prot · GV0987 · 2008-04-02 00:00:00 — Jag tror ändå inte att det är en klok lösning att ta ett sms-lån för att åka på en språkresa. Jag hävdar fortfarande att den gräns på som det nu är sagt i direktivet inte är tillräckligt. Jag hoppas att den utredning som sitter med i säger att man ska bli lite hårdare och att inte är tillräckligt. Det kanske ska vara en lägre gräns för direktivet som ges. Det handlar också om att vi i ska få lite hårdare krav på ångerrätt och återbetalningstid för att förhindra ökningen av ungdomar som tar sms-lån. 109 () replik: Jag vill först säga att jag tycker att det är mycket rimligt. Om jag vill följa med på en språkresa och kan ha ett sommarjobb och betala igen de pengarna skulle jag välja det snarare än att sitta på en bank och försöka övertyga dem eller få en rik moster att bli borgensman för ett kort lån och betala en uppläggningskostnad och en ränta. kan gärna gå hem och räkna ut om det är så otroliga summor för ett kort lån om en sms-kreditgivare ger det eller om en vanlig bank ger ett lån på det sättet. Det ska jag inte gå vidare med. Jag fick fortfarande inte svar på frågan. När man diskuterade konsumentkreditdirektivet i utskott för den inre marknaden och konsumentskydd diskuterades gränserna och , och Socialdemokraterna röstade för . Har ni ändrat er? Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 13 §.) 10 § Arvsrättsliga frågor Föredrogs civilutskottets betänkande 2007/08:CU12 Arvsrättsliga frågor. 110 (): Vi vill inte gärna tänka på den dag då vi ska dö, men det är någonting som händer oss alla förr eller . tror man att man vet vad som händer den dagen, vad som händer med ens egendomar och hur de fördelas. Men sanningen är att det kan vara lite komplicerat. Ett exempel är par som har barn från tidigare förhållanden. Man tror kanske att det är som det brukar vara, det vill säga att det är den efterlevande maken som får ta över egendomen när man dör. Och så är det ju; det gäller även när man har biologiska barn tillsammans. Om man däremot har så kallade särkullbarn, alltså barn från tidigare förhållanden, slås den regeln ut. Det är en del som har fått en smärre chock, för detta har inneburit att barnen kommer och ska få sitt rättmätiga arv. I praktiken innebär det att om man till exempel äger en villa gemensamt tillhör halva värdet av villan särkullbarnen. Det kan bli problem för den efterlevande maken. Man kan köpa ut särkullbarnen och ge dem motsvarande värde. Då kan man bo kvar. Men det är inte alla som har de ekonomiska möjligheterna att göra detta. Någonting som inte är direkt vetenskapligt bevisat men som jag kan tänka mig är att män som regel dör tidigare än kvinnor. Ofta är mannen dessutom i ett förhållande äldre än kvinnan. Det finns alltså stor risk att mannen dör först. Det omvända finns naturligtvis också, men jag tror att det här är ett vanligt scenario. Dessutom har mannen ofta bättre ekonomi än kvinnan. Det kan alltså bli svårt, inte minst för de efterlevande kvinnorna som inte kan köpa ut särkullbarnen, att bo kvar. Om man har haft en del egendom i förhållandet som enskild egendom och inte som gemensam slås dessutom de normala reglerna ut. Normalt går ju även enskild egendom in i arvet till den efterlevande maken. Men om det finns särkullbarn från tidigare förhållanden går hela den delen in till barnen. Det kan vara besvärligt, för det är många som har äktenskapsförord. Det är ju bra om man skiljer sig, men man tänker sig kanske ändå att man vid dödsfall, där förhållandet har fungerat fram till döden, vill säkra den efterlevandes ekonomi. Men då uppstår genast dilemmat att det inte bara är hälften av egendomen som går till särkullbarnen utan hela den del av egendomen som är enskild egendom. Det här är anledningen till att vi har ett särskilt yttrande från Socialdemokraterna tillsammans med och . Detta är ett dilemma som blir allt vanligare med tanke på att drygt vartannat äktenskap slutar med skilsmässa och att många samboförhållanden upplöses. Det tillkommer en del barn de så kallade särkullbarnen. Detta är självfallet inga enkla frågor. Det är självklart att barnen ska ha sin rätt också. Men det finns en stor skillnad jämfört med om man har gemensamma barn inom förhållandet. De barnen får vänta till dess att båda föräldrarna har dött. Då kan föräldrarna bo kvar och klara sin ekonomi. Men om man har tidigare förhållanden och barn bakom sig kan det bli ett stort ekonomiskt dilemma. Det här är en avvägning som man får göra. Jag tror att det första och främsta som behövs är information. Det behövs information om att man kan avtala bort i all fall hälften av beloppet. Särkullbarnen kan alltså genom ett testamente få ut bara hälften av sin laglott, alltså motsvarande värdet av en fjärdedel av villan för att ta ett konkret exempel. Först efter det att den andra maken styvföräldern till särkullbarnen har dött får särkullbarnen ut hela sin laglott, det vill säga allt från sin biologiska förälder. Det är viktigt att informera om vilka regler som gäller och att man faktiskt kan avtala och föra över tillgångar till den andra maken också under äktenskapets gång. Men man kanske också ska överväga någon form av skydd med tanke på att verkligheten förändras. Det är många efterlevande makar som drabbas hårt. 111 (): Arvsrätten, som vi diskuterar här , är en del av den civilrättsliga infrastrukturen som vi tar för given och som har stor betydelse för oss alla eftersom vi alla är en del av det samhälle som den reglerar. Inledningsvis kan man konstatera att det arvsrättsliga systemet trots allt måste anses fungera tämligen väl med tanke på att det bara är fem motioner med sju yrkanden som vi har att behandla i betänkandet. Och de handlar om justeringar på marginalen av systemet, skulle man kunna säga. Jag tänkte ändå säga några ord om två av de frågor som behandlas, nämligen särkullbarns arvsrätt och kusiners arvsrätt. När det gäller särkullbarn finns det, som vi fick höra i föregående anförande, förslag om att jämställa dem med barn inom äktenskapet i arvsrättsligt hänseende. Även särkullbarnen ska alltså få vänta på arv till dess att båda föräldrarna har avlidit eller någon variant i den riktningen i alla fall. Det föreligger ett särskilt yttrande från oppositionen där man signalerar att man vill ha en sådan förändring. I betänkandet hänvisar vi till betänkande som bereds inom . Betänkandet heter Makes arvsrätt, dödsboförvaltare och dödförklaring. Det är makes arvsrätt vi talar om här. Det är värt att framhålla att inte föreslår någon förändring när det gäller särkullbarns arvsrätt. Utredningen ägnar i stället ett kapitel åt särkullbarns skydd mot arvsplanering, det vill säga olika åtgärder från föräldrarnas sida eller rättare sagt från förälderns och den nya styvförälderns sida för att undandra egendom från särkullbarns arvsrätt. Det har snarare varit utredningens fokus. Utredaren går igenom de möjligheter som finns att jämka bland annat testamenten, gåvor och bodelningar om särkullbarns rätt kränks och finner att den rådande ordningen inte bör förändras. Utredaren lägger alltså inte fram några förslag vare sig i den ena eller den andra riktningen, utan menar att den rådande ordningen är tämligen väl avvägd. Utredningen säger på följande sätt apropå ett utökande av särkullbarns skydd: Utredningen anser att det inte finns skäl att ytterligare försöka förstärka det relativt omfattande skydd för särkullbarn som finns. Sedan säger dock utredningen så här: Tvärtom kan sättas i fråga om inte en mer grundläggande genomlysning av bland annat laglottsinstitutet är påkallad i syfte att pröva nuvarande avvägning mellan arvlåtarens och bröstarvingars rätt. Ett sådant uppdrag faller emellertid utanför den nu aktuella översynen. Utredaren öppnar alltså för förändringar av särkullbarns och makars arvsrätt, men lägger inte fram något förslag i den delen. Beredningen av utredningens betänkande pågår i . Vi får se vad resultatet blir. Det är viktigt att framhålla att frågan inte är så enkel. Det finns två intressen. Det är i efterlevande makes intresse att sitta kvar i orubbat bo och inte behöva vidkännas någon förändring. har också särkullbarnen ett legitimt intresse av att få ut sitt arv inom rimlig tid. Det kan ju vara så att en förälder gifter om sig med en person som är avsevärt yngre kanske rentav i barnets egen ålder. Då kan det dröja decennier innan det blir tal om att skifta arvet efter den biologiska föräldern. Man kan fundera på om det är rimligt. Det är svåra avvägningar. Det finns två intressen, och båda är skyddsvärda. Det blir intressant att följa det fortsatta arbetet i och se vilka förslag som kommer fram. Frågan om kusiners arvsrätt har behandlats i kammaren. Förslagen handlar om att ge kusiner, och i vissa motioner också kusiners avkomlingar, rätt till arv. För egen del känner jag stor sympati för de förslagen. I principiellt hänseende måste det vara bättre att egendom finns i privata händer, hos kusinerna, än i en statligt kontrollerad fond, nämligen Allmänna arvsfonden. Utskottsmajoriteten har dock stannat för att inte förorda någon lagändring därför att det här i praktiken är ett begränsat problem. Dels kan man som arvlåtare skriva ett testamente och på det sättet ge kusiner rätt att ta arv, dels är det trots allt relativt få fall där en avliden person inte har några släktingar närmare än kusiner. Statistiken från Allmänna arvsfonden ger vid handen att det året avled 1 643 som inte hade några arvingar utöver fonden. 1 148 av dem hade skrivit testamente. Fonden behandlade 568 fall där fonden var arvinge. Om man summerar det här blir det inte 1 643, men det beror på årsskiftesproblematik och annat. I hur många fall av dessa 568 där fonden var arvinge som det fanns en kusin finns det ingen statistik över, men man kan konstatera att fonden fick in 95 ansökningar om avstående av arv, och ungefär en fjärdedel av dem kom från kusiner enligt en studie som fonden har gjort. Om man räknar på det sättet är problemet tämligen begränsat om än av principiellt intresse. Utskottet har som sagt stannat för att förorda att den rådande ordningen får bestå. Med detta vill jag yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande och avslag på samtliga motioner. 112 (): Det är ett begränsat antal motioner vi har att behandla om arvsrätten, men oaktat det är det frågor som alla kommer i kontakt med vid ett eller flera tillfällen under sin livstid. Arvsfrågor är också tyvärr ett område där det inte så sällan uppstår konflikter. Därför är det extra viktigt med en väl avvägd lagstiftning där man tar hänsyn till alla inblandade parter. Den förändring av familjekonstellationerna som har skett över tiden ställer också krav på att vi har en modern lagstiftning. Två av motionerna handlar om efterlevande makes arvsrätt i förhållande till särkullbarn, och då en förstärkning av makes rättigheter. I dessa situationer finns det, som inom många andra områden, ingen absolut sanning eller optimal lösning för alla tänkbara fall. Lagen ska dels skydda efterlevande make och så långt möjligt skapa möjligheter för ett fortsatt gott liv för densamma, dels skydda särkullbarnens rättigheter i en relation som kanske inte alltid fungerar. Lite förenklat kan man säga att efterlevande make inte ska behöva gå från hus och hem på grund av ett arvskifte. innebär en lagstiftning som hindrar särkullbarnen från att få ut sin laglott vid förälders frånfälle en markant ökad risk för att behållningen i dödsboet skingras över tiden, och när det blir dags för arvskifte finns inga tillgångar kvar till särkullbarnen. Det är inget önskvärt scenario. Jag har full förståelse för att tar tid på sig att värdera innehåll. Det är alltid viktigt med noggranna överväganden, men i detta fall är det nog extra viktigt. Motioner om arvsrätt för kusiner har vi behandlat tidigare, och de har inte föranlett någon åtgärd, och så är inte heller fallet . Det är ganska lätt som centerpartist och företrädare för ett ökat enskilt ansvar i samhället att avslå dessa motioner. Om det nu är så att man av någon anledning vill att kusiner ska ärva i stället för Allmänna arvsfonden går det alldeles utmärkt att skriva ett testamente. Jag föredrar denna aktiva handling som konkret visar den enskildes sista vilja i stället för en slentrian där släktingar ska få del av behållningen i ett dödsbo utan att det finns någon annan relation än ett släktband som parterna faktiskt är oskyldiga till. Jag vill i det sammanhanget uppmärksamma de motioner som har skrivits om en regionalisering av Allmänna arvsfonden. Jag tror att en geografisk fördelning av de medel som kommer in till fonden skulle innebära ett helt annat fokus på att man aktivt kan påverka var kvarlåtenskapen ska hamna och på arvsfrågorna över huvud taget. Jag yrkar bifall till förslaget i utskottets betänkande innebärande avslag på samtliga motioner. 113 (): Jag hade tänkt inleda det här anförandet med att upprepa vad jag sade i fråga om arvsrätt, men det har faktiskt gjort åt mig. Det var precis samma fall som jag tänkte berätta om. Det visar hur det typiska problemfallet ser ut. Men jag vill betona att jag tycker att man ska begränsa sig till permanentbostaden när man diskuterar motsättningarna mellan särkullbarns rätt till arv och efterlevande makes arvsrätt. Det är det som är problemet. Där tycker vi nog alla att man inte ska ha den effekten att en efterlevande make ska bli tvungen att avyttra en villa eller en bostadsrätt. Det är möjligt att man kan lösa det med någon särreglering av en modell som liknar den så kallade basbeloppsregeln som bara gäller mindre bon eller på något annat sätt. Jag inbillar mig att det är en särreglering beträffande bostaden som är det väsentliga och det vi vill uppnå. Vi får inte heller glömma särkullbarnens rätt. En del av oss fick kanske ett mejl från en förtvivlad dotter som i princip hade blivit arvlös därför att hennes far med sin nya hustru hade planerat bort hela arvet, vilket är fullt lagligt och möjligt. Jag hoppas att vi ska komma vidare och att vi också ska få lite mer tryck i den här frågan så att folk verkligen skriver testamente. Kanske kan vårt arbete med att skapa ett frivilligt testamentsregister göra att detta är något som folk tar till sig lite mer. Jag har hört alldeles för många som har sagt att det är klart att de ska skriva testamente, men som aldrig blir färdiga att göra det. Sedan vill jag övergå till punkt 3 i vårt betänkande. Jag tycker att det är en mycket stor och viktig angelägenhet för oss. Jag tänker börja med att berätta om ett fall som jag upplevde för i min advokatverksamhet. En kvinna och bad om hjälp för att skiljas. Hon hade då varit gift ungefär sju . hade den här kvinnan ärvt ett fritidshus efter sin far som omkommit i en trafikolycka. Det var inte skrivet något testamente från faderns sida. När hon gifte sig hade hon naturligtvis inga tankar på äktenskapsförord. Det innebar att det här fritidshuset, som med tiden blev värt rätt mycket pengar, var giftorättsgods och att hon blev tvungen att dela detta med sin man i bodelningen. Mannen hade studerat vid högskola och hade studiemedelsskulder på några hundratusen. Dem fick han dra in i bodelningen och räkna hälften till godo alltså. Den här kvinnan blev av med hälften av sitt fritidshus och fick betala hälften av mannens studieskulder. Det är inte ett rimligt resultat av en bodelning i . Jag tycker att vi måste trycka på nu jag försöker för min del så mycket det går så att vi får till stånd ett resultat av de nordiska överläggningar som har pågått . har infört ett system där all egendom som man äger innan man gifter sig och all egendom som man erhåller i arv och gåva inte ska ingå i en bodelning. Detta är också den rekommendation som de professorer som har tagit fram utredningsmaterial till har gett till de nordiska länderna. Jag tycker att vi ska sätta all kraft bakom att få igenom detta. Detta om arv och gåva ansluter till punkt 3 i betänkandet. Med dessa ord yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna. 114 (): Jag står bakom det som och mina kolleger har sagt här. Jag finner inte att vi är oeniga i de här sakfrågorna. Att vi sedan principiellt avvaktar de utredningar som finns tycker jag är givet. Också jag skulle vilja ta ett exempel med en släkting, relativt nära, som jag satt och diskuterade detta med. I det förhållandet hade han två barn och gifte sig med en kvinna som var barnlös. När de köpte en relativt dyr lägenhet utgick de ifrån att hon i vilket fall får finnas kvar i den alldeles oavsett vad som händer. Så funderar man på vad som egentligen gäller, och då blir jag lite fundersam. Känner folk till de förhållanden som gäller i ett läge där vi , 2008, trots allt likställer äktenskap med samboförhållande och registrerat partnerskap? Oavsett form tror människor att gäller på samma sätt. Jag tror att det är väldigt viktigt att i avvaktan på att regeringen bereder detta också ge ut ytterligare information och kunskap om det här. Jag kommer åter och åter tillbaka till det här. När jag har suttit i civilutskottet den här perioden har jag väldigt ofta tänkt på mina rötter i utbildningssammanhang. Det finns mycket som vi behöver utbilda mer om så att människor blir medvetna om vad som faktiskt gäller så att de inte står där och inte riktigt vet. Jag vill med de orden öka uppmärksamheten på vikten av kunskap och att man informerar sig om vad som gäller. Jag hoppas på att regeringen kommer tillbaka med ett förslag som passar det vi tycker här. Med det yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 13 §.) 11 § Den nya inskrivningsmyndigheten, m.m. Föredrogs civilutskottets betänkande 2007/08:CU16 Den nya inskrivningsmyndigheten, m.m. (prop. 2007/08:54). 115 (): Ja, då står jag här i talarstolen igen för att tala om vikten av att vi äntligen borde ha modet att fullfölja det beslut som faktiskt riksdag fattade . Det jag pratar om är friköp av historiska arrenden. Tyvärr har utskottet avvisat detta. Den hållning man har tyder på att man inte har förmått sätta sig in riktigt i vad det handlar om. Vad det handlar om är nämligen en befolkningsgrupps rätt till självständighet från tidsfrämmande bindningar och en feodalrättslig ockupation, skulle jag vilja säga, som ännu härskar över landsbygdsbefolkningen. Frågan om friköp av historiska arrenden är för den berörda befolkningsgruppen en medborgarrättslig angelägenhet och en samhällsfråga mer än en ren arrendefråga. Såväl sociala som politiska och medborgarrättsliga skäl talar fortfarande starkt för införande av laglig rätt till friköp av historiska arrenden. Inget annat land i har sedan demokratin infördes tillåtit fortsatt osjälvständighet för en jordbruksbefolkning under feodalt grundade ägarsystem inget annat land i förutom . är ett av världens mest utvecklade länder när det gäller demokrati, jämställdhet, offentlig insyn och andra saker som vi förknippar med ett modernt samhälle. Men man måste fråga sig: Är vi ett så modernt och demokratiskt land som vi tror när regler blockerar rätten till ett enskilt ägande för befolkningen i hela bygder? Att detta system fortfarande existerar i är inget annat än en skam för vår demokrati. Regeringen skriver också: Jordbruksarrendatorerna har emellertid själva valt en sysselsättning som ofrånkomligen medför ett ekonomiskt risktagande. Detta avslöjar tyvärr att man inte har uppfattat att det handlar om något helt annat än ett vanligt, enkelt, tidsbegränsat hyresförhållande gentemot en enskild. Vad vi pratar om är historiska arrenden, minst arrenden, som har gått i arv generation efter generation. Det handlar om mark som adel och storgodsägare i princip aldrig själva har brukat. Arrendatorerna har själva fått svara för samtliga investeringar och för och har därmed fått bära den totala företagsekonomiska risken för växtodling, djurhållning med mera. Det värde som arrendegårdarna representerar för jordägarna har alltså till stor del skapats genom det arbete som arrendatorerna och deras släkt har utfört generation efter generation. Denna fråga har stötts och blötts i riksdag , men tyvärr har lite hänt. Som jag sade inledningsvis: fattades dock ett beslut i med stor majoritet om att avskaffa denna kvarleva, ett beslut som också väckte förhoppningar inte minst hos den yngre generationen arrendatorer. arrendekommitté följde upp riksdagsbeslut genom att enhälligt förorda en friköpslag som skulle omfatta bönder under adeln, kyrkan, samt universiteten. Vad vi , senare, kan konstatera är att trots riksdagsbeslut och klara förord för friköpsrätt från arrendekommittén har någon sådan fortfarande inte införts. Det är ett tecken på att det finns väldigt starka lobbyister på den ena sidan av den här frågan. gav en ensamutredare i uppdrag att utreda frågan om historiska arrenden på nytt. Utredningen fastslog att det inte finns tillräcklig anledning till att lagstiftningsfrågan ska utredas på nytt. I detta kan jag definitivt instämma, för frågan har blivit ordentligt utredd , och den har stötts och blötts i under . Utredningens slutsats, däremot, kan jag definitivt inte instämma i. Att hänvisa till att de som drabbas är så få att vi inte behöver göra någonting är oerhört tveksamt. Detta tar inte på något vis bort den orättvisa som arrangemanget med historiska arrenden faktiskt skapar. Skulle vi föra samma resonemang så fort det handlar om minoritetsgrupper undrar jag vad vi skulle få för samhälle i . Ett argument som ofta förs fram i debatten är att om de mänskliga fri- och rättigheterna skulle vara ett hinder. Det här stämmer ju inte, utan det är snarare tvärtom. Det som hindrar är vår vilja att tolka vad som anses vara ett angeläget allmänt intresse. Det är upp till att pröva om det är ett angeläget allmänt intresse att lösa en fråga som har diskuterats och påtalats , något som man också gjorde någonting åt i . Det har också framkommit nya, alarmerande saker, tycker jag, efter att den här utredningen kom. Jag vill nämna några saker. Jordägare har på flera håll chockhöjt sina arrendeavgifter. Krav på både 50- och 100-procentiga höjningar av avgifter har förekommit. har det i inte ringa utsträckning förekommit indragning av till storgodsen från arrendeställen, även med välrustade ekonomibyggnader med mera, i det uppenbara syftet att komma i åtnjutande av EU-bidrag. Många jordägare försöker komma åt kontrollen av de stödrätter som är till brukare och inte till jordägare. Banker har börjat kräva högre säkerhet för kredit, och detta har drabbat flera arrendatorer som inte äger sin fastighet. Det har kommit en mycket häpnadsväckande dom mot en arrendator som har haft sin gård i fyra generationer och ville överlåta verksamheten till sin son, som hela livet har varit inställd på detta. Av någon anledning motsatte sig greven detta, och han fick också, överraskande, rätt. Denna aggressiva attityd hos adeln och storgodsägarna är djupt oroande. Det gör inte att de blir angelägna att självmant bevilja friköp, utan det ger snarare signalen att inte ens godkänna släktövertagande längre, som man tidigare åtminstone alltid gjorde. Det är hög tid att vi vaknar och börjar reagera på det som håller på att ske. Tiden håller definitivt på att rinna ifrån oss. Ska det finnas några kvar att rädda till enskilt ägande är det hög tid för att slutligen besluta om friköp av historiska arrenden. Det är alls inget konstigt beslut, det som alltså fattade . Denna fråga kan tyckas liten, och man kanske inte bryr sig särskilt mycket om att sätta sig in i den. Vi får emellertid inte glömma att för dem som berörs har den oerhört stor betydelse. Avslutningsvis skulle jag vilja vädja till civilutskottets ledamöter, och inte minst till mina egna kamrater: inte denna fråga sopas under mattan, framför allt inte med den motivering som utredningen gav, nämligen att det bara är ett fåtal som berörs. Det är inte acceptabelt att gå på den linjen. Jag skulle vilja säga att detta i allra högsta grad är en klasskampsfråga.