prot · GW0916 · 2008-10-21 00:00:00 — Detta härrör från en polisavdelning, och alla som var med där har naturligtvis anmält det hela. Den här ordern har tagits emot via radio, och i efterhand har man konstaterat att den inte har getts över anvisad orderkanal. Den troliga förklaringen det här håller man på och undersöker är att någon annan gruppchef, som egentligen ska ge order till en annan grupp och i ett annat sammanhang, har gett en order som har uppfattats av den här gruppen, som då egentligen har fått en missvisande sådan. Det är naturligtvis alldeles förfärligt om det är så. Men det pågår en utredning av just den här händelsen. Jag tycker det är viktigt. Sammanfattningsvis är det så här: Jag förstår upprördheten. Jag tycker att det är viktigt i sådana här stora ärenden att man har en ordentlig planering och jobbar medvetet. Jag tycker att polisen ska bestämma arbetsmetod, och jag tycker att man ska följa upp vad som har hänt och lära av det. Det är min syn på den här typen av insatser. Sedan måste varje ärende prövas ordentligt noga, och det tar ju alltid lite tid, men jag tror att sakta men säkert blir polisen då också bättre på att värna yttrandefriheten, att ge oss utrymme för festligheter men också att ingripa mot brott och störningar. 20 (): vill jag tacka justitieministern för ett bättre svar och för en dialog, en diskussion och ett resonemang kring svåra och komplicerade frågor. Jag tycker ändå att det är så man skulle kunna ha skrivit i första svaret också. Så mycket information hade ministern ändå att hon kunde ha lagt in det i svaret. Men det är ju bättre att ta upp det sedan också. Jag tolkar ministern så att hon ändå backar upp polisledningen i och i det här fallet, och jag tror att hon gör en riktig bedömning. Även om det är en svår situation, och även om enskildheter kan ha gått fel, tror jag att det är bra att vi kan ha polis som ibland också beväpnas med filmkameror och inte bara batonger, och att man med filmbevis kan identifiera, lagföra och straffa dem som begår de här brotten. Jag tror att det är en svår balans, precis som ministern säger, men att detta är ett nytt verktyg som kan användas. Av vad jag har läst mig till, hört och tagit reda på om de förberedelser som polisen gjorde inför det här förstår jag att de har varit oerhört positiva och professionella. Man skickade brev till polisen i de länder där ESF hade haft konferenser tidigare. Man tog lärdom av , där dialogpoliserna har varit oerhört framgångsrika. De internationella kontakterna och samarbetet har alltså fungerat väl också. Någonstans tror jag gränsen ändå måste gå, och det är just det som justitieministern tar upp, där det finns uppgifter om att polis tvingats ta av sig hjälmen i en situation där risk för skador, när det kastats flaskor och gatstenar mot dem, funnits. Är det så har man på något sätt passerat det acceptabla, och då har man utsatt polis för onödig fara. Det tycker jag är viktigt att slå fast. Sedan vill jag ändå prata om den andra delen, som ministern inte alls berörde i sitt svar, om planeringen över huvud taget och boendeförhållandena vid den här insatsen. I efterhand har det varit oerhört starka reaktioner, inte minst på boendet. Det har fått polisens nationella huvudskyddsombud att prata i termer som ovärdigt, skandal, beklämd och inte acceptabelt. Man trängde in många poliser i kaserner. De hade väldigt lite privat yta. Justitieministern brukar i andra sammanhang säga att vi aldrig har haft så mycket resurser till polisen. Då kan man väl hoppas att planeringen ska finnas hela vägen när så här viktiga insatser planeras, så att säga, så att man också får ett värdigt boende värt en svensk polis. Jag hoppas att ministern i sitt andra inlägg kan resonera kring de anmälningar som gjorts om boendet och kringarrangemanget kring insatserna. 21 (m): Det är bra att vi är överens om att förberedelsearbetet är viktigt och att åtminstone intrycket är att polisen i gjorde ett väldigt gott arbete i den delen. Jag tittade här som hastigast över vad man hade för krav när man sökte logi och annat och vad det skulle uppfyllas. Man sökte helpension, man ville ha en samlad personalresurs, man tittade på säkerhetsfrågorna, man krävde uppställningsplats för fordon och servicemöjlighet för dem, möjligheter till fysisk träning och rekreation i lugn miljö, samvaro för personalen i syfte att främja gruppdynamik och så vidare. Det är en lång lista med väldigt höga ambitioner. I takt med att man närmade sig det här evenemanget minskade också antalet möjliga placeringar och annat, men jag vågar nog säga att man har gjort sitt yttersta för att tillgodose viktiga krav för att personalen skulle ha bra arbetsförutsättningar. Sedan kan man inte heller undgå att fundera över vilket ansvar även arrangörer av denna typ av evenemang har. Tyvärr är det inte första gången som Reclaim varit med när det blivit mycket bråk, våld och annat. Man kan inte komma ifrån att också där finns ett ansvar. Man måste fundera över vad som kan göras från båda hållen. tror jag att ambitionen är att ha trevliga aktiviteter och skapa en fest, men i många sammanhang låter man sig utnyttjas alldeles för enkelt, vilket är illa. Min slutsats av händelserna i , bland annat det jag kunnat läsa mig till, är, som jag försökt säga, att man måste gå till botten med ett antal av de frågor som ligger till grund för anmälningar från personal och medborgare. Jag nämnde att det verkar som om ordern att i ett mycket märkligt sammanhang ta av sig hjälmen visserligen var rätt men riktad till fel personer samt att det handlade om radiotrassel. Vi vet ännu inte hur det var, men om det var så är det naturligtvis illa. Dock ska sägas att ingen av poliserna tog av sig hjälmen, vad jag har förstått, men de kände att ordern som de hörde i radion var fel och var upprörda över att det kunde bli så. Det förstår jag. Det andra man måste fundera över är om man hade kunnat göra mer i form av förebyggande insatser. Jag tror att det är svårt att se att så skulle ha varit fallet, för om man tittar på vad som tagits hem var det, som interpellanten också säger, många aktiviteter och mycket folk. Man omhändertog också ganska många personer. Jag tror att man faktiskt klarade av att ringa in många av dem som organiserar bråk. återstår att se om man har tillräckligt på fötterna för att vi ska kunna lagföra dem på rätt sätt. Den typen av insatser är, som sagt, besvärliga. De kräver ofta stor samordning med personal från kanske flera polismyndigheter. Därför är det bra att arbetar med metodik, utvecklar olika typer av taktiska koncept och även utbildar poliser. I insatsen deltog över tusen poliser. Ungefär 500 av dem var från och . Poliserna var i huvudsak särskilt utbildade för att arbeta enligt den modell som man hade bestämt sig för skulle vara den bästa. Det tror jag var bra. 22 (): Jag vill tacka justitieministern även för det svaret. Det gjordes också andra insatser . En del ungdomar greps utanför en vapenaffär, ungdomar som var på gång och skulle störa. Det var riktigt att gripa dem. Det är viktigt att hålla isär Reclaim the Streets och , den stora och framgångsrika kongress som hölls i och som samlade så mycket människor från hela . Dessa människor har en dröm om en annan värld än den vi lever i där vi i ljuset av finanskris och miljökris ser att klyftorna och orättvisorna växer inte bara i övriga världen utan också i vårt eget land. Att man under den viktiga devisen En annan värld är möjlig kunde föra mängder av samtal och diskussioner, trots att man ibland tyckte olika, var en oerhörd framgång. Vi ska vara glada över att vi kan arrangera sådana aktiviteter i och dra till oss den typen av konferenser och forum. Det är viktigt att slå fast att en del av det som inträffade kring planeringen av polisens insatser inte var bra. Där vill jag peka på det som rörde boendeförhållandena. Det är helt orimligt att polisen i inte, när de är i tjänst, har möjlighet till ett privatliv och har förvaringsmöjligheter för sina personliga tillhörigheter. Det gällde exempelvis uniformerna som fick hänga fritt. Sådant måste kunna sägas. Jag konstaterar, precis som polisens nationella huvudskyddsombud, att det inte är acceptabelt. Sist, men inte minst, är det viktigt att nu följa upp det som hände så att de ansvariga ungdomar, ligister, som begått brotten identifieras, lagförs och straffas för dessa brott. 23 (m): Naturligtvis är Reclaim the Streets och olika verksamheter, men de är ofta tillsammans och dessvärre blir det ofta bråk och stökigheter i anslutning till deras aktiviteter. Det innebär att några även på den sidan lite grann bör fundera över sitt ansvar. Det kan givetvis vid varje stor insats finnas problem och sådant som kan göras bättre. Däremot vill jag, beträffande allvarliga synpunkter på boendet, säga att om vi har den typen av stora insatser måste vi också ha personal som ibland får stå ut med att ha en standard motsvarande den som värnpliktiga är vana vid att ha. Som en förberedande åtgärd fick huvudskyddsombudet i tillsammans med en polis utifrån i uppdrag att inspektera förläggningen vid P 2. Man hade tidigare inspekterat och kommenterat städningen. Det vidtogs en rad olika åtgärder för att poliserna skulle få mörka gardiner, klädförvaring och medicinförråd. Man gjorde väl sitt bästa. Ingen vore gladare än jag om varje polisman alltid kunde sova gott om natten i sin egen säng, äta frukost med fru och barn och hela släkten och fick massor av underbara upplevelser och ett privatliv. Men vid denna typ av stora kommenderingar och insatser tvingas vi ibland förlägga folk på en lite enklare nivå. Om delar av kan bo på vandrarhem i vore det väl märkligt om inte poliser, som ska bevaka ett evenemang i , kunde bo på ett logement. Någonstans får gränsen dras för hur fin i kanten man får vara. Jag tycker inte att det är ett stort problem. Vi gör så gott vi kan, och polisen gör så gott den kan för att det ska vara anständigt. står man alltid ut. Däremot ska personalen inte utsättas för faror i onödan. Vi ska ha bra planering, bra utrustning och utvärdera varje gång så att vi blir bättre på huvuduppgiften. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2008/09:17 om vapens roll i dagens samhälle 24 (m): har frågat mig vad jag avser att göra för att skapa ett samhälle som, så långt som möjligt, tydliggör vapens roll och användande. har en lång tradition av jakt och målskytte. Därför är vi ett land med många vapenägare. Men vi har också en noggrann kontroll av rätten att inneha och bruka skjutvapen. Vid en internationell jämförelse är den svenska vapenlagstiftningen förhållandevis sträng. Huvudsyftet med den stränga kontrollen är att motverka missbruk och att förhindra olyckshändelser i samband med hanteringen av vapen. Av särskild betydelse är givetvis också strävan att minska antalet brott där skjutvapen används. Genom kontrollen minskar risken för att olämpliga personer blir vapeninnehavare och att vapen förvaras eller hanteras på ett sätt som inte är betryggande från säkerhetssynpunkt. Vapenlagstiftningen är ett område som fortlöpande är föremål för debatt. I takt med att det sker förändringar i samhället måste också regelverket ses över och anpassas. Ett exempel på ändringar som genomförts är utvidgningen av läkares anmälningsskyldighet till polisen. Från att tidigare endast ha omfattat patienter som vårdas för psykisk störning infördes en skyldighet för läkare att underrätta polisen om samtliga patienter som av medicinska skäl bedöms vara olämpliga att inneha vapen. Som påpekar förefaller läkare inte göra anmälan i den utsträckning som de borde. Detta torde dock inte i första hand bero på utformningen av lagstiftningen utan är ett tillämpningsproblem. En åtgärd som regeringen har vidtagit för att minska risken för att vapen ska komma till brottslig användning är den vapenamnesti som genomfördes marsmaj 2007. Resultatet av vapenamnestin var mycket positivt. Under amnestin lämnades drygt 13 000 skjutvapen och ammunition in till polisen. Vi hade besvär med att någon lämnade in en handgranat också, kan jag berätta. Vapenfrågorna är dock inte enbart en svensk angelägenhet. För att på ett effektivt sätt komma till rätta med illegala vapen och för att generellt minska förekomsten av skjutvapen i världen krävs internationellt samarbete. antog FN det så kallade vapenprotokollet. Det huvudsakliga syftet med protokollet är att underlätta och förstärka samarbetet mellan staterna för att förebygga, bekämpa och eliminera olaglig tillverkning och handel med skjutvapen. har undertecknat protokollet men ännu inte tillträtt det. Det beror på att vi har inväntat det gemensamma arbetet på EU-nivå. Det arbetet har avslutats och resulterat i ändringar i vapendirektivet. Ändringarna antogs och ska vara genomförda . Jag avser att ge en utredare i uppdrag att ta fram förslag till nödvändiga ändringar i vapenlagstiftningen för att ska kunna tillträda FN:s vapenprotokoll och för att anpassa svensk rätt till ändringarna i vapendirektivet. 25 (): Jag tackar för svaret på min interpellation. Jag delar en hel del av de synpunkter som ministern för fram, framför allt vad gäller effekten av vapenamnestin . Denna gav ett mycket positivt utfall. Jag ser fram emot resultatet av den översyn man gör utifrån FN:s vapenprotokoll. Jag delar också statsrådets uppfattning att vi har en lång tradition av jakt och målskytte, en tradition som vi ska vara rädda om. Jakten är dessutom en av våra äldsta kulturföreteelser. Målskyttet har varit en viktig del av totalförsvaret, som skyttet haft en ungdomsfostrande roll. Vi lever i en föränderlig värld, och det gäller också det här området. Det som var bra i går kanske inte är det . De som innehar jaktvapen är en grupp som fått sina vapenlicenser genom noggranna kontroller och som övervakas av en sträng vapenlagstiftning. Jägarna är en grupp som vi har stort förtroende för i de här sammanhangen. är det viktigt att betona att innehav av vapen styrs och ska styras av behov och lämplighet. är det människor av kött och blod som innehar vapnen, ofta av sitt liv. Det sker saker under ett liv som påverkar lämpligheten att inneha vapen. Sjukdomar och andra omständigheter gör att vi blir mindre lämpliga som vapenägare. Det är en realitet som vi måste ta hänsyn till. Jag konstaterar att vi har en värdeglidning i samhället som vi politiker måste ta hänsyn till. Det finns, ofta inspirerade av actionfilmer eller den amerikanska synen på vapen, vapenfetischister och våldspersoner som ständigt kräver en liberalare vapenlagstiftning. Här måste vi politiker vara uppmärksamma. Jag ska ta upp två frågeställningar i samband med vapeninnehav. Den första gäller olika typer av . Vi kan konstatera att och målskjutning är en precisionssport. Traditionellt innebär det att skytten står eller ligger stilla och avlossar sitt vapen mot ett fast eller rörligt mål. Så har bedrivits och bedrivs i tävlingssammanhang. Vi kan se på hur skyttet går till. har en ny form av kommit till , det så kallade dynamiska skyttet. Det innebär att skytten löpande, ålande och hoppande nedkämpar mål på ett sätt som är att likna med en kommandoutbildning. Likheten mellan det här skyttet och de skolskjutningar som äger rum runt om i världen, senast i , är slående. Några länder har med rätta förbjudit den här formen av , och som jag ser det är det bara militären och eventuellt polisens insatsstyrka som ska tillämpa denna typ av . Att vi tillåter den här avarten av är mer till skada än nytta för samhället. Här bör samhället reagera, och här bör vi säga ifrån. Jag efterlyser därför hårdare normer för den här typen av tillämpat av civilister. Militärt måste vi ha det, och kanske också inom polisens insatsstyrka, men definitivt inte för civilister. Jag återkommer i mitt nästa anförande till den andra frågeställningen, som gäller läkares skyldighet att anmäla människor som har psykiska problem och andra sjukdomar till polisen. 26 (m): Det är väl alldeles korrekt att det sker utveckling och förändringar , som i all annan verksamhet. Det är klart att jägartraditionerna var annorlunda i det gamla bondesamhället än de är i det moderna 2000-talets samhälle, även om vi fortfarande har väldigt många jägare. Jag tror att många ser det mer som en miljöinsats och som viltvård, medan man tidigare jagade för att få mat på bordet. Det har alltså skett förändringar. Detta är svårt att ha synpunkter på, eftersom man inte ser alla lägen. gör en uppdelning och ser fast och målskytte som någonting annat än det som kan kallas dynamiskt . Jag är inte så säker på att man enkelt kan dra dessa skiljelinjer. Jag kommer från , där vi är väldigt bra på skidskytte, där man rör sig med vapen. Jag har aldrig uppfattat det som någonting farligt eller trendsättande åt fel håll. Tvärtom är det så att organiserat och målskytte med preciserade regler och så vidare sällan är någonting som leder till de bekymmer man kan ha med vapen och skjutande i ett samhälle. Det stora problem vi har är väl den inspiration som de som inte organiserar sitt intresse eller skaffar sig någon utbildning utgör. Man skjuter åt alla håll på de mest vansinniga vis, mest för att demonstrera sin makt. Egentligen har man inget intresse av den precision och sportutövning som målskytte också kan innebära. Jag är inte beredd att här och uttala mig om vilka skytteformer vi ska ha i eller . För mig är det viktiga att det finns noggrant utformade regler, att det sker under ordnade former och att det görs en prövning innan skytteföreningar och enskilda får tillgång till vapen. Det är dessutom så att det inte bara finns vanliga vapen . I globaliseringens tidevarv kommer nya typer av vapen. Det är möjligt att vi i också ägnar oss åt pilbågar och bågskytte av olika slag, men jag har, eftersom jag delvis är sportintresserad och har två söner, noterat att det nu finns många varianter på och vapensport. Man använder helt andra vapen, olika typer av bågar och annat. Det är också ett främmande inslag som vi inte borde acceptera, men detta tror jag inte skulle leda någonstans. Jag tror att man ska vara försiktig med att ha synpunkter på vad som är rätt och fel när det gäller formen av sportskytte. Däremot ska det vara ordnade regler kring föreningar, verksamhet och annat, så att man är säker på att det är just organiserad idrottsutövning det handlar om, ingenting annat. 27 (): Modellen med dynamiskt innebär trots allt en förändring av den värdegrund vi har haft inom skytterörelsen. Man måste fråga sig vad syftet är med en typ av . Att bedriva kommandoliknande är inte i enlighet med hur vi har uppfostrat våra ungdomar i . Jag anser definitivt att detta är en avart i . Jag ska gå över till läkares oförmåga att följa gällande lag. vapenlag tog upp läkares anmälningsplikt till polis om patient med psykisk sjukdom var vapeninnehavare. Inga anmälningar gjordes efter den lagens ikraftträdande, och skärptes lagen för att vi skulle få bättre efterlevnad. Trots det blev efterlevnaden dålig. Vi kan se län där inga anmälningar har gjorts, och då skulle man kunna säga att det inte finns några med psykisk sjukdom i de länen. Det är väl ingen som tror att detta är någon sanning, utan det är något som är fel på annat håll. skärptes lagen ytterligare i enlighet med hur ministern beskrev det. Det är intressant. I diskuterar man nu att följa just den lagen, och då kanske det vore bra att vi såg till att den fungerar här. När jag granskar uppföljning av antalet ärenden konstaterar jag att hade län som inga ärenden anmälda, , mitt hemlän, ett ärende, ett ärende för att ta några exempel. , , , , med flera hade ingen åtgärd . Då måste man fråga sig: Är det här trovärdigt? Enligt uppföljning var antalet människor som togs om hand på grund av psykisk vård 40 000 . Den nya lagstiftningen innefattar också andra sjukdomar som demens, alkoholproblem och liknande, och frekvensen var 687 personer. Det är skrämmande låga siffror. Man måste fråga sig varför läkarna inte sköter den här frågan bättre än vad de gör . I samband med frågor till läkare säger en läkare i så här: En anmälan upplevs som kontraproduktiv. Det är en intressant kommentar från en läkare mot bakgrund av att Rödebyfallet kommer från samma län. I säger en läkare: för ett rubbat förtroende mellan patient och behandlande läkare uppstår. Jag har tagit exempel från , ett uttalande från en läkare som hade en psykpatient fram till . Patienten tog livet av hustrun och sedan sig själv. Hon säger så här: Innan hans vapeninnehav hade jag aldrig hört talas om hans intresse för jakt och hade inte kunnat föreställa mig honom som jägare, inte tänkt mig att han skulle äga ett vapen. var det inte det här som man var ute efter i lagstiftningen, utan man skulle göra en bedömning, oavsett om man vet eller ej, om en person är lämplig att vara vapenägare eller ej och efter den premissen göra en anmälan till polisen. Sedan är det upp till polisen att göra bedömningen. Det här fungerar alltså inte. Så här kan man gå igenom fall efter fall län efter län, och det här, hävdar jag, är definitivt inte vad vi som lagstiftare har tänkt oss. Detta är ingenting som har kommit , utan det är en tolvårig följetong att det fungerar på det här viset. Vi kan naturligtvis säga att det är tillämpningsproblem, men det är ändå upp till oss i denna kammare att se till att det tillämpas rätt och att det blir påföljder så att det beivras. Men uppenbarligen fungerar detta inte. 28 (m): Det är väl så att läkare inte gör anmälan till polisen i den utsträckning som de borde. Det sade jag också tidigare. Enligt min uppfattning finns det naturligtvis en del man kan göra för att förbättra informationen om den här anmälningsskyldigheten. När man läser olika uttalanden undrar man vad inställningen är, om alla riktigt har förstått vad som är skälet. Men vi måste arbeta via läkarna, för det är svårt för oss på politisk nivå att göra en gränsdragning eftersom det är en bedömningsfråga när en person är tillräckligt sjuk i någon mening för att inte vara lämplig att inneha vapen. Där måste vi ha läkarna med oss för att kunna göra en bedömning. håller på att ta fram nya föreskrifter och allmänna råd om läkarnas anmälningsskyldighet. Det tror jag är bra därför att en del läkare behöver lite råg i ryggen och också anvisningar att peka på när man berättar för patienten att det kanske är dags att lämna i väg vapen, sluta med älgjakten eller vad det nu kan vara. Men det är för tidigt att uttala sig om vilka effekter som utvidgningen av anmälningsskyldigheten har haft på anmälningsfrekvensen. Vi måste följa det, och jag gör det och kommer att noga studera den statistik som kommer framöver. Om det inte fungerar måste vi fundera på vad vi kan göra därutöver. Det svåra är ändå, skulle jag vilja säga, detta med psykiskt sjuka eller labila. Det är väldigt svårt att bedöma när en människa går från ett sinnestillstånd till ett annat. Det kan vara väldigt svårt också för en läkare. Helt enkelt och vattentätt kommer detta naturligtvis inte att bli. Därför är det viktigt att grundreglerna för vapeninnehav och hanteringen är noggranna och att vi ser till att alla rutiner därutöver fungerar. Man måste se helheten. Jag kan inte låta bli att återkomma till det dynamiska skyttet och fäbless för att moralisera över vad som är nyttigt och inte. För min del måste jag säga att jag har väldigt svårt att se någon nytta över huvud taget med tävlingsskytte, men jag har uppfattat att vi har och har haft tävlingsskytte och är duktiga på det. Det ger rekreation och inspiration därför att tävlingsmomentet i sig är intressant. Man behöver inte moralisera över det, men någon nytta i form av att man får hem mat eller något annat lär det inte finnas. Det är likadant med nya företeelser. Samma sak med dem som spelar paintball som är lite av 2000-talets cowboyer och indianer. Jag har alltid funderat över hur det ska vara så kul att springa och säga: pang, pang. Men det är uppenbarligen något slags mänskligt behov som det manliga könet har . Det hittar nya former.