prot · GV09124 · 2008-06-09 00:00:00 — Men framför allt är något främmande, en ständig motsats till vårt eget samhälle. komplexitet och mångfald låter sig inte beskrivas på ett rättvist sätt genom förenklade klichéer. I dagens finner vi både ungdomarna på Internetkaféerna i och småbönderna i högländer som förvägrats ta del av teknikens landvinningar. Här finner vi de stabila demokratierna i och , men också flera av vår tids värsta förtryckarstater genom och . Här finns både världens sista koloni och världens sista kolonialmakt . Här finner vi en rikedom vi i nog bara kan drömma om sida vid sida med en fattigdom jag tror få av oss kan föreställa sig och än mindre förstå. Lika lite som kan beskrivas genom ett fåtal klichéer, lika lite kan de många utmaningar som står inför lösas genom förenklade ekonomiska modeller. ser att hindren för utveckling och fattigdomsbekämpning är många och komplexa för . Det kommer därför inte att finnas några enkla lösningar. Utveckling och fattigdomsbekämpning i kommer att kräva skuldavskrivningar, ett ökat bistånd, en klimatpolitik där de rika länderna och de multinationella företagen tar sitt ansvar, ett stärkt regelverk för vapenhandel, en reformering i grunden av IMF och , tydligare globala regler för utländska investeringar och rättvisa handelsregler med mera. I grunden krävs en ny ekonomisk världsordning med en tydlig omfördelning av makt och resurser från den rika världen till . I motion och de reservationer vi har lämnat in har vi försökt visa på en del av de många grundläggande förändringar som måste till för att ska bli en röst för utveckling, jämställdhet och rättvisa i . Jag vill lyfta två av våra reservationer och yrkar bifall till reservationerna 1 och 3. I regeringens Afrikapolitik ska frihandel, tillväxt och utländska investeringar rädda . Det är av avgörande betydelse att nord avvecklar sina handelsmurar och upphör med sina omfattande jordbrukssubventioner. Ska fattigdomen i minska krävs en hög tillväxt . Men kommer inte tillväxt, handel och investeringar ensamt att kunna ge fattiga värdiga liv. I många ser vi en skyhög tillväxt uppdriven av höga råvarupriser. Men i alltför många fall har det blivit en tillväxt i lyxhotell i huvudstäderna och nya bankkontor men inte en tillväxt i antalet barn som går i skolan eller i vårdcentraler. Inte heller kommer utländska investeringar med automatik att leda till fattigdomsbekämpning, något som många afrikaner bittert har fått uppleva. arrangerades den årliga Afrikadagen här i . Talare efter talare talade entusiastiskt om de vinster som kunde göras i , men ingen frågade vem som skulle få ta del av vinsterna. Vilken glädje kommer afrikanerna att ha av investeringar och utländska företag om vinsterna hamnar på huvudkontoren i och och det som lämnas kvar åt afrikanerna är tomma gruvor, utfiskade vatten och nedhuggna skogar? Ett som förpassas till att vara producent av råolja, kakao och billig arbetskraft kommer aldrig att vara ett där hungern och fattigdomen utplånas. En grundläggande förutsättning för att ska utvecklas och fattigdom bekämpas är att man får möjlighet att förädla sina råvaror, industrialiseras och diversifiera sin ekonomi. Tyvärr går utvecklingen i motsatt riktning. har vi sett hur det har skett en avindustrialisering i många genom den politik man har påtvingats. Med den handelspolitiska grundsyn som den här regeringen har kommer man att förstärka den utvecklingen. Möjligheten att skydda nystartade företag under ett inledningsskede motarbetas med kraft. Ett väveri i eller ett kafferosteri i ska från dag ett konkurrera på en global marknad med multinationella företag med obegränsade resurser. Vem som går vinnande ur den konkurrensen behöver man ingen ekonomexamen för att förstå. Det är tyvärr en politik som dömer till en ständig roll som leverantör till vårt välstånd. En förutsättning för att tillväxt, investeringar och handel ska leda till utveckling och fattigdomsbekämpning i såväl som i är att de nya ekonomiska resurserna fördelas rättvist, kommer hela samhället och alla medborgare till del och används till nödvändiga investeringar i infrastruktur, utbildning och hälsovård. Handelspolitiken måste kombineras med ett tydligt jämställdhersperspektiv för att handeln ska gynna både män och kvinnor på lika villkor. I dagens handelspolitik, med den här regeringen, är handeln en frizon från jämställdhetsanalys. I regeringens skrivelse blundar man för behovet av en tydlig omfördelning av resurser inom . Därför riskerar regeringens nya Afrikapolitik att förstärka den omfattande ojämlikhet som råder i mellan män och kvinnor, fattiga och rika. utgångspunkt är att varje land och varje folk har rätt att välja sin egen väg. Vi är övertygade om att de som verkligen sitter inne med svaren till hur ska utvecklas inte är ekonomer i korridorerna på , de är inte biståndsexperter i och inte heller ledamöter av utrikesutskott. De som sitter på svaren är småbönderna i , gruvarbetarna i och kvinnorna på marknaden i . befolkning måste tillåtas att formulera sina egna mål och sina egna visioner och styra sin egen utveckling. Vi måste vara beredda att lyssna. Varje land har sin egen historia och sin egen unika situation. Därför måste besluten om ett lands utveckling tas av invånarna själva. Det är grunden för demokrati, och det är grunden för utveckling. Det största hindret för utveckling i är och har varit att saknat makt över sina egna samhällen, sina egna naturtillgångar och sin egen utveckling. Alltför har försök till fattigdomsbekämpning slagits i spillror av omvärldens krav, multinationella företags plundringar och orättvisa handelsregler. I alltför många länder där invånarna har kämpat sig till demokrati har man nått valurnorna bara för att inse att värdet på valsedlarna har devalverats och att demokratin har förminskats till en fråga om att välja administratörer av en politik som dikterats i , och . Bakom retoriken om afrikanskt ägandeskap detaljregleras den politiska och ekonomiska utvecklingen i hög grad av krafter utanför kontinenten. Trots att partnerskap har blivit ett av de nya modeorden i vår relation med är fortfarande alltför många i nord fast i tanken om den vite mannens börda detta till synes eviga projekt där européer och nordamerikaner ska rädda afrikanerna från sig själva. För är partnerskap och ägandeskap inte innehållslösa floskler eller pliktskyldig retorik. Om man menar allvar med ägandeskap och partnerskap måste det också få politiska konsekvenser. Då går det inte att som den borgerliga regeringen okritiskt ge sitt stöd till att IMF och ställer omfattande och rigida makroekonomiska krav på stater i . Då borde man i stället, som , och , kräva en tydlig reformering av de internationella finansinstitutionerna. Då borde man frikoppla biståndet från krav på samarbete med IMF och . Om man menar allvar med partnerskap går det inte heller att under hot om indraget bistånd och forcerade förhandlingar försöka påtvinga ett handelsavtal som i stort sett ingen på kontinenten vill ha. EU kallar sitt nya handelsavtal för ekonomiskt partnerskapsavtal, EPA, men partnerskapet har under förhandlingarna lyst med sin frånvaro. Protesterna från bondeorganisationer, fackföreningar och sociala rörelser i har varit omfattande. De afrikanska regeringar som stöder detta handelsavtal är lätt räknade. ägande av sin egen utveckling gäller uppenbarligen bara så länge som man fattar rätt beslut, och man är tydligen bara beredd att lyssna på så länge de säger det vi vill höra. En framgångsrik Afrikapolitik förutsätter att den rika delen av världen ser sin del i och sitt ansvar för fattigdom och att vi ser att de klimatförändringar som så skoningslöst drabbar fattigaste har skapats av utsläpp från oss i den rika delen av världen. Vi måste ta vårt ansvar för att många av de blodiga konflikter vi ser i förs med vapen som producerats i . Vi måste se att de omfattande problemen med korruption som finns i delar av lika mycket handlar om de icke-afrikanska företag och icke-afrikanska stater som besticker, som om dem som tar emot mutorna i . Det är ett ansvar som nord alltför länge flytt undan. har stater, privata banker och internationella finansiella institutioner lånat ut pengar till diktaturer i med vetskapen att pengarna aldrig skulle komma befolkningen till del. har det svept en våg av demokratisering över , som jag tror att vi alla kan glädjas över, men alltför många av nya demokratier har ärvt gårdagens diktaturers skulder. Det är skulder som i många fall måste betraktas som illegitima eftersom långivarna inte tog sitt ansvar när skulderna uppkom. Låt mig ge ett exempel. I det demokratiska var kostnaderna för räntor och amorteringar efter apartheids fall den näst största budgetposten i statsbudgeten. Den nya demokratin i skulle med andra ord betala tillbaka de skulder som hade tagits av förtryckarregimen i stället för att göra nödvändiga satsningar på bostäder, sjukvård och utbildning. är inte det enda exemplet. beräknar man att av Demokratiska republiken skulder, av och av är illegitima. För är detta en oförsvarbar ordning. Det är hög tid att nord tar det ansvar man inte tog när skulderna uppkom. Därför behöver vi i erkänna förekomsten av illegitima skulder och skriva av dessa skulder, och kräva att andra länder skriver av dessa skulder utan villkor och utan att det belastar biståndsbudgeten. Regeringen har haft som ambition att differentiera bilden av , men går tyvärr på många områden i samma fälla som så många andra gått i förut. Det breda angreppssätt man talar om till trots fastnar man i förenklade och ensidiga lösningar. Regeringen har i sin Afrikapolitik utgått från den liberala ekonomins teorier, standardmodell 1A. Lika lite som kan beskrivas genom klichéer om parande lejon och svältande barn, lika lite kommer liberala ekonomiska klichéer att lösa utmaningar. Det är en politik som visserligen säkert kommer att glädja svenska företag och en del av den afrikanska eliten, men det är långt kvar till en svensk Afrikapolitik som leder till utveckling och fattigdomsbekämpning. 19 (): Att komma sist av oppositionen, det vill säga som parti nummer tre, är inte alltid så lätt. Det man själv tänker säga är för det mesta redan sagt. Som nummer tre måste man tänka efter så att man säger något annat än det som redan har tagits upp. Jag förstod till exempel att EPA-avtalen skulle komma upp. Jag förstod att jämställdhet skulle komma upp. ligger norr om och inryms därför egentligen inte i den här frågan. Afrikaskrivelsen tar ju inte upp annat än det som är söder om . Hans tog upp en annan sak som jag tycker är viktig, nämligen det här med utländska investeringar och att risken är så stor att de resurser som skapas inte stannar kvar i landet i fråga utan försvinner någon helt annanstans. Det har vi sett på många håll i världen. När jag i går satte mig ned och funderade på vad jag skulle ta upp började jag med att läsa rubriken på Afrikaskrivelsen, En politik för gemensamma utmaningar och möjligheter. Så kallar regeringen sin Afrikaskrivelse. En rubrik ska spegla innehållet och kanske sätta tankarna i rullning: Vilka är de här gemensamma utmaningarna? Menar regeringen att det är många av de afrikanska länderna som har stora utmaningar framför sig och att vi egentligen har andra? Eller är det så att EU och identifierat gemensamma utmaningar som till exempel migrationen? Eller är det klimatpåverkan och livsmedelskrisen som är de gemensamma utmaningarna? Den största gemensamma utmaningen som jag ser är att båda parter ska se sig som jämbördiga parter i stället för som givare och mottagare. Det handlar om en attitydförändring både hos dem och hos oss. Det är lättare att identifiera möjligheterna. är en så kallad tillväxtmarknad och potentiell partner inte bara för utan också för det svenska näringslivet. Efter det besök som några av oss gjorde i är det min uppfattning att det finns en stor potential för våra svenska små och stora innovatörer inom den förnybara energitekniksektorn, om de inte låter de stora multinationella företagen hinna före och bygga fossilberoende elsystem kors och tvärs över kontinenten förstås. Gasen är på frammarsch. I är vi inte världsbäst på att marknadsföra oss, och sätter många käppar i hjulet. Vi måste också våga tala om att vi kan och vill. Att göra rätt i stället för fel redan från början bör vara en prioriterad uppgift i regeringens och Afrikapolitik. All elenergi i till exempel kommer från fossila bränslen som de allra flesta i landet inte har någon el alls . De börjar nästan från noll, och i det läget borde uppbyggnad av fossilberoende energi vara uteslutet. Där kan spela en roll innan någon annan gör det. Regeringen inleder sin Afrikaskrivelse med meningarna: utveckling är en gemensam, global angelägenhet. Den är också en av den främsta utrikespolitiska prioriteringar. När man läser inledningen ger den intryck av ett uppifrånperspektiv. Vi talar om en hel kontinent i tredje person. Vi talar om , inte med . Är det egentligen inte så att hela världens utveckling är en gemensam, global angelägenhet? Utvecklingen i den rika delen av världen är också i högsta grad en gemensam, global angelägenhet. Tänk bara på den globala uppvärmningen som vi åstadkommit men som drabbats allra mest av. Den är absolut en gemensam, global angelägenhet. De afrikanska länderna borde utkräva ansvar av oss om det fanns någon rättvisa i världen, men jag vet ju att det inte finns det. En idé är kanske att vi tar emot klimatflyktingar i förhållande till de utsläpp vi åstadkommit . Då blir det många flyktingar till men också till oss. Det allra bästa är naturligtvis om vi kan undvika att människor tvingas flytta från sina hem på grund av den rika världens ovilja att minska sina utsläpp. Där har vi verkligen en gemensam utmaning. Jag undrar förresten om eller också har Sverigeskrivelser eller Sverigestrategier. har varit glömt av världen under en alltför . , med ökande priser på olja, gas och mineraler, ökar omvärldens intresse att ta del av alla dessa rikedomar som bara ligger där och väntar på att exploateras för att sedan exporteras av den som har råd att göra det. Att utveckling plötsligt är en gemensam, global angelägenhet är därför inte så konstigt. I länderna i den rika delen av världen arbetar vi nu alla ut Afrikastrategier eftersom vi långt om länge har förstått att vi inte har ensamrätt på att ensidigt exploatera , utan att även andra aktörer, till exempel , fått tillträde till den här så rika kontinenten. Jag undrar hur det känns för de forna kolonialstaterna. Är det förresten någon som har tänkt på hur nära det är mellan och ? Ändå måste man åka via för att ta sig från till exempel i till i . Det fick mina gröna kolleger i göra för att åka till . Likadant såg det ut för de andra gröna i andra . Det kanske finns något bolag som kör direkt, men jag har inte hittat något. Tänk vilken mängd extra utsläpp det här innebär och hur svårt det är att skapa kontakter mellan de här två kontinenterna när resorna tar kanske så som de borde. engagemang för och dess befolkning har sin grund i samma tre solidariteter som all vår politik bygger på, det vill säga solidaritet med djur, natur och det ekologiska systemet, solidaritet med kommande generationer och solidaritet med världens alla människor. solidaritet bottnar inte i att är en tillväxtmarknad och kan bli en potentiell partner för det svenska näringslivet. Vår solidaritet utgår från människorna i och viljan att tillsammans med dem skapa förutsättningar för att nå en rättvisare värld där regeringar tar ansvar för sina medborgare och där inget land skor sig på något annat lands bekostnad. Om och övriga menar allvar med sitt engagemang i måste vi också förstå att det är dags att vara en jämbördig part på riktigt, att se på utvecklingen i de afrikanska länderna ur deras, inte vårt, perspektiv och att förstå att det finns lika många perspektiv som länder i . Det som fungerar i behöver inte nödvändigtvis fungera i . Vi kan inte heller se på framgångsfaktorer när vi själva lyfte vårt land ur fattigdom eller hur länder i gjort och tro att detsamma gäller i . Varje land har sin egen utveckling. Vi brukar diskutera vad som kommer först. Leder demokrati automatiskt till att människor får äta sig mätta eller måste man först äta sig mätt för att orka kräva demokrati? Vi vet att demokratiutvecklingen gått bättre i än i men att den ekonomiska tillväxten gått bättre i till exempel och trots på bristen på demokrati. Diskussionen lär fortsätta. menar att mat i magen är A och O för all utveckling och vill därför att den mänskliga rättigheten rätten till mat ska ges större tyngd i Afrikapolitik. Rätten till mat fokuserar på regeringarnas skyldighet att se till att medborgarna får möjlighet att äta. Det räcker inte att människor har rätt att välja sitt parlament om de styrande sedan inte har möjlighet att prestera det de lovat eller om de i stället berikar sig själva. Vi menar också att vi i vår Afrikastrategi bör ha konkreta strategier för hur vi ska kunna få med de fattigas perspektiv, som ju är grunden för vår politik för global utveckling, så att det styr inriktningen på biståndet och politiken i allmänhet. Vi menar också att korruptionen ska bekämpas vid källan, vilket, precis som Hans nämnde, i många fall är företagen i de rika länderna. Jag yrkar därför bifall till reservation 1. har också nämnts. Det är ett land som gått från mycket stor fattigdom till relativt välstånd . En bidragande orsak är de skuldavskrivningar som genomförts och som gett regeringen större handlingsutrymme. Vi är mycket positiva till skuldavskrivningar, men däremot inte till att de belastar biståndsbudgeten, och i synnerhet inte när det gäller illegitima skulder, det vill säga de skulder där inte tagit fullt ansvar vid utlåningen utan lånat ut till icke-demokratiska regimer. Vi är också skeptiska till de villkor och ställer upp för långivning, bland annat privatiseringar. Därmed inte sagt att alla privatiseringar är av ondo. Om villkoren strider mot målsättningarna i politiken för global utveckling, att de fattigas perspektiv ska vara vägledande, och inte tar hänsyn till de demokratiska processerna i mottagarländerna bör ta avstånd från dem. Jag yrkar därför också bifall till yrkande 3. Förutom klimatkrisen har livsmedelskrisen tornat upp sig som en alltmer överhängande fara för utvecklingen i hela världen. Den är egentligen inte ny, men effekten har börjat märkas även i vår egen del av världen, till och med på skolmatsedeln i våra svenska kommuner. Livsmedelskrisen är onekligen en gemensam utmaning. Hur ska vi klara omställningen till förnybara bränslen och inte ta jordbruksmark för livsmedelsproduktion i anspråk? Det är två angelägna frågor som plötsligt står som varandras motsatser. Den ekvationen måste vi lösa , och den måste lösas med utgångspunkt i människors rätt till mat utan att ge upphov till ökad användning av fossila bränslen. politik i bör därför också ge förutsättningar för en hållbar och energieffektiv produktion av livsmedel i stället för uppbyggnad av till exempel storskalig etanoltillverkning för export. Ekologisk livsmedelsproduktion ger mindre utsläpp än den konventionella. Inhemska trädslag och växter klarar klimatet bättre än andra. Jag är väldigt oroad över hur länderna som till stora delar ligger i ska klara av att försörja sin befolkning när vi vet att nederbörden minskar år för år och öknen sprider sig allt längre söderut. Det måste till smarta lösningar , innan det är alldeles . Det måste till nya lösningar, anpassade till dagens problem. De gamla duger inte längre. Vi måste ha lösningar som är anpassade till den specifika situationen, inte bara stora gammaldags lösningar som dammbyggen, kärnkraftverk, nya olje- och gaskraftverk etcetera. Det är dags att släppa fram lite yngre förmågor med nya idéer i stället och skrota de gamla storskaliga modellerna. Jag yrkar därför också bifall till reservation 4. 20 (): beslutade att regeringen skulle presentera en ny Afrikastrategi som en flöjd av att mycket hänt sedan senast behandlade frågan. Inte minst har vi i utarbetat en ny politik för global utveckling. Denna politik, som vi kallar PGU:n, genomsyrar också den strategi för politik gentemot söder om som regeringen nu presenterar. Det är bra att alliansregeringen nu tar viktiga steg för en sammanhängande politik. har höga ambitioner i både utrikes- och biståndspolitiken. Vi vill vara ett land som bidrar till att sprida fred, frihet och försoning. är därför också ett av endast fem länder som lever upp till FN:s biståndsmål om att satsa av bni på utvecklingsbistånd. Regeringen väljer också att prioritera inom ramen för biståndet. Vi kan och ska inte göra allt överallt. Men där vi ska vara ska vi också vara seriösa, långsiktiga, effektiva och samarbeta väl med både ländernas regeringar och andra partner. I själva verket ligger nära hälften av de länder som ska bedriva bilateralt utvecklingssamarbete med i . Det är ett kvitto på stora engagemang, både historiskt och framöver. är prioriterat i svensk utrikespolitik. Vi har och ska ha ett nära och jämbördigt samarbete mellan och länder. Därför, som en följd av det stora intresset för Afrikafrågor, tillsatte vi i utrikesutskott en Afrikagrupp med representanter från samtliga sju riksdagspartier. har vi genom seminarier, föreläsningar och diskussioner utvecklat vår syn på och vår förståelse för de utmaningar som finns i relationen mellan och . Vi genomförde också i en studieresa till för att lära oss mer. Resan gick till tre olika länder som sinsemellan är oerhört olika. är ett franskspråkigt land och ett av de nio där ska bedriva ett långsiktigt utvecklingssamarbete. är ett engelskspråkigt land som har haft en bättre utveckling än många andra jämförbara länder på kontinenten men som ändå präglas av hjärtskärande fattigdom och stora utmaningar. är ett av sex i konflikt eller postkonflikt som har valt att ha ett långsiktigt samarbete med. Där har ekonomin visserligen varit starkare, men inte stark i vår mening, och den har fullständigt raserats under de senaste decenniernas konflikt och inbördeskrig. Som en grund och bakgrund till de beslut vi fattar nu har vi också arbetat med en bred ansats i Afrikagruppen. Denna breda ansats märks också i skrivelsen där vi diskuterar säkerhetspolitik, bistånd, handelspolitik, miljö och klimat, jordbruk, ekonomisk tillväxt, hälsa, utbildning och inte minst demokrati, rättsstat och jämställdhet. Det beror på att allt detta hänger samman. Visserligen med en grov förenkling kan man hävda att grund ligger i de förändringar vi gjorde i jordbruket. En rationalisering där i kombination med näringsfrihet och frihandel lade grunden till en hög ekonomisk tillväxt i . Det var den tillväxten och de resurser som den skapade som var viktiga bidragande orsaker till att vi också kunde satsa på hälsovård och utbildningsreformer som i sin tur har accelererat vår ekonomiska utveckling och förbättrat vårt samhälle. Vägen mot ett gott samhälle tas steg för steg, men vi lär oss på vägen. Det gör att jag är optimistisk och tror att de afrikanska ländernas resa till demokrati och välstånd ska gå snabbare. Det finns en hel del att lära av vår historia. Ett sådant exempel finns i EU-samarbetet som har bidragit till att sprida fred, frihet och ekonomisk utveckling på vår kontinent. Lärdomen från är med den franske liberalen ord att om inte varor korsar gränserna kommer soldater att göra det. länder behöver handla mer, framför allt med varandra. Här krävs bättre vägar, järnvägar och hamnar. Det är oacceptabelt att det kan kosta mer för en afrikansk företagare att sälja sina varor i ett grannland än att skeppa dem till en annan världsdel. Det andra som EU har att lära ut är vikten av att ställa krav på varandra. Här har vi, inte minst genom utvidgningen, förmått att sprida demokrati, marknadsekonomi och respekt för mänskliga rättigheter över vår kontinent. Att ställa krav är att bry sig, heter det i skoldebatten. Jag hävdar att detsamma gäller här.