prot · GV0997 · 2008-04-16 00:00:00 — Men så tillämpar vi inte reglerna . Det ska självklart också mycket till för att föräldrar ska sparka ut sina barn i den situationen. Den svåraste tiden i livet när det gäller att få ett arbete är kanske när man kommer direkt från gymnasieskolan. Ofta är det en inkörsperiod innan man får ett arbete. Det är just därför ungdomar ofta har så stora problem de blir diskriminerade på arbetsmarknaden, och det tar också tid att bygga upp erfarenheter som underlättar att få ett arbete. Ofta tar det innan man kommer in på arbetsmarknaden. Det är inte som , när ungdomar började jobba när de var . är det snarare man kan få ett långvarigt fast arbete, men inte ens då är det någon garanti. Jag tycker alltså att man måste bestämma sig: Antingen tar man bort båda föräldrarnas försörjningsansvar, vilket man inte har gjort, eller så ser man till att de delar på ansvaret, vilket de i praktiken inte gör. Det är väldigt många ensamstående pappor men framför allt ensamstående mammor som tar detta tunga försörjningsansvar och som har en väldigt svår ekonomisk situation. När det gäller adoptionsreglerna tycker jag avslutningsvis att när vi nu ska utvärdera de nya reglerna som vi har antagit om barns bästa kan vi utvärdera det här också. 14 () replik: är själv egentligen inne på rätt spår. Det är inte fråga om att ändra reglerna om underhållsskyldighet i . Om det finns en sådan stark belastning på boendeföräldern och vi därför ska ändra någonting är det reglerna i socialtjänstlagen, om de nu gör att boendeföräldern får en för stark skyldighet att hjälpa sina barn. är det också så att det finns väldigt många föräldrar som med varmt hjärta hjälper sina barn boendeföräldrar förstås men också pappor som inte bor med sina barn men ändå hjälper till efter . Hur stort problemet är vet jag inte, och det tror jag inte någon vet. Men är det något som ska angripas i detta sammanhang är det i så fall socialtjänstlagen och reglerna om hur vi ska hjälpa ungdomar som inte fullföljer gymnasieutbildningen. Det är det som ska ske, inte någon legal underhållsskyldighet i . 15 () replik: Jag tyckte att anförande hade en lite tråkig underton, där han försökte skylla det 18-åriga barnets misslyckande med försörjning på den föräldern hos vilken barnet bor och att det skulle vara en anledning till att den andra föräldern skulle slippa dela på underhållsansvaret. Jag tyckte att det var lite jobbigt att höra det resonemanget. Men det var inte därför jag begärde ordet, utan det gällde detta med fler än två vårdnadshavare. sade att det inte skulle vara skrivet från perspektivet om barnets bästa, därför att det skulle vara så normalt som möjligt om nu barnen bodde ihop med två föräldrar av samma kön. Det är inte självklart att det är det som är situationen. I väldigt många fall bor barn ihop med en förälder; i de flesta fall kanske två föräldrar av olika kön. Även i de fallen kan barnets skyddsnät vara väldigt svagt när den ena föräldern av någon anledning försvinner. Det traditionella sättet att se på barnets behov av stöd är uppbyggt på ett gammalt samhällssystem där man har nära till släkt. Den verkligheten lever vi inte i , utan det kan finnas andra människor i barnets närhet som barnet själv uppfattar som den man rimligtvis borde få ha som alternativ vårdnadshavare i en sådan situation. Det är den möjligheten vi vill utreda. Observera att vi vill utreda vi har inte ett förslag. Är rädd för att se hur det ser ut i verkligheten? 16 () replik: Det är mig främmande att stå här i talarstolen och lägga en börda på en mamma som har en 19-årig son sittande hemma. Det har jag definitivt inte gjort. Det måste bero på en grav missuppfattning från sida om han uppfattade mig på det viset. När det gäller frågan om fler än två vårdnadshavare är det naturligtvis alltid en risk att man i min ålder inte ser verkligheten. Det blir man ofta beskylld för när man kommit upp lite . Men jag tror att jag ser tillräckligt av verkligheten genom alla de kontakter jag har för att ändå försöka förstå den här situationen. Vi har i haft vår inställning klar när det gäller möjligheten för homosexuella att fungera som föräldrar på samma sätt som heterosexuella. På den punkten har jag ingen som helst avvikande mening. Men vad jag menar att man skulle ha tänkt på när man lade fram den här motionen är att det är barnets situation det gäller. Jag tror inte att det är någon fördel för barnet i någon situation att helt plötsligt och lagligt få tre eller fyra vårdnadshavare. Jag tror inte på det, och jag tror detta så starkt att jag inte tycker att det finns tillräcklig anledning att sätta i gång en utredning som inte alls har någon prioritet i förhållande till alla andra utredningar som vi i den här diskuterar, som inte minst oppositionen kräver att vi ska tillsätta och som regeringen tillsätter i mycket stor utsträckning. Jag ser svårigheter och komplikationer, och jag tycker att vi bör lägga den här frågan till handlingarna. 17 () replik: Jag är tacksam för förtydligandet från sida att det inte var avsikten att lägga någon ökad skuld på den förälder som barnet bor hos. använde väldigt tydligt som argument i sitt anförande att det kunde vara den förälderns bristande intresse för barnets utveckling och framtid som låg bakom att barnet inte kom ut på arbetsmarknaden. Det var mycket tydligt i anförandet, jättebra att det är tillrättalagt att det inte var avsikten att säga det. Jag förstår att det från majoritetens sida inte finns något prioriterat intresse att ta reda på hur svagt barnets skydd kan vara . Det är beklagligt att man inte vill ta till sig möjligheten att ta reda på hur barnets bästa skulle kunna stärkas i de fall där fler vårdnadshavare än två skulle kunna bidra till det. 18 () replik: Jag förstår om känner av att allianspartierna och allianspartiernas företrädare är ett sammansvetsat gäng som diskuterar och pratar sig fram till många olika lösningar. Men att citera fel person i debatten här i kammaren kan i varje fall inte jag acceptera. Det som nu tog upp har yttrats, såvitt jag kommer ihåg, men inte av mig. Jag tycker att vi kan kräva av varandra i debatten att vi ska få veta vem som säger vad. Jag vidhåller min uppfattning beträffande underhållsskyldigheten den är bra utformad och ska förbli så. Jag vidhåller också att vi inte bör tillsätta en utredning i frågan om fler vårdnadshavare. 19 (): Jag skulle vilja ha som rubrik på det här betänkandet Trygghet för våra barn. Betänkandet tar upp ett antal motioner som rör relationen mellan föräldrar och barn. Det rör utvärdering av nya vårdnadsregler, adoption, underhållsskyldighet, gemensam vårdnad och beslutsfattande i samband med det. Det rör talerätt i mål av faderskap och så vidare. Vi kristdemokrater har uttalat att det är barnperspektivet som vi vill driva så som vi har uppfattat det utifrån . Vi menar att det i varje fråga ska beslutas så att det är bäst för barnet. Att döma av den debatt som här förevarit finns inget parti som inte tycker att det är viktigt att utgå från barnperspektivet, det bästa för barnet, inte så som vi vuxna upplever det utan som barnet upplever det. Varför har vi då alla dessa problem och diskussioner omkring allt som ska göras? Det handlar mycket om att vi inte har haft barnperspektivet redan innan de här lagarna behöver träda i kraft och de här situationerna uppträder. Därför kan jag inte låta bli att i den här debatten nämna att vi mer borde fokusera på vad en fungerande familj innebär. Vad innebär det att ha barnperspektivet redan från början? Jag hävdar principen att varje förälder har ansvar för det barn som man har bidragit till att ha kommit till världen och att varje barn har rätt till sin mamma och sin pappa. I vårt samhälle finns fortfarande kärnfamiljen kvar. De allra flesta barn lever tillsammans med sina båda biologiska föräldrar. Familjen bemöter behovet av kärlek och intimitet. Familjen hålls samman av uppgifter som rör ansvaret för och omsorgen om barnen och familjen som helhet. I en familj finns utrymme för både upplevelser och arbetsdelning. Familjerna kan se olika ut men karakteriseras av närhet och gemenskap. Familjen har stor betydelse för att trygga barnen. Det folk vill tala om när de mår dåligt är just sin familj. Vad har de fått av sin familj sedan barndomsår och så vidare? Vad har de inte fått, och vad skulle de vilja ha? Barnen tycker jag ska få leva med båda sina föräldrar. Det måste vara idealbilden. Det är barnens allra viktigaste miljö. En familj som är stabil och som ser och bekräftar barnet som egen person är en viktig förutsättning för psykisk hälsa för våra barn och ungdomar. Därför menar jag familjens grundläggande roll som identitetsskapare inte kan ersättas men kompletteras. Kärlek, värme och ömhet i en familj är de främsta indikatorerna på att barnen har det bra. Men arbetslivets villkor, stress och otrygghet fortplantas lätt i en familj, och då blir inte familjen den trygga värld som många önskar att den ska vara. Bristen på tid blir ett allt större skuldkonto, och många separationer anses bero på bristen på tid för varandra och familjen. Därför behöver vi ge familjer stöd och förutsättningar för att hålla samman. Det blir inte alltid så som vi har tänkt oss. Av skilda anledningar bryts familjen upp, och barn får inte den tillgång till föräldrar som man hade tänkt sig från början. Vi vet att när det nya lilla barnet har kommit till vill alla föräldrar ytterst ta det största och bästa ansvar för att det lilla barnet ska må så bra som möjligt. En familj byggs inte av sig själv. Där vill jag hävda med viss skärpa att vi tror att allt ska gå av sig självt. Men det kräver arbete och ett ansvarstagande att bygga en familj. Det ansvarstagandet tror jag att vi mer och mer måste tala om och tala om vikten av att ta ansvar som förälder. När det inte blir så som vi har tänkt oss får samhället hjälpa till och skapa förutsättningar för att barnet ska bli så tryggt som möjligt. Där har vi nu alla de lagar som vi håller på att bereda och som vi försöker ordna till så att vi skapar en situation som gör det tryggt för barnet. Men lagen har också en normerande funktion som jag tycker alltför ofta förbises. Därför är det viktigt att i lagstiftningen alltid vara tydlig med att det allra bästa är att reda ut ansvarstagandet. Grundprincipen att en förälder alltid har ansvar för sitt barn tycker jag är viktig. Den får vi inte lämna. På samma sätt har ett barn alltid rätt till sina biologiska föräldrar. Flera av de ärenden som tas upp i betänkandet bereds nu i . Där kommer de olika principerna att skärskådas. Jag tror att det är jätteviktigt att vi inväntar de beredningar som görs på kloka grunder med utredningar som bas. Därför yrkar jag avslag på samtliga reservationer och bifall till förslaget i betänkandet. Jag vill sluta mitt anförande med att säga att tryggheten för våra barn är vårt ansvar. 20 () replik: Det är en sak jag undrar över i anförande. Hon pratar väldigt varmt om familjen. Kärnfamiljen är grunden för barnets trygghet och så vidare. Jag skulle vilja ha ett klart besked: Vad tycker och hennes parti om de andra familjekonstellationer som trots allt finns i och i världen? Det finns barn i de här familjekonstellationerna. Tror inte att barnen i de familjerna, i de förhållandena får tillräckligt mycket kärlek, ömhet, värme och respekt för att kunna bli bra människor och leva ett bra liv? Det låter som att grunden för att vi senare ska fungera som vuxna är just att vi växer upp med en biologisk mamma och en biologisk pappa. Vi vet, både du och jag, att så ser det inte ut . Varför ska vi inte kunna acceptera och respektera andra familjeformer just för barnens skull? Lever jag som barn i en familj med till exempel två mammor är jag som barn precis lika mycket värd. Mina mammor är precis lika mycket värda som en vanlig mamma och pappa. Min familj är precis lika mycket värd som en vanlig kärnfamilj. Jag undrar vad egentligen tycker om dessa familjer som ni anser inte hör hemma i kärnfamiljstanken. 21 () replik: Eftersom jag trodde att LiseLotte skulle ta upp precis den frågan med sin bas i en lång rad av förutfattade meningar om har jag skrivit ned vad jag faktiskt sade, nämligen: Kärnfamiljen finns kvar som verklighet och som ideal fortfarande i vårt samhälle, därför att fortfarande lever de flesta med båda sina biologiska föräldrar. Sedan sade jag så här: Familjer kan se olika ut men karakteriseras av närhet och gemenskap. Jag har inte klassat kvaliteter i olika familjer. Däremot lyfte jag fram en grundprincip som också har lyft fram. Jag tycker att den var lite tydlig i programmet Spårlöst, som jag såg på tv för lite sedan, där barn letar efter sina föräldrar. Vad jag sade var att det finns en önskan hos varje barn och en rätt för varje barn att få möta sina biologiska föräldrar i den mån detta är möjligt. Är det inte möjligt får man naturligtvis försöka lösa det på annat sätt. Att det finns en idealbild är inte särskilt märkvärdigt. Men därmed kan man inte betygssätta kvaliteten på de olika relationerna. Det har inte jag gjort. 22 () replik: Jag menar nog att trots allt gör det när hon pratar om den vanliga kärnfamiljen som idealet. Ett ideal är väl det som är det bästa, det som vi ska eftersträva. Det handlar då om en kärnfamilj med en biologisk mamma och en biologisk pappa till barnet. Så uppfattar jag det trots allt. Jag tror inte alls att det är några fördomar, utan det är grundat på de diskussioner och debatter som jag har haft med och andra kristdemokrater tidigare. Jag menar att just på grund av att verkligheten inte ser ut som ideal är det väldigt viktigt att vi tittar på de hål som finns i samhället för barn i olika familjesituationer. Betänkandet tar upp väldigt många av de fallen. Om högerregeringen hade varit lite framsynt och vågat komma till skott hade vi kunnat täppa till de här hålen ganska snabbt. Flera utredningar som ni har åberopat här visar på problemen som finns och hur vi skulle kunna göra för att lösa problemen. I stället för att sitta stilla i båten och vänta på att något ska hända hade ni kunnat pusha på och sett till att sätta de utredningar som är klara, och som har många bra förslag, i sjön och sett till att de blev verklighet. Just de barn som lever i otrygga, osäkra förhållanden skulle då få ett bättre liv och mer trygghet. Jag förstår inte varför och inte vill se till att det här sker så fort som möjligt. Hur länge ska vi vänta på att saker och ting händer under den här regeringen? 23 () replik: Ja, det är sant att jag tycker att det finns en idealbild, att det är väldigt fördelaktigt om barnen får växa upp med båda sina biologiska föräldrar. Men ibland går det inte. Den bilden stämmer inte alltid, och då kan det finnas väldigt många goda lösningar på annat sätt, och kanske blir det till och med lika bra. Men det finns en situation där jag tycker att de biologiska barnen ska ha rätten till båda sina föräldrar. Det är riktigt. Jag har däremot inte sagt något om kvaliteten i andra familjerelationer. När det gäller utredningarna och hur de tar beundrar jag vår regering som tillsammans har klarat så mycket av knäckfrågor. Det är fyra partier som har arbetat med flera tunga, svåra frågor och som steg för steg och med handlingskraft har kommit fram i fråga efter fråga. Jag har under två tidigare mandatperioder varit ledd av en annan regering som skulle samarbeta med två partier och kan jämföra med hur det tog i väldigt många frågor. Jag känner nu en stolthet och tycker att det skulle vara närmast pinsamt att stå och anklaga vår regering, som har samarbetat , för att inte mer har kommit fram. Det kommer fram förslag, och när förslagen kommer fram är de genomtänkta och manglade genom fyra partier som har samordnat sig och brutit många svåra frågor mot varandra. Vi kan förvänta oss goda, bärkraftiga och långsiktiga förslag från vår regering när utredningen kommer, och det ser jag fram emot. 24 () replik: Jag tycker att det är väldigt mycket fokus på det biologiska föräldraskapet. Det är de facto de som barnen växer upp och lever tillsammans med som barnen ser som sina föräldrar, oavsett hur barnen biologiskt har kommit till. Det utesluter självklart inte att man vill efterforska sitt ursprung, och det är väldigt många adoptivbarn som gör det. Denna möjlighet för barn finns väldigt tydlig i svensk lagstiftning, vare sig det handlar om insemination i heterosexuella eller i homosexuella relationer. Därmed inte sagt att man ska blanda ihop det verkliga föräldraskapet med det biologiska föräldraskapet, för detta med spermierna som befruktar ägget, det som är det biologiska föräldraskapet, är trots allt en liten sak. Det faktiska föräldraskapet är att leva tillsammans med barnen, att älska dem, att ta hand om dem och att ta ansvar för dem. Det är det som jag tycker är det verkliga föräldraskapet, och det är faktiskt det som barnen också tycker är viktigast. Sedan utesluter självklart inte det ena det andra. Vi diskuterar ingenting här som hindrar en man och en kvinna att träffas, skaffa barn och uppfostra barnen tillsammans. Det är också tydligt att gemensam vårdnad vid separationer är huvudregel, såvida det inte finns skäl emot det, det vill säga om det inte är i barnets intresse, så jag förstår inte riktigt problemet. Vill man verkligen dra det här till att det i förlängningen är det biologiska föräldraskapet som är det viktiga, då borde adoptioner till stoppas till såväl heterosexuella som ensamstående och homosexuella par. Då borde vi stoppa inseminationer för alla, inte bara för homosexuella par och eventuellt ensamstående kvinnor, utan även för heterosexuella par. Man måste bestämma sig för vad som är det viktiga. Då tycker jag ändå att det är det faktiska föräldraskapet. 25 () replik: Jag tycker nog att i det här meningsutbytet negligeras den biologiska relationen. Jag tror att det är en starkare relation än vad ger uttryck för. Den är nämligen en viktig del, därför att man kan aldrig kräva samma föräldraansvar av en icke biologisk förälder som det som kan anses ligga till grund för en biologisk förälder. Jag tycker tvärtom att det är alldeles för lite av ansvarstagande för barn som kommer till världen genom två människors förhållande till varandra. Jag kan inte tänka mig att stoppa adoptionerna. Tvärtom kan jag tänka mig att öka adoptionerna av barn som mår dåligt och för vilka det inte fungerar. Jag tror att jag också gav uttryck för att det är väldigt många relationer som inte blir som man har tänkt sig och att man därför måste hitta andra lösningar. Då väljer samhället en så nära relation som möjligt för barnet, nämligen att barnet får adopteras till ett par som önskar ta hand om och ha omsorg om det. Där skapas naturligtvis riktigt starka band. Men det innebär inte att man för den skull kan negligera de biologiska relationerna. 26 () replik: Det talas mycket om att det är det biologiska som är det viktiga. Men jag tycker att det är kärnfamiljen som spökar. Det anses bättre att det är ett heterosexuellt par som adopterar ett barn från en annan del av världen, trots att det inte är ett biologiskt barn. Det anses bättre att det är en man och en kvinna vid insemination, trots att det är en annan mans sperma och alltså inte biologiskt från mannen i relationens utgångspunkt. Man får bestämma sig. Vad är det viktiga? Är det kärnfamiljsbegreppet eller det biologiska? Man ska inte heller utgå från att man automatiskt är en bra förälder bara för att man är biologisk förälder till ett barn. I vårdnadsutredningar har vi sett att det finns fall där föräldrarna inte är lämpliga att ta hand om barnet för att de skadar barnet på olika sätt. Då hjälper det inte att man är biologisk förälder till barnet, utan det är bättre att barnet får en annan trygghet i livet av någon som visserligen inte är biologisk förälder men som kan ge kärlek och trygghet och som blir precis lika mycket förälder som någon som råkar vara biologisk förälder. Det är en onödig motsättning som görs här. Vi vill inte hindra människor att skaffa biologiska barn, tvärtom. Det är jättebra. Men vi vill möjliggöra för andra familjebildningar och att dessa inte blir diskriminerade. Det är många barn som blir diskriminerade för att man inte erkänner deras föräldrar som likvärdiga föräldrar eftersom samhällets syn är att detta inte är lika fint och bra för barnet. Men den forskning som finns när det till exempel gäller homosexuella familjer har visat att det inte finns någon skillnad. Det är inte det som avgör om ett barn ska må bra, utan det är helt andra saker. Det handlar om personliga egenskaper, kärlek och ansvarstagande. De som till exempel adopterar eller inseminerar har verkligen fattat beslutet att de vill ha barn och vill ta hand om det, vilket är en mycket bra utgångspunkt. 27 () replik: utgångspunkt är just den som också slår fast, nämligen att barn så långt som möjligt ska ha rätt att få omsorg av sina biologiska föräldrar. Därför är vi tveksamma till att lagstiftningen redan från början utgår från att detta inte ska vara fallet. Vi vill stötta de barn som finns och som av olika skäl inte kan få den omsorg de har rätt till. Då ska samhället gå in och hjälpa till med all kraft för att stötta dem. Oavsett om det kommer barn från andra länder eller inte är det en viktig del. I den frågan kommer nog inte och jag närmare varandra, utan här kvarstår en åsiktsskillnad. 28 (): Jag vill uppmärksamma motion C228. Det är den motion som så vänligt uttryckte sin sympati för. Jag tackar speciellt för det. Motionen handlar om att ett myndigt adoptivbarn ska kunna häva sin adoption om adoptivföräldern har utsatt barnet för sexuella övergrepp under uppväxten och om adoptivföräldern dessutom blivit dömd för det. Jag har stor respekt för den grundsyn som har präglat svensk adoptionslagstiftning , alltså att den juridiska relationen mellan adoptivbarn och deras adoptivföräldrar så långt det är möjligt ska göras lik den relation som gäller mellan barn och biologiska föräldrar och att adoptionsföräldrarna på alla sätt och så långt det är möjligt ska inträda i de biologiska föräldrarnas ställe. Det är konsekvent och klokt tänkt. Men ibland måste våra rättsliga principer, under vissa omständigheter, ge vika för det som vi nog alla känner i våra hjärtan är det rätta. Konsekvens får inte dras in absurdum. Det måste få finnas undantag som bekräftar regeln. Rättsligt fastställda sexuella övergrepp är ett sådant undantag. Det bör gälla som skäl för att häva adoption. Inga juridiska principer är så heliga att de ska tillåtas gå utöver våra grundläggande mänskliga rättigheter som ett barns rätt till utveckling, hälsa, social trygghet, personlig säkerhet och rätt att slippa utstå förnedrande behandling. Det svenska adoptionsförfarandet är mycket noggrant. Svenska adoptivföräldrar är väl utvalda. Det är bra. Huvudregeln i är att adoption ska vara till fördel för barnet. Trots detta kan fel begås i adoptionsprocessen. Det är fel som givetvis övergår i tragedier om felet resulterar i att en adoptivförälder begår sexuella övergrepp. Ett barn har inte självt varit delaktig i valet av sina adoptivföräldrar. Det har inte varit med i adoptionsprocessen. Barnet ingick inget avtal som det kan hållas ansvarigt för. Ändå är det barnet som drabbas av de negativa konsekvenser som kan komma av adoptionsavtalet när någon av de vuxna som ingick avtalet inte bara försummar sitt ansvar utan också på det grövsta sätt missbrukar det förtroende som han eller hon fått och som har sanktionerats av staten. När alla åtaganden som föräldraskapet innebär när det gäller omsorg, ansvar och kärlek har svikits genom kränkningar, som brännmärkt barnet för livet, vållat kroppslig skada och satt outplånliga ärr i själen, och samhället har fördömt och dömt adoptivföräldern för dessa handlingar, är det då rimligt att adoptivbarnet för resten av livet tvingas vara bunden till förövaren och till sin förtryckare? Nej, det är det inte. Fel kan begås vid ett adoptionsförfarande. Men hur agerar den kloke när ett fel begås?