verklig, demokratisk, bred och förankrad diskussion och process där svenska folket får en möjlighet till ett inflytande. Jag tycker att ni i de fall som behövs ska våga trotsa era partiledningar för demokratins skull. I detta anförande instämde (). (TREDJE VICE TALMANNEN: Jag noterar att har överskridit den anmälda talartiden med .) 204 (): Jag vill inledningsvis be om ursäkt för att jag kanske kommer att begå samma överträdelse mot riktlinjerna. Jag ber om ursäkt för det. Det är lika bra att säga det i förväg så att fru talmannen slipper säga det i efterhand. Först vill jag säga: Heder till vår Europaminister! har suttit här och lyssnat enträget. Det är en heder för dig och också ett fint föredöme för övriga statsråd i regeringen. Tack så mycket för det! Jag skulle helst vilja yrka bifall till motion 2008/09:U3 av från , från , från och undertecknad från . Attsatsen i denna motion handlar om att beslutet om ett godkännande av Lissabonfördraget ska fattas i den ordning som gäller för stiftande av grundlag, det vill säga två riksdagsbeslut med likadant innehåll och ett allmänt val mellan de två besluten. Jag har förstått att enligt de röstregler som gäller här i kammaren är det inte möjligt att göra ett sådant yrkande. Det yrkandet skulle också i praktiken innebära ett bifall till en motion från centerpartister med i spetsen som heter U355 med en likartat attsats. I stället ber jag att få yrka bifall till reservation nr 7, på samma sätt som har gjort, även om jag inte fullt ut kan ställa mig bakom samtliga skrivningar i den reservationstexten. Men det är i varje fall den som ligger närmast motionen. var för mig vägen in i det politiska livet. Det var upptäckten av en kontinent så spännande av en pojke som tågluffade runt om i . Visst var det billigt på vandrarhem och att åka nattåg. Men det var också mötet med européer runt om i denna jättespännande världsdel. Jag upptäckte också kristdemokratiska partier som var aningen större än det som hette kds, demokratisk samling, . Det fanns ett stort sådant parti i som hette och fortfarande heter CDU, ett systerparti i som hette CSU, och de fanns i . Jag blev intresserad av europeisk politik. Det handlade om partier som ville stå upp för fred, frihet, social marknadsekonomi, människovärde och europeisk gemenskap. Innan jag började tågluffa och innan jag blev politiskt intresserad hade ledande kristdemokrater som , , Alcide de Gasperi, och lämnat betydande bidrag till det europeiska samarbetet. Efter tre fransk-tyska krig under , varav två som utvecklades till världskrig, fick det vara nog. Jag vill påminna oss i kammaren om att , den elfte timmen den elfte dagen i den elfte månaden, kunde vi svenskar och framför allt övriga européer högtidlighålla 90-årsdagen av vapenstilleståndet i det som då kallades för the great war. Ingen visste att det var det , för man kunde inte känna till det hemska som skulle inträffa . Här i uppmärksammade vi detta i all enkelhet i skatteutskottet när vi inledde vårt sammanträde den elfte timmen den elfte dagen den elfte månaden med . Det och kristdemokrater och andra demokratiföreträdare inte kunde acceptera efter och nationalsocialismens fall 1945 var att människor nu kom att tvingas leva under en rysksovjetisk kommunism som hade ockuperat grannländer och gjort andra folk och stater till i praktiken lydriken inom ramen för militäralliansen . människosyn och etik utgjorde en viktig och central drivkraft för att motivera många människor som var modiga i sin kamp för demokrati och för att bryta ned den diktatoriska och ateistiska kommunism som präglade Öst- och fram till 1989. Vi blev en världsdel. Sovjetkommunismen och kommunismen som ideologi gjorde folk rädda och tvingade dem att leva i ett lögnaktigt samhälle. Det hindrade deras intellektuella, andliga, politiska och ekonomiska utveckling. Mänskliga och miljömässiga tragedier och katastrofer följde i detta förtryckets spår. Angiverisystem, även inom den egna familjen, tystnaden och rädslan präglade människors tillvaro i det som var det kommunistiska diktatoriska . Dagens debatt har alltså historiska bottnar. Jag vill citera ett bibliskt och evangeliskt ordspråk: Var inte rädda.