prot · GW0932 · 2008-11-20 00:00:00 — Om det får träda i kraft skulle jag tro att det dröjer mycket länge innan man tar sig an de stora institutionella frågorna. Lissabonfördraget har blivit ett tilläggsfördrag, men det har varit på agendan ända sedan antogs . Det ratificerades senare, men själva regeringskonferensens slutpunkt var . Det har slitits och släpats med det här i det europeiska konventet, där bland annat och jag var två av fyra delegater vid det tillfället, och i två regeringskonferenser. Vi är nu framme vid en ratificeringsprocess i . Jag tänkte försöka peka på en del konstitutionella bitar i det hela, men först tänkte jag ta upp ett par frågeställningar som har figurerat lite i debatten och som kanske inte direkt har konstitutionella aspekter. Det har nämnts i åtminstone ett par inlägg att vi skulle få en EU-president. Det står inte så i den svenska översättningen, utan det står vald ordförande. Jag har fått en del mejl om det här med president, och jag började titta på detta. I den engelska översättningen står det mycket riktigt president. Men det intressanta är att om vi tittar på den engelska översättningen får vi inte bara en president i EU utan tre presidenter en för , en för kommissionen och en för . Den intressanta frågeställningen är: Kommer den här valde ordföranden att ha presidentiella befogenheter? Svaret är nej. Det finns en annan fråga som har dykt upp i debatten, och det gäller försvarssamarbetet. Det är en väldigt intressant debatt. Jag tycker att den blir lite sned. Det står så här: Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall omfatta alla frågor som gäller unionens säkerhet, inklusive den gradvisa utformningen av en gemensam försvarspolitik som skulle kunna leda till ett gemensamt försvar, om beslutar det. Det var inte ur Lissabonfördraget jag läste det där utan det nu gällande fördraget. Det är inga konstigheter. Det finns redan där. Det har visserligen gjorts vissa modifieringar, men den problematiken om det nu är en problematik finns redan i det här gällande fördraget. I EU-debatten har det framställts som ett problem med nationellt överlåtna befogenheter i förhållande till den kapacitet som EU förfogar över. Men det är inget konstigt i sig. Tilldelade befogenheter och EU:s kapacitet är ju kommunicerande kärl. I står det bland annat i artikel 5: Principen om tilldelade befogenheter ska styra avgränsningen av unionens befogenheter. står det: Enligt principen om tilldelade befogenheter ska unionen endast handla inom ramen för de befogenheter som medlemsstaterna har tilldelat den i fördragen för att nå de mål som fastställs där. Handlandet måste ju ske inom befogenheterna, och det är där beslutsreglerna kommer in. De är väldigt viktiga vi ska inte bortse från detta men det har ingenting med befogenhetsöverlåtelse att göra i sig. Det intressanta är alltså att beslutsreglerna sker inom den här ramen som befogenheterna har gett. Man fokuserar ibland på detta att det är väldigt konstigt att man inte tar upp diskussionerna om beslutsreglerna. De är viktiga, men de ligger inte under 10 kap. 5 § i regeringsformen utan under 10 kap. 2 §. Jag ska inte fördjupa mig i den delen. Det intressanta är också att när vi ratificerar det här fördraget om vi nu gör det, vilket jag hoppas innebär det att vi godkänner fördraget med kvalificerad majoritet. Eftersom vi överför befogenheter måste vi göra det även i den delen, enligt 10 kap. 2 § i regeringsformen. Då fastställer vi ju också beslutsreglerna med kvalificerad majoritet. Man kunde tänka sig att vi hade haft ett fördrag som inte innebar förändrade beslutsbefogenheter. Då kunde man ha fastställt ändrade beslutsregler med enkel majoritet. Men det krävs ändå att fattar ett beslut om dessa beslutsregler. Det är väldigt viktigt att komma ihåg det. Det smygs inte in förändrade beslutsregler, utan fattar beslut om detta, även om det inte sker enligt 10 kap. 5 § utan sker enligt 10 kap. 2 § i regeringsformen. Det här med principerna för statsskicket har vållat en hel del huvudbry i debatten, även utanför den här kammaren. Det var mycket diskussion om det redan när vi införde detta 2002, som trädde i kraft . Man kan säga att själva beskrivningen, som inte rör principerna för statsskicket, kanske inte är så bra rättsligt sett. Det har ju också invänts mot detta att det inte riktigt stämmer överens med motivskrivningarna, utan det bygger på att det inte ska vara i strid med principerna för statsskicket. säger i sitt utlåtande om detta 2002 att det är så man ska göra. Men man säger också att denna paragraf inte är någonting som rättsliga myndigheter ska tillämpa, utan det är själv som avgör detta om principerna för statsskicket. Vad som är intressant i sammanhanget är att också säger att om man kommer fram till att någonting rör principerna för statsskicket, det vill säga är i strid med principerna för statsskicket, bör det föranleda grundlagsändringar. I det läget är slutsatsen av det resonemanget att om man hävdar att ett fördrag rör principerna för statsskicket har man också bevisbördan att peka på vilka grundlagsförändringar som är nödvändiga i sammanhanget. Den debatten har varit väldigt oklar, tycker jag, både här i kammaren och utanför. De kraven ställs faktiskt på den som hävdar att Lissabonfördraget rör principerna för statsskicket, det vill säga skulle vara i strid med grundlagen. Jag hade en del andra saker att säga, men jag ska inte förlänga debatten alltför mycket. Men jag måste säga att det finns ett förslag om vilandeförklaring, och om olyckan skulle vara framme så att man inte uppnår fem sjättedels majoritet i det här beslutet kommer frågan att gå till KU. Det är inte så att den avgörs direkt. Jag har tittat en del på förarbetena, och det är inte självklart att det är möjligt med en vilandeförklaring. Men man får väl vara så pass öppen att man säger att KU måste i lugn och ro få pröva det om det skulle hända. När man tittar på grundlagskommentarerna och i förarbetena finns det ett väldigt snävt utrymme för att över huvud taget ha vilandeförslag. 170 (): Tack, ni som fortfarande sitter på läktaren! Det gläder mig att några är kvar, och också att det var så många diplomater här , därför att det här är en ganska viktig dag i kammaren. är det nämligen dags, efter en väldigt lång och djup process, att fatta beslut om svensk anslutning till det här fördraget. Alla övriga 26 länder gör det på sitt sätt och får uttrycka sin åsikt. 24 har som bekant redan gjort det. Och är det äntligen vår tur. Det är en ganska gedigen process, där alla som vill också har fått vara med. Jag tycker att man ska börja med att säga det till dem som har invändningar. utbröt krig mellan två europeiska länder, varav ett nu visar tecken på att rusta upp i vår omedelbara närhet. föll den amerikanska investmentbanken , vilket blev ett startskott till den globala finanskris som vi också har diskuterat större . Den berör svenska boende, företag, hela finansmarknaden och småsparare med flera. träffas stats- och regeringsledare och världens länder i för att försöka nå en global uppgörelse om klimatet, där vi i ska försöka få med länder från alla delar av världen för att rädda det klimat som påverkar luft, vatten och det vi andas utanför fönstret och här inne. är det svårt, om inte omöjligt, att dra gränsen mellan nationell politik och omvärlden. Den övriga världen påverkar oss i vår vardag, och kanske mer den här hösten . Genom EU har vi allt större möjligheter att påverka världen. Vi har makt över det som påverkar oss genom att använda Europasamarbetet. Det gäller inte bara viktiga frågor som frihet, fred, finanskris och miljöhot. Det gäller också internationell terrorism med mera, och det alldeles oavsett hur man röstade 1994 eller vad man tycker om EU. De här frågorna kan vi inte lösa ensamma här inne. Dem måste vi lösa gemensamt. Hösten har satt EU på prov och visat att EU faktiskt står upp när det blåser. Men EU skulle kunna fungera ännu bättre. När svenska väljare får frågor om EU är stödet för samarbetet större än någonsin, men också intresset för sakfrågor och kraven på tydliga resultat i dem. Lissabonfördraget är inte svaret på alla frågor, men det ger EU ett verktyg för att fungera bättre. Det är väldigt bra. Men EU är varken mer eller mindre än just ett verktyg för samarbete mellan olika länder, mellan självständiga demokratiska stater det bästa i världen, men det räcker inte, för det är upp till oss vad vi använder detta verktyg till. Därför vill jag ta upp en aspekt av detta som delvis har berörts men inte särskilt mycket, nämligen den demokratiska förankringen av Europasamarbetet här hemma, här inne, och hur den blir ännu bättre med fördraget. Där har vi en av de största vinsterna med Lissabonfördraget jämfört med just , som gäller . Förutom effektivare samarbete mot brottslighet och terrorism, möjlighet till utbildning och sådana väldigt bra är det just öppenhet, kompetensfördelning och demokrati som vinner. Det blir tydligare och bättre, och vi får faktiskt bättre grepp om EU med det här. När det gäller öppenheten är det viktigt att framhäva att EU får ett öppnare beslutsfattande genom Lissabonfördraget. Det är ibland med viss rätt som folk undrar vad de håller på med inte bara i utan kanske här inne också, och i de slutna rum som finns. Det här rummet är sällan slutet, men det finns slutna rum i EU. Dem vill vi få bort. Det är väldigt bra att använda Lissabonfördraget till att öppna beslutsprocessen. Därför är det också väldigt bra att stärka de folkvalda parlamentarikernas roll. Det är ju liksom vårt jobb att kommunicera med dem som har satt oss här. Det gäller även i . Sedan är det väldigt bra att just få tydligt definierade befogenheter. Ni som klagar mycket på att EU gör fel saker eller för mycket eller är oroliga för en sådan utveckling ska lyssna , faktiskt. Det är nu som vi får definierade befogenheter. Med Lissabonfördraget slås det äntligen, kan också jag tycka tydligt fast vad EU ska göra, får göra och inte. I fördraget står faktiskt tydligt vilket vissa debattörer tycks ha missat att varje befogenhet som inte har tilldelats unionen ska tillhöra medlemsstaterna. Det är vi som äger EU, inte tvärtom, och det är väldigt välkommet. kan man i debatten få för sig att vissa debattörer tror att det sitter en liten djävul, en konspiration, i och bara kör i en viss riktning och ska driva igenom sin vilja. Man hör i debatten att EU vill det ena och det andra eller att EU håller på med det ena eller andra. Men så är det faktiskt inte, utan det är upp till oss hur samarbetet ska fungera. Med Lissabonfördraget får vi nu tydligt fastslaget de områden där EU ska och får lagstifta och på vilka områden samarbetet ska ske i form av erfarenhetsutbyte. Maktfördelningen blir tydligare, och det ger oss större och bättre möjligheter till ansvarsutkrävande. Det är väldigt bra för demokratin både här och i i övrigt. Med Lissabonfördraget införs också en bättre parlamentarisk kontroll av vad EU gör. Det införs både tydliga befogenheter och en tydlig lista över vilka kompetenser EU ska ha och en stark roll för oss som nationella parlamentariker att kontrollera det här. Vi får rätt och möjlighet att säga ifrån på skarpen också, om EU skulle göra något som är fel. Då kan vi faktiskt tvinga kommissionen att backa och tänka om. Det här får ibland kritik. Det har jag också hört i debatter. I till exempel motion menar man att det här inte räcker. Men då vill jag påminna om att det här är det skarpaste som någonsin har funnits i EU:s historia. Ju skarpare bromsmekanismer man vill ha, desto mer ska man rösta för Lissabonfördraget . får vi en parlamentarisk kontroll av att EU gör rätt saker, och den får tänder. Det här har testats . Här i riksdag har vi gjort det brukar kalla torrsim . Det har gjorts också i flera olika parlament runt om i unionen. Det här har jag och många andra ledamöter deltagit i erfarenhetsutbyte om. Vi har sett att det här redan nu ger starkare engagemang hos nationella parlamentariker i olika länder och också hos till exempel berörda kommissionärer, som brukar vara med i diskussionerna. När vi diskuterade rambeslutet om terrorism vid ett sådant tillfälle fanns det en del invändningar, några om subsidiaritet och ytterligare några om proportionalitet. Jag som var där och hörde den ansvarige kommissionären kan försäkra er som tvivlar på detta att kommissionärer också är politiker och tar invändningar från parlamentariker på mycket stort allvar, just därför att ingen kommissionär vill lägga fram förslag som inte har en chans att överleva. Det här får tänder så fort Lissabonfördraget träder i kraft. Det skulle göra stor nytta för förankringen här hemma, där EU är mer och mer vardag. är det upp till oss hur vi använder kontrollerna. Hur använder vi de möjligheter till positiv påverkan som finns ? kan vi yttra oss över grön- och vitböcker. Redan enligt dagens riksdagsordning skall inte får utskotten bevaka sina EU-frågor. Det är många som gör det, och många fler än då jag kom in här första gången , då EU-frågor var något för specialister och möjligen särskilt kunniga utrikespolitiker. berör det alla utskott, och de flesta märker det också. Men det varierar lite med lust, intresse och säsong. Det förändras om Lissabonfördraget träder i kraft. Då har vi på oss att på skarpen kontrollera om ett förslag stämmer med subsidiariteten eller inte: Ska EU göra detta eller inte? Om svaret blir nej ska vi prata med likasinnade i andra länder och snacka ihop oss, så att vi når någon av gränserna som man faktiskt kan göra något med. Då duger det inte att säga att vi vill ha längre sommarlov eller att EU får man sköta i eller i utrikesutskottet. Om man som politiker i något fackutskott får ont i magen av ett EU-förslag har man faktiskt möjlighet att göra något. Då måste man ta den och göra läxan här hemma. förs diskussionen om hur det här formellt ska organiseras. Jag tror inte att det är det som är det allra viktigaste. När jag var liten sade min mamma alltid till mig att man inte bara ska gnälla utan göra något. Det har säkert era mammor också sagt. Det är därför ni sitter här en sådan här kväll. ges den här möjligheten även i Europapolitiken, och den kan vi använda här hemifrån. Det tycker jag att vi ska göra. Ett nej till Lissabonfördraget innebär ett ja till och ett nej till alla dessa möjligheter. Det innebär nej till tydligare befogenheter och nej till bättre parlamentarisk kontroll. Det vore synd just för förankringen av EU i vardagen här hemma. 171 () replik: Det är härligt att höra att värnar de demokratiska förbättringarna i EU och hur vi riksdagsledamöter kan bli mer involverade. Det skulle vara ännu roligare och skönare att höra att hon verkligen vurmade för väljarnas inflytande och delaktighet i EU. Varför säger nej till en folkomröstning om Lissabonfördraget? Det är en grundläggande sak att vi skulle kunna få en debatt i om vad det här fördraget innebär, eftersom vi uppenbarligen tolkar innehållet ganska olika. Visst är det bra att de nationella parlamenten får mer delaktighet, men frågan man får ställa sig är: Skulle de inte kunna göra det ändå? Den andra saken är att det finns ett förslag om att parlamenten ska kunna pröva subsidiaritetsprincipen. Det är jättebra, men det handlar om att vi bara får pröva. Vi kan inte stoppa ett förslag. Och det är inte förslagets innehåll politiskt som vi kan stoppa eller pröva, utan det är om det strider mot EU:s subsidiaritetsprincip, det vill säga var beslutet bäst passar. Det är inte det politiska innehållet det nationella parlamentet ska titta efter. Och som sagt, vi kan bara pröva det. Vi kan aldrig stoppa det, utan ska ompröva och eventuellt göra om förslaget. Har man så låga krav på demokratiskt inflytande från de nationella parlamenten kanske man är lycklig, men jag tycker inte att det är tillräckligt. Dessutom ska man veta att det finns passareller, ett svårt ord men en gångbro som innebär att EU med enhällighet kan besluta om befogenheter som inte är överstatliga. Det vill säga att när det gäller beslut som fattas med enhällighet kan EU själv bestämma att man ska gå över till kvalificerad majoritet och därmed kunna köra över några länder. De passarellerna finns fortfarande. Det innebär i princip att de nationella parlamenten får mindre makt. 172 () replik: Ni kanske inte vet allihop att och jag firade midsommar ihop . Det beror på att vi satt här i huset, då också . Jag minns inte på rak arm om var med på telefon. Det var du möjligtvis. Men vi var flera som satt här i huset och förankrade just det detaljerade mandatet till det som skulle bli reformfördraget, det vill säga ytterligare ett steg i den mycket gedigna, långa, djupa och breda process som har haft i behandlingen av det här fördraget så här långt. Ett skäl till att vi är bland de allra sista i unionen med att fatta ett sådant här beslut och ha en sådan här debatt är att vi har haft en bred remissrunda och att vi har gjort det här i alla de steg som vi brukar ha när vi behandlar sådant här i . och jag har varit närmast handelsresande i debatter om Lissabonfördraget, och det tycker jag är mycket bra. Självklart har vi ledamöter ett ansvar att vara utanför den här kammaren och diskutera sådana här frågor. Det har vi gjort oerhört mycket. Jag tycker att det har framgått under dagens debatt att vi följer den process, form och tradition som vi har i riksdag med fördragsändringar. Vi har ju haft flera sådana sedan vi gick med i EU, som väl bekant. Så nog har vi haft en process och en debatt, och det ska vi fortsätta att ha, tycker jag. säger själv så det skulle jag inte behöva upprepa, men det kan jag roa mig med att göra ändå att om en viss andel av de nationella parlamenten det finns i tre nivåer säger att ett förslag strider mot subsidiariteten ska, som så riktigt påpekade, kommissionen ompröva det. Kommissionen består av politiker som rimligen vill ha igenom sina förslag. Jag tycker att man ska lita även på dem. vad gäller passarellen, detta fikonspråk, kan EU:s stats- och regeringschefer i enighet bestämma att ändra något om de vill. Men det är stats- och regeringschefer, med nationell parlamentarisk kontroll dessutom, där de nationella parlamenten är med. EU är inget monster med en egen vilja. EU är varken mer eller mindre än vad vi gör det till, och ska EU göra något alldeles annat krävs det självklart enhällighet. 173 () replik: Ja, , det är just det som bekymrar mig, att det är regeringarna som styr och att den nationella kontrollen är så bristfällig i . Hur har den borgerliga majoriteten här i gått emot regeringens uppfattning i någon EU-fråga under ett EU-nämndsmöte? De gångerna kan man räkna på ena handens fingrar. Jag vet inte ens säkert om det hänt . En gång kanske. Det är det som är problemet. Den nationella kontrollen fungerar ju inte, och den borgerliga regeringen har redan visat prov på dåligt omdöme i EU-frågorna och hur man hanterar dem. Så det är inget bra argument, tycker jag. Jag skulle vilja se en demokratisk förbättring. Visst är det bra att de nationella parlamenten blir mer involverade, men för mig är det ännu viktigare att också väljarna och medborgarna känner en delaktighet i EU-processen och hur man kan påverka. Då gäller det grundläggande, att beslut bör fattas på så låg nivå som möjligt och inte flyttas ifrån. En svensk riksdagsledamot representerar ungefär 25 000 väljare, en EU-parlamentariker 625 000 eller 630 000. Det är en viss skillnad. Då förstår alla att det är mycket svårare att påverka den representanten. Jag menar att det är farligt att flytta över så pass mycket makt som sker till EU-nivå. Det borde finnas en självsanering på de punkterna. Jag frågar också: Varför vill man inte ha en ordentlig offentlig debatt i de här viktiga frågorna som Lissabonfördraget och EU:s framtid handlar om? Varför är det så hårdnackat att man inte vill ha en svensk folkomröstning i de här frågorna? Jag är medveten om, fru talman, att det är lite i sista sekunden att begära en folkomröstning . Men det är ändå viktigt att påpeka att jag tror att det hade varit bäst för den demokratiska delaktigheten i att vi hade haft en folkomröstning. får vi tyvärr inte det. Jag beklagar detta, fru talman. 174 () replik: Jag tycker att framför allt ni som sitter på läktaren, följer det här på webben, hemma eller sitter här i salen denna sena timme om något visar att vi har en öppen debatt. Vi har som sagt fört den vid många tillfällen utanför det här huset också. Det behöver man inte ha folkomröstning för att ha, varken , förut eller efteråt. Varför röstar vi inte emot regeringen oftare i ? För min del jag kan bara svara för mig själv och stora delar av min partigrupp möjligtvis beror det på att vi har en så bra regering som gör bra saker. Den inser att påverkan i EU får man inte genom att vara emot eller ställa sig på tvären och ropa nej till allting utan genom att delta vid förhandlingsbordet och försöka påverka, ibland emot dumma förslag. Det ska vi veta. Vi är till exempel överens om att hålla i skattekronor och försvara frihandeln. Men ofta är vi för, just när det gäller frihandel och öppenhet, i klimatfrågan till exempel. Så jobbar alliansregeringen. Det tycker jag är ganska bra. Det är nästan . får vi diskussioner inför också. Jämfört med våra kolleger i många andra nationella parlament har vi en väldigt stark parlamentarisk kontroll av vår regering. Vår regering åker aldrig till ministerrådet utan att ha förklarat för vad de ska tycka och varför och hur. Det slarvas det med i många andra länder men inte i . Hur gör vi väljarna delaktiga? Jag tror att ett skäl till att så många moderata väljare största andelen av alla partier faktiskt stöder samarbetet är att de ser tydliga resultat, många olika sorters politiker som bryr sig och att vi vill använda samarbetet för att det ger oss makt över det som ändå påverkar oss. Jag noterar att inte har förklarat heller hur ni ska lösa internationella problem med klimat och miljö, internationell terrorism och annat. Varför skulle det bli så mycket bättre med eller genom att lämna? Det tror jag tyvärr att fortfarande vill. Ångrar du dig ska du få en ask europraliner. 175 (): Av debatten har det framgått att Lissabonfördraget kommer att innebära många och stora förändringar. Men inträffade en väldigt stor förändring av själva grundförutsättningen för EU-medlemskap. Det var den dag då tog sig rätten att lägga sig i och begränsa konflikträtten på svensk arbetsmarknad genom att förklara att och blockad mot det lettiska företaget stred mot EG-rätten. Det är ingen överdrift att påstå att Lavaldomen är ett direkt ingrepp av EU i den svenska kollektivavtalsmodellen. Som redan har nämnts i debatten här var just oron för att EU skulle kunna lägga sig i och begränsa kollektivavtalsmodellen en av de hetaste frågorna inför folkomröstningen om det svenska EU-medlemskapet. Det var därför som den dåvarande borgerliga regeringen åkte ned till och såg till att fick ett slags löfte om att kollektivavtalsmodellen skulle bestå även efter ett EU-inträde. Det var alltså den grundförutsättning som gällde när en majoritet av det svenska folket, inklusive fackföreningsrörelsen, röstade ja till ett svenskt EU-medlemskap. Fram till trodde nog väldigt många att den förutsättningen faktiskt gällde, men så var det alltså inte. I och med Lavaldomen har tagit sig rätten att lägga sig i och begränsa den svenska kollektivavtalsmodellen. Ja, men, säger anhängarna av Lissabonfördraget, det var ju med det gamla fördraget som man fällde den domen. När det gäller Lavaldomen, Rüffertdomen och Luxemburgdomen var det med man dömde. Får vi i stället bara igenom Lissabonfördraget kommer de fackliga rättigheterna att stärkas, eftersom rättighetsstadgan blir juridiskt bindande. Jag önskar att det verkligen vore så. Men jag tror det inte. Där litar jag på vad arbetsrättsjurister, fackliga företrädare och andra, inklusive EU-kommissionären och den svenska domaren i , har sagt. Det kanske tål att påpekas, på förekommen anledning, att ingen av dem är anställd på .