prot · GV0994 · 2008-04-11 00:00:00 — Med de instrument vi har, Europeiska unionen, där vi övertar ordförandeskapet i ministerrådet och som är under finskt ordförandeskap, ska vi, det kan jag försäkra , fortsätta att vara engagerade för att i mån av möjlighet påverka utvecklingen i i den riktning som han och jag är överens om. 13 (): Det är intressant hur personer som för en gångs skull är relativt överens ändå letar efter trätopunkter. Jag får väl börja med att säga att utrikesministern och jag inte är oense om huruvida man ska använda de instrument som står till buds genom internationella sammanslutningar där medverkar. Däremot är min fråga jag medger att jag söker träta om också ska ha en självständig och egen politik och inte bara skicka andra representanter ännu obesvarad. Låt inte det överskugga det faktum att vi relativt tydligt och klart från kammare kan tydliggöra att är oroat. har en rad insatser. Vi har också kritik på ett antal relativt kontroversiella punkter i . Det är en kritik som på många sätt, om den nådde fram, kanske skulle påverka några ytterligare själar i . Tack, utrikesministern för debatten. 14 Utrikesminister (): Jag har slutanförandet och har ingen rätt till inlägg så jag ska avstå från att gå vidare i den diskussion som vi i brist på annat ägnade oss åt. Utvecklingen i södra är viktig. Man kan diskutera om området är eller inte, men det har europeiska värderingar och europeiska kulturer i ganska stor utsträckning. De har att uppfylla de åtaganden som de har gjort genom den europeiska grannskapspolitiken, , . Vi har instrument, förvisso bilateralt, men effektiva instrument genom de internationella och europeiska organisationer som vi är verksamma i. När vi ser händelseutvecklingar av den typ som vi just nu diskuterar i ska vi utnyttja de instrumenten med all den effektivitet de har. Jag tror att vi är överens om att vi också gör det i detta fall. Jag kan försäkra att vi kommer att fortsätta att göra det i enlighet med de politiska målsättningar som jag angav. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Svar på interpellation 2007/08:512 om , EU och den kritiska dialogen med den iranska regimen 15 Utrikesminister (): Amineh Kakabaveh har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för svensk del och inom EU för att göra den kritiska dialogen med mer effektiv när det gäller att öka respekten för mänskliga rättigheter och demokrati. har beskrivits som en av de största utrikespolitiska utmaningarna och hur vi väljer att förhålla oss till den islamska republiken kan få stora framtida konsekvenser. Jag vill därför tacka för interpellationen som ger tillfälle till en värdefull debatt. Amineh Kakabaveh framhäver den allt sämre situationen för de mänskliga rättigheterna i och det ifrågasätts om omvärlden ger dessa frågor tillräcklig uppmärksamhet givet att så mycket fokus hamnat på konflikten kring kärntekniska program. Jag kan försäkra att och EU är fullt kapabla att hantera mer än en fråga åt gången. I har vårt fokus på mänskliga rättigheter snarare skärpts den nukleära frågan diskuterats. Antalet kritiska démarcher och offentliga uttalanden var större än på mycket länge och utvecklingen har fortsatt . Flertalet av de fall som Amineh Kakabaveh refererar till har vid upprepade tillfällen tagits upp av och EU i kontakter med företrädare för iranska myndigheter. Jag och andra representanter för den har också öppet fördömt iranska övergrepp, bland annat steningsdomar och dömandet av minderåriga till döden. Ett aktuellt fall är mitt engagemang för i samband med att hon nekades utresa ur för att ta emot . är en regionalpolitisk realitet som på ett eller annat sätt måste hanteras. Landet går inte att isolera eller sanktionera bort. betonar därför, i linje med övriga EU, vikten av en kritisk men konstruktiv dialog med . Problemet är att vi har en kritisk dialog om snarare än med . har valt att inta en alltmer konfrontatorisk hållning gentemot omvärlden och den politiska dialog som inleddes under president tid, ligger nere . Det gäller också den särskilda MR-dialog som inleddes men som ligger nere då avbröt samtalen. Anledningen till att avbrutit denna formella dialog beror till stor del på att EU ställt tydliga krav på vad vi förväntar oss i form av ökad respekt för mänskliga rättigheter. Ett tydligt exempel är de förhandlingar om ett samarbets- och handelsavtal som avbröts 2002 på grund av att EU ansåg att den politiska utvecklingen i gick åt fel håll. EU och har alltså i hög grad gjort just det Amineh Kakabaveh efterlyser ställt konkreta krav och tydliga villkor för dialogen och när inte levt upp till detta dragit tillbaka erbjudanden om samarbete. Detta har varit kännbart för , inte minst för ekonomin som ligger långt under sin verkliga potential. Den iranska regimen är sluten och inåtvänd, mer inriktad på att bevara sin egen makt än att bidra till folkets väl eller landets utveckling. Möjligheterna för EU och att utöva påtryckningar är begränsade så länge tycks välja att vända omvärlden ryggen. Dialogen blir inte effektiv då bara en vill prata. kan vi inte acceptera att i effektivitetens namn kompromissa kring formerna för dialogen. Vi ska heller inte det måste understrykas låta vår besvikelse slå över i krav på mer radikala lösningar. Politiska skiften i ska initieras inifrån, inte påtvingas utifrån. Vi får heller inte drabbas av vanmakt och ge upp även om resultaten dröjer. Grundambitionen måste vara att alltid hålla någon form av kanal öppen för att framföra vår kritik mot vad som sker i och för att visa på vad som finns att vinna om väljer rätt väg. Det är ett tålmodigt, långsiktigt och svårt arbete. EU måste i högre grad visa på det mervärde som unionen kan erbjuda för att visa vad landet går miste om. Jag förstår och delar den frustration över tillståndet för de mänskliga rättigheterna i som Amineh Kakabaveh ger uttryck för. Men det är min bestämda övertygelse att situationen varit ännu värre om vi valt att skära av kontakterna med . Utan fortsatta kontakter med diplomatisk representation och politiskt besöksutbyte, mister vi både möjligheterna till förståelse och till att framföra vår kritik. Omvärldens uppmärksamhet är bästa skyddet för de modiga kvinnor och män i som hävdar sin rätt att bli behandlade med den respekt enligt FN:s konventioner är skyldiga att ge dem. Det är vad våra kontakter i säger oss, och det är vad som väglett och fortsatt vägleder den ställningstagande. 16 AMINEH KAKABAVEH (v): Jag ber att få tacka utrikesministern för svaret. Det är ett intressant och gediget svar vars innehåll är värt ett meningsutbyte. Min grundtanke när jag ställde interpellationen liknar den som Bertolt en gång formulerade: De stora skriver viktiga traktater. skriv ditt testamente. När vi läser tidningar eller ser på tv har det mesta utrymmet ägnats åt frågor som: Har kärnvapen? Är på väg att skaffa sig kärnvapen? som det har spekulerats och pågått en stor medial gissningstävlan om möjliga iranska kärnvapen har själva situationen i landet kommit i skymundan. Den islamiska regimen under president har infört ett renodlat skräckvälde. Hur detta skräckvälde ser ut kunde svenska tv-tittare se när polischef intervjuades i iransk tv om med vilka metoder han avsåg att hålla befolkningen i schack. Hårda straff utdöms för bagatellartade förseelser. Misshandel och prygelstraff kommer till flitig användning liksom dödsstraff för en lång rad olika brott. Kvinnor stenas till döds för äktenskapsbrott. De utsätts för andra barbariska straff för att de till exempel inte har burit enligt regimen korrekt klädsel. Det är inte våldtäktsmannen som bestraffas utan den våldtagna kvinnan. Vad vi kunde se i tv när Radan intervjuades var en massmördare som när han kom till borde ha släpats iväg till i . Men han fick göra studiebesök i , på och i svenska fängelser. Människors villkor i har kommit i skymundan. Fackliga aktivister fängslas, författare mördas, kvinnor stenas, studenter arresteras och torteras. Detta gäller för hela . Det finns dock ett område i landet som i detta avseende är speciellt iranska . Där är förtrycket extra hårt och extra brutalt, och regimens övergrepp är grymmare än i övriga landet. Det förs en politik från regimens sida med syfte att på alla nivåer bryta ned det kurdiska motståndet, kampen för självbestämmande och möjligheterna till ett värdigt liv. Det handlar om alltifrån medveten och avsiktlig spridning av narkotika till fängslanden, deportationer, tortyr och politiska mord. Att detta sker har många vetat . Utrikesministern har i sitt svar genomgående formulerat sig på det sättet att han konsekvent talar om och EU i ett och samma andetag. Vad jag är nyfiken på är i vilken utsträckning som har varit drivande inom EU när det gäller brotten mot mänskliga rättigheter i . har ju ett anseende att leva upp till. 17 (): Detta är en mycket viktig interpellation, och övergreppen mot de mänskliga rättigheterna i har hårdnat sedan fick makten . De är hårdare . Avrättningarna är öppna för att statuera exempel gentemot befolkningen. Man stoppar kandidater inte några stycken, inte några hundra, utan tusentals från att ställa upp i val. Man förföljer sina medborgare i exil. Listan kan göras mycket lång. Jag tycker också att det tas upp förtjänstfulla exempel i interpellationen. Men detta hänger också samman med urananrikningsprogram, med atomenergiprogrammet. Jag tror att det är viktigt att vi verkligen förstår att detta har en närmast existentiell karaktär. I efterkrigstidens värld talar vi om att det egentligen finns två centrala tabun. Det gäller aldrig mer och aldrig mer . Om den islamiska regimen i får tillgång till världens farligaste vapen kommer man på en och samma gång, om det vill sig riktigt illa och om vi de facto ska ta presidentens ord på allvar, att kunna upprepa båda dessa saker på en gång. Atomenergiprogrammet riskerar att leda till en rustningsspiral i regionen. Det riskerar att förskjuta maktbalansen i regionen. Vi har de uppenbara hoten mot som jag indirekt nämnde . Vi har efterverkningar i där det diskuteras missilförsvar och annat inom denna kontext. Men framför allt är den avgörande frågan att om blir en kärnvapenmakt finns det uppenbara problem i en demokratisering av landet, därför att den dag som oljepriserna faller, den dag som problemen ökar och den dag som befolkningen blir mer och mer missnöjd och börjar resa motstånd kommer regimen att kunna slå till ännu hårdare om man har tillgång till dessa vapen. I svaret kan man läsa: är en regionalpolitisk realitet som på ett eller annat sätt måste hanteras. Landet går inte att isolera eller sanktionera bort. betonar därför, i linje med övriga EU, vikten av en kritisk men konstruktiv dialog med . Detta är mycket viktigt. Men kunde vi läsa att nu har beslutat sig för att starta 6 000 nya centrifuger i urananrikningsprogrammet. Då måste vi ställa oss frågan: Har denna konstruktiva dialog gjort någon nytta? Har vi förändrat något? Har ändrat sitt beteende? Ministern beskriver detta mycket bra några rader ned i interpellationen. Där står det: Dialogen blir inte effektiv då bara en vill prata. Nej, det är precis som har sagt tidigare, nämligen att man inte kan skaka hand med en knuten näve. Det som utrikesministern helt enkelt gör i interpellationssvaret är att han underkänner hela den dialog som han några stycken upp i svaret omhuldar och säger att vi måste upprätthålla. Problemet här är att det som vi har att fokusera på är att det inte räcker med enskilda ställningstaganden och uttalanden eller att i något sammanhang där någon människorättsaktivist fängslas skriva en petition eller protestera. Vad det handlar om är ett genomgående och konsekvent arbete för att bilda allianser för att öka trycket på den iranska regimen. Det krävs ett arbete med mycket mer energi, upplever jag. I hänvisar vi ofta till EU och säger att EU har fattat ett beslut. Vi står bakom EU:s beslut. Men det vore mycket roligt om de starka aktörerna i EU ibland kunde hänvisa till som pådrivare och säga: har drivit på. Vi borde lyssna på i den här frågan. Min uppfattning är att den här interpellationsdebatten är viktig, och jag vill också bidra till att öka trycket på utrikesministern att agera mer i frågan. 18 Utrikesminister (): Amineh Kakabaveh slutade med att ställa frågan: Vad har gjort? Har varit pådrivande i Europeiska unionen. var inne på ungefär samma frågeställning. Ja, det tror jag att man kan säga, men det gäller nästan generellt när det gäller frågor om mänskliga rättigheter inom Europeiska unionen. Det gäller inte bara . Det gäller i nästan varje annat enskilt fall. Vi har just diskuterat . Vi kan diskutera andra länder också. är pådrivande i nästan varje fall när det gäller MR-aspekten på vår bilaterala relation med andra länder. Det gäller också i det iranska fallet. Det är varken ett undantag eller ett särfall i något annat hänseende. Det är viktigt att vi driver denna dialog med de iranska myndigheterna. Vad är förutsättningarna för framgång? Det är svårt att bedöma, men det har förekommit fall då vi tror att vi genom ibland diskret diplomati ibland öppen diplomati har haft möjlighet att påverka utgången i enskilda fall och hjälpa enskilda människor. Det förändrar föga i regimens övergripande karaktär och kanske inte så mycket allmänna utveckling. Men att det ibland har funnits möjlighet att påverka enskilda människoöden är ett gott argument i det lilla för att framföra detta. Sedan måste vi se vad vi långsiktigt kan göra efter ringa förmåga för att försöka påverka landets framtida utveckling. Jag skrev någonting i interpellationssvaret om att är en realitet. Det är mer än en realitet. är de facto en regional stormakt. Det är världens näst äldsta kultur. Det är 70 miljoner människor med en mycket central geostrategisk position. Alldeles oavsett vilken regim det är i detta land har vi ett intresse av dess utveckling, och vi har ett intresse av att försöka påverka dess interna utveckling i riktning mot de värderingar som vi företräder. Detta är ett land som har förutsättningar för demokrati och rättsstat. Externt har vi ett intresse av att är en aktör som främjar regional stabilitet och utveckling. Vi för en dialog med i båda dessa frågor. Vi har ett intresse av den iranska politiken som den utformas i riktning mot . Vi har ett intresse av den iranska politiken som den utformas i riktning mot . Det är också anledningen till en del av den dialog som vi har med dem angående narkotikasituationen. Narkotika är ett jätteproblem i . Det är väldigt många smugglingsvägar från som går genom . Vi har ett intresse av samarbete i de frågorna. Jag ska motstå frestelsen från att gå in för djupt i den kärntekniska frågeställningen. Det är ingen bristande respekt, men jag tycker att vi ska ha tyngdpunkten i debatten på de andra frågeställningarna just . Jag återkommer synnerligen gärna till de andra frågeställningarna. Sedan infinner sig frågan: Hur påverkar vi en sådan här regim? Den är väldigt speciell. Sedan den iranska revolutionen har vi brottats med detta problem. Det har funnits perioder då man har varit inriktad på mer reformer. Det har funnits förhoppningar om en öppning. är vi inne i en period av besvikelse. Men vi ser också att det finns en besvikelse i det iranska samhället som tar sig uttryck i olika manifestationer av vilja till förändring. Det leder till att regimen tvingas göra det som erinrade om, det vill säga stryka väldigt många av de möjliga kandidaterna inför de val som var . Vad som kommer att bli utvecklingen fram till det presidentval som kommer att ha i mitten av vet vi inte. Men jag tror inte att sanktions- och isoleringspolitik är lösningen. Jag vet att det finns väldigt många i detta land som har familjemässiga och andra anknytningar i och som åker fram och tillbaka. Jag tror att det är viktigt att så kan ske. Jag vet att det finns enskilda parlamentariker i denna kammare som av andra mer politiska skäl, inte nödvändigtvis familje- eller släktband, ibland har dialog och kontakter i . Jag tycker att det också är viktigt. Jag tror att dialogen är viktig. Vi ska inte göra oss några illusioner om att vi snabbt kan förändra situationen, men att ge upp vore i alla fall fel. 19 AMINEH KAKABAVEH (v): Tack, utrikesministern, för tydliggörandena att har sitt ansvar i denna fråga. Jag delar analysen att den iranska regimen i ett avseende har blivit mer sluten och inåtvänd och inriktad på att bevara sin egen makt. Regimen är inåtvänd såtillvida att man blivit mer hänsynslös och brutal inrikespolitiskt. Man är sig själv nog i det avseendet. Jag vill påpeka att man är utrikespolitiskt mycket aktiv. Han var också i på besök. Man är mycket aktiv i och dess konflikter. Att är mer på konfrontationskurs med den delen av omvärlden är också sant. Det är dock i en del fall en konfrontation som skulle kunna sägas vara rent av ömsesidigt befruktande. Jag tänker närmast på förhållandena mellan och . Det är två statsledningar som betingar varandra. talar om den stora satan, och talar om som en skurkstat. Dessa båda statsledningar kan sägas behöva varandra för att bevara sin maktställning på hemmaplan. och grälar med varandra, och när de gör det hotar de också varandra. talar om att man bygger ut kärnkraft. hotar med krig. bygger ut kärnkraft ännu mer och så vidare. När de båda sidorna presenterar motpartens hot på hemmaplan hoppas man att folket ska sluta sig samman och sluta upp bakom sina respektive statsledningar. Det gläder mig att utrikesministern kan meddela att antalet kritiska démarcher och offentliga uttalanden ökat . Det gläder mig också att få höra att handelsavtalet med inte blev av av det skälet som ministern anger. Det gläder mig också att och EU tagit upp de fall som jag nämnt, såsom Hiwa Botman, , , och , i de démarcher som har gjorts av och EU. Att detta är viktigt framgår inte minst av att den fackliga föreningsledaren , som jag nämnde i min interpellation, faktiskt har fått lämna fängelset för att få vård. Kamp av det här slaget lönar sig faktiskt. Det går att uppnå resultat. Det sorgliga är att många fall inte blir kända. Det handlar om fattiga barn som stympas för snatteri och kvinnor som våldtas och inte har den minsta chans till rättvisa. Kvinnor som visar håret drabbas av fängelsestraff och så vidare. Problemet är att så lite av detta är känt för allmänheten. Utrikesministern har nämnt att det inte blev något handelsavtal med 2002 beroende på bristen på respekt för mänskliga rättigheter. Det var sedan, och det var under den gamla regeringens tid. Jag vill veta mer om vad som hänt och särskilt efter 2006. Utrikesministern nämnde den kritiska dialogen, och jag är glad över den. Men hur kommer utvecklingen mellan och att se ut konkret? 20 (): Jag instämmer med utrikesminister som säger att vi kan lämna det kärntekniska till något annat tillfälle. Det ska medges att jag själv inte är någon fysiker. Men den här frågan hänger ändå samman med övergreppen mot de mänskliga rättigheterna. kom den amerikanska , , där man slog fast att har haft ett kärnvapenprogram och lade det på is 2003. Då kan man fråga sig varför de gjorde det. Då är det populärt i att säga att det gjorde de tack vare den kritiska dialogen. Men jag tror att andra bedömare är mer tydliga med att det som hände i sände en ganska tydlig signal till . avvecklade sina massförstörelsevapen eller klargjorde att man så skulle göra. Jag tror att det här vittnar om vad det är för sorts tryck, i alla fall vilken grad av tryck, som krävs för att den iranska regimen ska lyssna och vara beredd att förändra sitt beteende. Ingen här inne vill se något krig. Ingen här inne vill se någon väpnad konflikt med . Vi vill kunna lösa det på ett annat sätt, men det är ändå en hint om vilket tryck som krävs för att regimen ska lyssna, och då räcker inte den politik vi har fört. Det är det ena jag vill säga, fru talman. Amineh talade en del om kurdernas situation. Å ena sidan har man övergrepp mot kurder. Det är ett problem. Men det finns också ett annat storpolitiskt problem, nämligen att händelserna i och förs in i en kontext, inte minst utifrån och andra typer av analyser och uppfattningar, där det här ska lösas genom att involvera en rad olika stater. Sedan säger man att grannländer ska involveras i processen. Det här slutar med att , , och kommer att sitta vid förhandlingsbordet. Det är precis den trenden man ser, och det kommer i slutändan att drabba kurderna mycket svårt. Man bör diskutera om sanktioner kan bli hårdare och inte mjukare. Demokratirörelsen behöver få mer stöd. 21 Utrikesminister (): I korthet: Vad gör då ? Ja, om jag håller mig till det som ligger under utrikesministerns domvärjo upprätthåller vi en dialog. Jag skulle gärna intensifiera den på en lång rad olika områden med . Det handlar till exempel om frågor där jag tycker att vi har ett så att säga ömsesidigt, konstruktivt intresse, och det gäller hur uppträder i sin utrikespolitik. Där handlar det om relationerna eller utvecklingen i , där det är viktigt att man spelar en konstruktiv roll. Det handlar om utvecklingen i , där vi i grunden, trots väldiga skillnader i regim, borde ha ungefär samma intresse av att stabilisera utvecklingen. Det kan också finnas områden som till exempel bekämpningen av narkotikasmuggling och narkotikahantering, där vi också trots allt har ett gemensamt intresse. Detta ger också ett utrymme för en kritisk dialog om mänskliga rättigheter, och den kan ju ha lite olika komponenter. Vi tar till exempel upp enskilda fall. Det gjorde jag och överlämnade en lista till den iranske utrikesministern när han var här i , och vi hade en representant för UD som var i bara för och också överlämnade en lista med enstaka fall. Jag vill inte säga att vi når framgång i alla dessa fall, men jag vill gärna säga att det finns exempel där vi tror att det har gett någon typ av resultat. Det ger också utrymme för att föra en kritisk dialog på de punkter där vi har så att säga mer fundamentala motsättningar när det gäller mänskliga rättigheter. Den mest flagranta är, tycker jag, användningen av dödsstraff. Det är någonting som vi känner moralisk avsky emot i största allmänhet, men när det uppkommer fall där det används gentemot minderåriga på det sätt som vi har tyckt oss kunna konstatera har vi anledning att ta upp det med en skärpa utöver den vanliga som vi har när det gäller dödsstraffet. Sedan tror jag, som jag sade det gäller handel, och det gäller mänskliga kontakter att vi förändrar regimen mer genom kontakter än genom isolering. Det är inte nödvändigtvis en utrikesministers uppgift, men jag vill inte ha en utrikespolitik som lägger spärrar i vägen för de kontakter och det ömsesidiga utbyte som långsiktigt, tror jag, är det bästa sättet att omvandla slutna regimer, oavsett om vi talar om eller om vi talar om andra samhällen som har varit föremål för en mer levande debatt i . Jag kan kanske trots det få släntra in, inte på den kärnfysiska frågan den kan vi ta i något annat sammanhang men på det dilemma som det iranska nukleära programmet innebär. Det är viktigt att säga till att börja med att vi icke vill beröva , oavsett regim, möjligheten att utnyttja kärnkraften som fredlig energikälla. Den reaktor vid Bushehr som börjar färdigställas har ju varit på gång under åtskilliga regimer. Den började under shahregimen och med en tysk beställning. Den fullbordas nu under denna regim, och det är ryska reaktorer. Det är också så, i och för sig, att IEA ger möjlighet till anrikning och tillverkning av bränsle. Problemet är då att inte riktigt har etablerat den trovärdighet som skulle kunna krävas för att man fullt ut ska tillåta detta, och det är därför säkerhetsrådet har tagit sina beslut. Om det finns ett samband mellan detta och utvecklingen av mänskliga rättigheter är jag mer tveksam till. och den iranska revolutionen lade man, såvitt vi kan förstå, ned det militära nukleära programmet. Sedan kom det tillbaka igen, och det var i en situation då det var mycket eländigt för mänskliga rättigheter.