prot · GV09121 · 2008-06-03 00:00:00 — I detta förslag är man beredd att lägga ned Ljustadalens öppna anstalt som faktiskt är den enda kvinnoanstalten i norra . Detta skulle innebära väldiga problem för kvinnor som döms till fängelse. Att behöva åka ända från norra till eller till innebär att man inte kan ha en normaliseringsprincip eller relationer med sina barn och så vidare. Detta är ett sätt för Kriminalvården att försöka effektivisera. Kriminalvården har också signalerat att tre anstalter kommer att ha inlåsning tidigare än vad man har , vilket kommer att innebära att får en av längsta inlåsningstider för våra dömda just för att man behöver effektivisera och spara pengar. Vi vet redan att vi har problem med personaltätheten. De självmord vi har sett på våra häkten har rönt ganska stor uppmärksamhet. I till exempel säger personalen att man är två personer som jobbar . Två personer har ansvaret för hundra inlåsta människor! Möjligheten att kunna arbeta med en bra säkerhet finns inte. Vi har alltså stora brister för att man har effektiviserat när det gäller personal och anstaltsplatser. Kriminalvården bedömer själv att man har ett oerhört stort behov av ytterligare tillskott . Jag har full respekt för att vi inte är överens om att ha halvtidsfrigivning eller genomföra den typen av politiska beslut. Men jag tycker ändå att justitieministern även i sitt svar skulle behöva signalera mer av hur man ser på det här från regeringens sida. Kommer man att vara beredd att skjuta till resurser? Kommer man att möta de problem som Kriminalvården har ? Och vad blir egentligen svaret till generaldirektören med de behov som han själv lyfte fram i medierna? Han säger att antingen måste man få stora resursförstärkningar eller så måste det fattas politiska beslut som lättar trycket på kriminalvården. Det är bra att man långsiktigt i en utredning ska titta över rättsväsendets samlade behov . Men problemen är akuta och finns . 21 (m): Vad jag försökte säga i svaret är att Kriminalvården kan hantera situationen som det ser ut just . Prognosen handlar faktiskt om framtiden. En stor del av prognoserna hanteras naturligtvis i den vanliga budgetprocessen. Det viktiga är att vi har tillsatt en särskild utredare som följer upp och utvärderar effektiviseringsarbetet inom . Det kommer en första delrapport , vilket jag tycker är bra. Det är en del av sanningen, och jag tror att det var det var inne på. Effektivisering är en sak, men sedan har vi innehållet och verkligheten för de människor det handlar om också. Det är det andra stora bekymret vi har. Hur ska vi lösa eventuella trängselproblem om vi ser sådana? Jag försökte antyda en del svar i det skriftliga underlaget. Det ena handlar om att vi gärna vill arbeta mer med tidigarelagd villkorlig frigivning och hitta olika lösningar när det gäller att komma tillbaka till samhället. Jag är faktiskt lite stolt över de åtgärder som träder i kraft och som innebär att tidigare dömda kan få den hjälp som andra kan få med att slussas in på arbetsmarknaden. För en arbetsgivare innebär det lägre anställningskostnad om man tar emot en person som kanske till och med har fått viss utbildning inom . Det är ett första steg. Vi har också fört flera samtal där man från arbetsförmedling och kriminalvård ändå har satt sig ned för att diskutera reglerna. Jag tror att det är mycket av den typen av åtgärder vi måste arbeta med. Det finns ett spektrum av olika åtgärder, och det vore förment att här i en kort interpellationsdebatt peka på det man kan göra. Men jag tror att det här är otroligt viktigt. Jag inbillar mig och tror nämligen men jag vågar inte säga att det är så att om vi utslussningen rätt minskar vi återfallen. Det får betydelsefulla effekter på lång sikt. Klienterna på våra anstalter är ofta sådana som återkommer . Om vi kan göra rätt både i anstalt och i samband med utslussningen får vi färre kunder i Kriminalvården, och det vore en nåd att stilla be om för många. Prognoserna har inte varit så träffsäkra. har slagit larm mer än en gång, och sedan har verkligheten blivit en annan. Det har gjort att vi har känt behov av att analysera detta ganska noga för att se vad som händer. Det finns också beslut, inte minst på EU-nivå, som kan få betydelse för beläggningen och trycket på Kriminalvården. Om jag ska sammanfatta kan jag säga att jag ser de brister i verksamhetens innehåll som tar upp. Där finns mycket mer att göra. Det handlar inte bara om att i volym svara upp mot prognosbehoven utan också om att fundera över hur man gör det på ett bra sätt. Jag har ändå viss tillförsikt om att vi sakta men säkert klarar detta. Det är i alla fall min bestämda ambition att vi både i budgetarbete och annat på olika sätt ska se till att vi har tillräckligt mycket kunskap för att sätta in rätt resurser och åtgärder för att bedriva kriminalvård av hög kvalitet. 22 (): Jag ska börja med att vara positiv. Vi ser väldigt positivt på de förändringar som har skett vid utslussning för att underlätta för dömda att få arbete efter avtjänat straff. Det är en fråga som vi har lyft fram vid ett flertal tillfällen, och vi tycker att det är positivt att detta nu genomförs så att man får ett samarbete mellan Kriminalvården och Arbetsförmedlingen på det här strukturerade sättet. Vi tror också att det kan ha stor betydelse när det gäller återfall i brott. Om människor har möjligheter till arbete och till ett mer socialt liv som det här innebär minskar man givetvis återfallen i brott. För att återgå till det som jag är kritisk till handlar inte det här bara om volymfrågan. När trycket på Kriminalvården är så pass stort handlar det också om personalens situation . Vi vet att kontaktmannaskapet, som har stor betydelse för hur man kan bedriva behandlingsarbetet, egentligen har urholkats i takt med att trycket på Kriminalvården har ökat. Personalen har fler klienter att ta hand om. Det innebär att man inte kan fullfölja de goda ambitioner som finns i kontaktmannaskapet och i behandlingsplanerna. Vi måste fråga personalen i Kriminalvården som har höga ambitioner hur deras möjligheter är att fullfölja dem . Jag har själv tidigare suttit i under . När man tittar på Kriminalvårdens prognoser och bedömningar vet jag därför att prognoserna tyvärr ofta till och med har slagit fel åt andra hållet. Man har haft för låga prognoser för hur anstaltsökningen och platsbehovet egentligen skulle vara. Det har också bidragit till att man inte har kunnat öka antalet platser inom på det sätt som man hade behov av. Vi hamnade i en situation där vi snarare hade hårt tryck på dubbelbeläggning. Vi hade över 100 procents beläggningar. Där var prognoserna snarare i underkant, och det är också ett problem. När Kriminalvården nu signalerar de här oerhört stora behoven av resursförstärkningar är jag snarare orolig för att man även har tagit till i underkant och att vi snarare kommer att få en situation med en ökad dubbelbeläggning igen. Det är någonting som inte gynnar verksamheten och behandlingarna. Jag blir bekymrad över den senaste tidens händelser, och jag är övertygad om att även justitieministern är det. Det handlar om självmorden på häktena. Vi har en situation där självmorden anmäls till åklagare och utreds. Det är givetvis viktigt eftersom det gäller att en person faktiskt har mist sitt liv. Men vi riskerar att få en personalsituation där människor väljer att säga: Nej, jag tänker inte jobba inom . Jag tänker inte vara en av två personer som har ansvaret för 100 personer som är inlåsta och som är i kris om jag också i slutänden kan bli åtalad för att jag inte har klarat av att förhindra ett självmord! De här bristerna kvarstår. Det handlar inte bara om en volymökning och en platsökning utan också om personalens arbetssituation och möjligheten att bedriva ett bra behandlingsarbete. Jag hoppas, fru talman, att justitieministern lyfter fram de här frågorna när ni har era förhandlingar inför budgeten och att man ser till att Kriminalvården får de resurser som den behöver. Jag är övertygad om att justitieministern har en ambition att ha en kriminalvård med ett bra innehåll. Men det kommer att kräva mer resurser. Den signalen skulle Kriminalvården så väl behöva . 23 (m): Det här med prognoser och verklighet är naturligtvis besvärligt. Men om jag tittar på hur det ser ut just nu med häkten och anstalter är skillnaderna mellan önskad nivå för att bedriva bra verksamhet och den faktiska beläggningen ganska små. Om man lägger till de tillfälliga häktesplatserna ligger man till och med något under det man har sagt är acceptabel nivå. Däremot är det naturligtvis över nivån när det gäller ordinarie platser. Vad gäller anstalter är det en något högre nivå, men det handlar om grader just . Men vi måste se framåt. Regeringen har aviserat åtgärder som innebär att vi kan få ett ökat tryck. Då var frågan: Vad gör vi då? Ja, jag tror att vi måste arbeta mycket med personalen, med utbildning av personalen och olika åtgärder för att arbetet ska fungera. Jag tror också att det handlar om arbetsorganisation och mycket sådant, därför att det är ett väldigt ansvarsfullt och svårt arbete man bedriver ute på anstalterna. Jag har stor respekt för det. Det som har trätt i kraft och som jag vill arbeta mer med är till exempel frigång. Det handlar om vårdvistelsemöjligheter. Det handlar om våra halvvägshus. De har inte så många platser, men jag vill gärna framhålla att vi ju inte fyller dem. Man kan fråga sig varför. Beror det på att informationen inte har gått ut, har vi fel intagna eller vad är skälet? Vi jobbar rätt mycket med detta, därför att vi tycker att det är en väldigt god idé att man i öppnare former kan slussas ut till ett vanligt liv. Här ger vi oss inte även om det så att säga inte är kö till de platserna, utan vi kommer att fortsätta och vill gärna bygga ut den typen av verksamhet. Utökad frigång är också ett sådant alternativ som är väldigt bra. Jag tror också att det höjer motivationen för olika behandlingsinsatser och annat för dem som är intagna att man ser att det finns en väg ut, att den kommer ganska snabbt och att den är strukturerad och organiserad. Vi vet att en del intagna som har haft en längre typ av anstaltsvistelse i det närmaste är skräckslagna inför att komma ut i vardagen därför att ingenting är ordnat, och man kanske inte ens vet hur man ska hantera sin verklighet. Det här måste vi jobba med som en del i behandlingen, och då är de här utslussningsaktiviteterna, rätt hanterade, oerhört betydelsefulla. Det är naturligtvis så att arbete med volymen av kriminalvård och innehållet inte är något som man kan göra endera eller någondera, utan vi måste arbeta på båda sätten. Vi försöker vidta kvalitativa åtgärder, även om vi ser att det finns många behov som bara handlar om att bygga fler platser. Vi måste också se till att de människor som finns på anstalt möts av en bra verksamhet. Vi har väldigt mycket att göra för att se till att deras dagar blir meningsfulla. Ytterst handlar det om det är därför det är så svårt att vara personal också att människor som mår dåligt kanske är det därför de finns på anstalt mår ännu sämre, och det gör arbetssituationen ännu mer utmanande. Men jag tror att om man successivt arbetar med positiva åtgärder och verksamhetsförbättrande åtgärder så att man också förnyar och vidgar antalet anstaltsplatser kommer vi rätt. Det är därför, för att klara det, som vi är tvingade att se mycket på effektiviteten och på hur resurser används. När det gäller kriminalvården är det där vi har det kanske mest organiserade arbetet just nu för att få ordning och reda på siffror, prognoser och annat så att vi känner att alla är med på vagnen och att vi kan göra rätt saker. 24 (): Väldigt många av de åtgärder som justitieministern pratar om håller jag med om, och jag tror att de kommer att vara väldigt betydelsefulla för framtiden, till exempel utslussningen och möjligheten att lite i taget ta steg ut. Bristerna och problematiken när det gäller halvvägshusen, att man inte lyckas fylla de platserna, har vi ju haft tidigare också när man har varit på väldigt sluten anstalt och egentligen har möjlighet att flytta över till öppen anstalt, men folk vill inte göra det eftersom de inte klarar av att det är människor som går ut därifrån medan de själva ska sitta kvar. Det här är snarare ett område där man borde ta efter den norska modellen , där man går mot mer och mer öppna anstaltsplatser snarare än mot slutna anstaltsplatser. Vi har ju gått åt andra hållet. Det är en diskussion som vi får fortsätta ta. Däremot vill jag kommentera att man ligger på 93 procents beläggning på anstalterna och att man säger att det här är hanterbart. När jag började i det är rätt länge sedan, 1994, men inte så vansinnigt länge sedan hade man faktiskt tidigare som mål att ha en 80-procentig beläggning. Det var då man sade att man hade möjlighet att hantera behandling, att separera intagna med olika typer av problematik, att förflytta folk mellan anstalter om de stör ordningen och att se till att rätt person blir placerad på rätt anstalt utifrån det brott och det behandlingsbehov man har. Med 93 procents beläggning har man ingen möjlighet att kunna göra det här på anstalterna , och det bidrar också till den svåra problematik som personalen sedan ska ha att hantera. Jag får tacka justitieministern för svaret. Vi kommer att fortsätta diskutera innehåll och så vidare, och vi kommer inte alltid att ha samma åsikter, men jag hoppas verkligen att justitieministern ser till att Kriminalvården får de resurser som behövs. 25 (m): Det är Kriminalvården som har bedömt att är en acceptabel nivå. Jag kom också in i 1994, så vi har långa perspektiv. Då pratade man om . Det handlade naturligtvis om att man hade en småskalighet i strukturen på ett annat sätt, och då krävs det faktiskt att man ligger på en lägre nivå. Jag vågar faktiskt påstå en sak, och det är att behandlingsverksamheten har blivit bättre. Det är möjligt att man hade mer tid, men jag vet inte om man använde den på rätt sätt . Men jag ser ändå väldigt positivt på den utveckling vi har haft med insatser för personer med missbruk, aggressivitet eller sexuella störningar vad gäller relationer till kvinnor, barn eller vad det nu kan vara. Vi har förbättrat verksamheten substantiellt och faktiskt sakta men säkert byggt ut insatser på det området. Jag tycker också att vi sakta men säkert är på väg att återupprätta någon typ av arbetslinje där man faktiskt inte är inlåst när man inte går till psykologen eller äter, utan man faktiskt också har någon typ av sysselsättning som kan främja det liv man ska leva när man lämnar anstalten. Vi får nog alltså inte stirra oss blinda på det. Men det är klart att vi måste vara observanta på var vi ligger när det gäller beläggning. Vet man, vilket vi vet, att vi förmodligen kommer att ha fler som döms till sluten anstalt bland annat, måste man fundera över hur man ska klara beläggningen. Det kan jag försäkra : Är det någon som begär mycket pengar till rättsväsendet så är det jag. Sedan återstår att se hur framgångsrik man är när vi kommer fram till budgetpropositionen. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellationerna 2007/08:719, 720 och 793 om länsrätterna i , och 26 (m): och har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att föreslå att förslag om länsrätter fullföljs och vilka åtgärder jag i så fall avser att vidta för att upprätthålla rättstryggheten i alla delar av landet. har frågat mig vilka åtgärder jag kommer att vidta för ett bibehållande av länsrätten i , och därmed en viktig del av den statliga servicen i . Jag väljer att besvara interpellationerna i ett sammanhang. ska vara långsiktigt hållbar. Utgångspunkten för arbetet med att vidareutveckla organisationen är att länsrätterna ska ha en funktionell geografisk spridning i förhållande till medborgarna och andra intressenter som organisationen skapar förutsättningar för specialisering, kompetensutveckling och en väl fungerande beredningsorganisation. Initiativet till utredningen av länsrättsorganisationen kom , då lagmännen på länsrätterna, kammarrätternas presidenter och Regeringsrättens kanslichef träffades och diskuterade det framtida förvaltningsdömandet. utarbetade, i samråd med representanter för domstolscheferna, en promemoria som överlämnades till . Promemorian remitterades med ett positivt remissutfall. Regeringen gav mot denna bakgrund i uppdrag att fortsätta utreda länsrättsorganisationen och lämna förslag om antalet länsrätter och deras geografiska placering. Uppdraget redovisades , och länsrättsutredningen skickades ut på remiss. Jag besvarade för sedan en interpellation av . Även den interpellationen ställdes mot bakgrund av utredning om länsrätterna. Som jag redogjorde för vid den interpellationsdebatten vill jag ta del av remissvaren och analysera de förslag som lämnats av utredningen innan jag tar ställning till hur förvaltningsdömandet bör organiseras . Det är en självklarhet att vi ska ha ett väl fungerande förvaltningsdömande. Detta ska naturligtvis gälla för hela . Då , som framställt interpellation 2007/08:720, anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav tredje vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 27 (): Jag får väl tacka för svaret även om jag inte känner mig tryggare med det ministern sagt. Vi får inget besked. Visst, jag har respekt för att remissinstanserna ska få säga sitt, men i ärlighetens namn har vi sett tidigare förslag till beslut gå på remiss och sedan sett att regeringen tagit liten hänsyn till vad remissinstanserna tyckt. Utifrån det tycker jag att ministern kunde ge mer än en vink om att remissinstanserna ska få säga sitt och att regeringen därefter säger vad de tycker. Ministern kunde ha gett ett bättre och tydligare besked. Länsrätten är den instans som framför allt hanterar människors, enskilda individers, möjlighet att överklaga och göra sin röst hörd när de i kontakt med myndigheter känner sig felbehandlade. I har vi kunnat se att antalet ärenden ökat avsevärt, vilket lett till att de varit tvungna att anställa fler. Vi känner stor oro när vi ser att förslaget innebär en större centralisering och sämre tillgänglighet för den enskilde individen och att man därmed blir tvungen att ta avståndet i beaktande när man vill göra sin röst hörd. Det innebär naturligtvis en fara för rättssäkerheten eftersom tillgängligheten kommer att försämras. Många ärenden handlar om psykiatrin, att man känner sig felaktigt behandlad. Psykpatienter blir tvungna att resa långa sträckor. Jag anser att det är oacceptabelt. Den princip som dragits upp inför utredningen, att det ska vara 6 00010 000 ärenden, visst, det kan vara en riktlinje, men man måste också se på hur regionerna ser ut. Jag kan tycka att det är acceptabelt om det är fråga om tätbefolkade områden med korta avstånd. Jag hoppas dock få besked av ministern ifall hon tycker att det finns behov av regionala undantag. Detta måste även ses i perspektiv av den centralisering som funnits på regeringens agenda vad gäller de statliga myndigheterna och tillgängligheten till den statliga servicen ute i landet. Hur långt ska en medborgare, en enskild individ, ha till att kunna nå allt från och Arbetsförmedlingen till i det här fallet länsrätten? Här måste regeringen se till hela landet och sätta medborgaren i centrum. Om medborgaren ska vara i centrum, som ministern själv sade, och organisationen ska vara långsiktigt hållbar tycker jag inte att man kan ställa sig bakom förslaget. Ska man bli hänvisad till videokonferenser? Ska till exempel en psykiskt sjuk patient få sin röst hörd på det sättet? Är det acceptabelt? Tycker inte ministern att avståndet ska spela någon roll? Jag hoppas att vi i debatten kan få ett bättre svar från ministern, åtminstone en viljeyttring, om vad hon vill med den framtida organisationen för länsrätten. 28 (): Jag vill börja med att tacka justitieministern för svaret på interpellationen. På grund av utlandsresa har inte möjlighet att ta emot svaret, utan vi har kommit överens om att jag ska träda in i hans ställe. När jag läser svaret måste jag säga att jag blir besviken. Justitieministern ger i svaret inte medborgarna i den nordligaste delen av landet stort hopp. Förklaringarna till att det blir så kan vara två. Den ena möjligheten är att landets regering faktiskt inte känner till de förhållanden som människor i glesbygd lever under. Den andra möjligheten är att inte alla fakta är kända. Då utgår jag naturligtvis från att regeringen, liksom jag, anser att rättssäkerheten gäller lika för alla i alla delar av landet, och därmed utgår jag också från att det är den andra av de två möjligheterna jag nämnde som gäller. Enligt min mening måste regeringen avvisa förslaget om att slå samman länsrätterna i och till den föreslagna förvaltningsdomstolen i . Till grund för mitt ställningsstagande ligger framför allt att rättssäkerheten måste gälla lika för alla var man än bor i landet. Den föreslagna domstolen skulle utgöra första instans i förvaltningsärenden för invånarna på mer än en tredjedel av landets yta. Avstånden mellan den plats där domstolen är belägen och de mest avlägsna delarna av dess arbetsområde blir därmed orimligt stora. Som exempel kan nämnas att det från till är . Om den som målet berör dessutom råkar bo utanför tätorten kan avståndet i extremfallet öka med ytterligare . Jag utgår då från att det ska vara möjligt att nyttja sin rätt som berörd medborgare att personligen få inställa sig i domstolen när lagen så medger. Det måste också vara praktiskt möjligt att som enskild medborgare kunna gå igenom sin egen akt i domstolen innan ett mål avgörs där ingen muntlig förhandling äger rum. Om den enskilde medborgaren upplever det som i praktiken omöjligt eller så besvärligt att han eller hon avstår från sin rättighet att inställa sig till muntlig förhandling eller från att ta del av sin egen akt är rättssäkerheten hotad. För mig är det viktigt att vi inte av missriktad spariver skapar fler fall där människor känner sig orättvist och godtyckligt behandlade. Det går säkert att med statistik och teoretiska beräkningar visa att den föreslagna förändringen är motiverad, men ur den enskilde medborgarens perspektiv blir detta helt orimligt. Slutligen vill jag göra en jämförelse som visar att regeringen borde avvisa förslaget om att slå samman länsrätterna i och till en ny förvaltningsrätt i . Det jag vill jämföra med är regeringens eget beslut när det gäller tingsrätterna. I sitt beslut sade regeringen följande: Regeringen gör bedömningen att den i rapporten föreslagna lösningen skulle leda till alltför stora avstånd inom domsagorna och finner att tillgängligheten för invånarna skulle försämras i sådan utsträckning att det inte väger upp de verksamhetsmässiga skälen för en sammanläggning. Precis så är det även i det här fallet. Jag avslutar därför med att fråga justitieministern om hon här och kan ställa sig bakom regeringens tidigare ställningstagande och därmed lämna samma besked när det gäller länsrätterna i och . 29 (): Jag tackar justitieministern för svaret. Jag tycker, liksom övriga interpellanter och många andra, att länsrätten har en oerhört viktig funktion. Det är där allmänheten kan överklaga exempelvis beslut som fattats av , , och kommunernas socialtjänst. Naturligtvis vill vi ha länsrätten kvar i . Vi tycker att det är viktigt med närheten till service, ett bra samspel mellan den statliga servicen, , kommunerna och . Jag vill verkligen betona vikten av att man funderar över de remissvar som kommer in. Det förslag som finns att ta ställning till, och som jag hoppas och förutsätter att justitieministern tar sig en rejäl funderare över, innebär för del inte enbart att länsrätten i går i graven. Förslaget innebär också att kommer att delas på mitten i två delar. Man har alltså dragit en juridisk gräns mellan och . Medborgarna i och kommunerna norrut i länet ska alltså till med sina mål och i och övriga kommuner till . Detta går helt stick i stäv med och försvårar vårt arbete i .