prot · GW0922 · 2008-10-29 00:00:00 — Det kanske till och med är så, , att det är mer rätt att spara aktier för att skattebetalarna ska få del av framtida vinster och inte enbart behöva kliva in när det är kris i systemet. Att socialisera förluster och privatisera vinster kan inte vara det bästa för skattebetalarna på lång sikt. Det handlar om att ägande är makt och inflytande, förutom att det skapar möjligheter att ta del av vinster. Det vet även du. Att behålla aktier kan också vara en möjlighet att styra utvecklingen. Det kanske inte är de här vi ska behålla, men låt oss ta ställning till det då. Låt oss inte springa i väg och göra misstag bara för att vi har så bråttom. Låt oss ta oss tiden att tänka efter och se vad som är rätt. Det kanske är så att vi om vi låter oss ha en process kommer fram till att vi behöver en till statlig bank, att vi behöver bygga en ny bank eller att vi behöver behålla några av aktierna eller vidta andra åtgärder. Men varför ha bråttom, och varför föra det bakom lyckta dörrar? Har inte skattebetalarna rätt att få veta och se vad som händer och ta ställning till hur detta ska skötas? Det tycker jag är oerhört väsentligt i ett demokratiskt samhälle. Går det att återskapa förtroendet för någon som ser en räddningsaktion som en möjlighet att tjäna pengar? Det måste vara oerhört svårt att återskapa förtroendet för en sådan sektor, eller vad säger ? Vad har du för förslag på hur det ska kunna ske? Ni avvisar vårt förslag om att en kommission ska få arbeta med att titta på vad som har hänt nationellt och internationellt och se vilka verktyg som behövs nationellt och internationellt för att förhindra att detta återupprepas. 13 () replik: Det som vi diskuterar syftar till att återskapa förtroendet för och inom den finansiella sektorn, så att man börjar lita på varandra och passa bollen till varandra, så att spelet blir roligare och företag och hushåll får möjlighet att få krediter till vettiga priser. Det är själva grunden. Kostnaderna ska instituten och aktieägarna ta. Skattebetalarna ska hållas skadeslösa så långt som möjligt. Jag anser att verktyget för det är att avyttra tillgångarna när det är rätt. Det ska vara rätt för skattebetalarna. Det ska vara rätt ur deras perspektiv, för de ska hållas skadeslösa. och jag kan säkert diskutera hur länge som helst när det är rätt och om det är rätt. Om man inte ges bemyndigande kan en del upplägg och räddningsaktioner bli helt omöjliga om inlösen och avyttring sker i ett svep. skulle behöva komma in där och det skulle dra ut emellan. Då kanske åtgärden i förstone inte blir av. Då har med sin benhårda attityd omöjliggjort åtgärden och därmed skapat oro i det finansiella systemet. Det gäller att skicka rätt signaler. Syftet är inte att börja socialisera och förstatliga banker, utan att skapa stabilitet i det finansiella systemet. 14 (): Den amerikanska bankkrisen är ett makroekonomiskt marknadsmisslyckande av nästan skådad omfattning. De mekanismer som sätter en sådan här snöboll i rullning har vi sett . Men aldrig har en finansiell snöboll fått rulla så länge, bli så stor och rulla in i så många länder som . I allt väsentligt är regeringspartierna och oppositionen överens om förslaget om hur en akut kris i ska hanteras. Vi har ingen kris i , men vi har ett system där beslut tas om hur en sådan ska hanteras. Det är bra. Skillnaden mellan regeringen och oppositionen kan i detta fall betecknas som krafs i marginalen när vi ser det i dess perspektiv. Vår enighet ger förhoppningsvis beslutet ett större genomslag, och det gäller inte bara marknaden. Det här förslaget är grundat på ett EU-beslut fattat för sedan, som genomförs på svensk botten. I alla EU-länder skapar man nu en motsvarande nationell lagstiftning. tids EU-beslut för att hantera den amerikanska finanskrisen har skapat trygghet och stabilitet för människorna i . EU:s agerande har medverkat till att stabilisera världsekonomin på ett avgörande sätt. På den här punkten går som vanligt den stora vattendelaren i svensk politik. Regeringspartierna och Socialdemokraterna bejakar EU-samarbetet, Vänstern och Miljöpartier är emot det. Hade den antieuropeiska delen av oppositionen fått råda så hade de starka EU-besluten om stabilisering av finanskrisen aldrig kunnat fattas. Inte bara ekonomin i och utan hela världsekonomin hade kunnat slås i spillror om Vänsterns och Europapolitik, eller snarare brist på Europapolitik, hade fått råda. Det är ett faktum värt att hålla i minnet som denna. hade dessutom haft 15 fler nationella valutor som säkert hade skapat åtskilliga nationella valutakriser förutom den finansiella krisen. Om vi tar ett steg tillbaka och för betraktar detta betänkande och oppositionens alternativ kan vi notera att risken för 25 nationella kaos på valuta- och kreditmarknaderna i faktiskt är den antieuropeiska oppositionens alternativ till dagens förslag till beslut. Betänk det om inte annat när frågan om regeringsalternativen kommer upp till analys i . I politiken bor Vänsterns och kaos inte granne med men väl med Socialdemokraterna. I hanteringen av en bankkris är några frågor alltid återkommande. En första är hur skattebetalarna ska hållas skadeslösa när staten tvingas ingripa med antingen garantier, direkt ägande eller på annat sätt. En andra är hur krisen alls kunde uppstå och hur man ska hindra nya bankkriser. Självklart är beslut som leder till banknationalisering en sista utväg och mycket svårsmälta. Jag ser här i kammaren. Inte sedan hans tid som ordförande i har denna fråga varit uppe på kravlistan, vare sig för SSU eller för någon annan. Men kanske väcktes här än en gång av . Icke desto mindre kan en temporär nationalisering vara det som krävs, det vill säga att staten övertar ägande av aktier som ger ett avgörande inflytande över den aktuella banken. Det framhålls också i betänkandet att staten i så fall ska ta preferensaktier vid ett ägarövertagande. Nästa steg i en sådan process är en rekonstruktion av banken. Det gäller att få den på fötter, bli lönsam och att sälja banken så att skattebetalarna får tillbaka pengarna. Vi tycker att det är bra att staten inte äger banker. Vi vill sälja den när den är rekonstruerad och få tillbaka pengarna. Men långt , innan man kommer till säljfrågan, måste nya kvastar in i fallerade banker för att ta hand om de friska delarna och se till att bankerna kommer i gång igen med din huvuduppgift. Vad är huvuduppgiften? Jo, den är att sammanföra dem som vill låna ut med dem som vill låna och sammanföra dem som vill spara med dem som vill investera. Annars blir det inga investeringar, efterfrågan går ned och människor kan inte spara på ett säkert sätt till exempelvis sin pension, lägenhet, villa, eller vad det nu är. Vi hörde här tidigare referera exemplet med som inte får några order för att åkerierna inte får några lån. Man måste lösa upp detta för att efterfrågan på Volvolastbilar ska komma tillbaka. Risken med en kris på de finansiella marknaderna är just att det kan sprida sig som en smitta till andra reala marknader, inte minst arbetsmarknaden och jobben. Vi stöder och räddar inte bankerna för ägarnas eller chefernas skull, utan för jobbens, lönens och besparingarnas skull. Den så hyllade förre Federal Reserve-chefen i eftermäle blir att han bäddade för krisen genom släpphänthet i räntesättningen och mjukhet mot marknaden. överskattade marknadens rationalitet och förmåga att se om sitt eget hus. Han trodde aldrig att de ledande amerikanska finansiella företagen och bankerna skulle agera så att de lade krokben för sig själva och själva blev offer för sina egna beslut. Men så blev det. var för godtrogen och snäll, sett i backspegeln. Slutsatsen av detta är: Det må ha varit girighet på den privata sidan som medverkade till krisen, men det fanns också en för stor snällhet hos beslutsfattare i offentlig sektor, hos myndigheter, i den amerikanska och i kongressen som har stiftat lagarna. Om vi återgår till är vi säkert lite godtrogna här också. Det här betänkandet är kanske en reaktion på att vi inte har det regelverk som vi borde ha haft redan tidigare. Här i landet finns en ohelig allians mellan facket och många i näringslivet. Båda har en traditionell Greenspan-bias till förmån för låga räntor, expansiv finanspolitik och fallande valutakurs. Man ser det kortsiktigt positiva med detta men inte de systemrisker som ligger i att bejaka dessa tre faktorer. Det finns en kortsynthet och brist på systemperspektiv hos arbetsmarknadens parter, många i näringslivet och i journalismen-ideologins höga beredskap att kritisera myndigheter, riksbank och regering när de agerar strängt och kritiskt. Det bäddar lätt för finanskrisproblem den dag när denna kris är glömd och vi som hör till dagens ärrade aktörer är pensionerade, ingen nämnd och ingen glömd. Vår årgångseffekt, om jag får säga det så, blir att vi nu lämnar i arv till kommande generationer detta betänkande. Betänkandet ger förslag till lagar och regler om hur vi i ska hantera kriser i det finansiella systemet. Men betänkandet, precis som har noterat, säger inte mycket om hur framtida kriser ska motverkas eller förutses. Inte heller finns det någon text om reformer av det finansiella systemet som kan ge ökad insyn i och begriplighet av vad som pågår, eller om vad som på ett systemriktigt sätt skulle kunna hindra sådana bonus- och ersättningssystem som är destabiliserande och riskdrivande. Vi vet heller inte om, eller eventuellt hur, vi bör motverka det flockbeteende som finns på marknaderna och prisbubblor som uppstår. Här behövs mycket mer forsknings- och utredningsarbete. Det är ingen tvekan om detta. Men betänkandet är avsett att hantera det mer akuta problemet. Låt mig avslutningsvis ta upp frågan om bonusar och ersättningar. De får, som jag redan nämnde, inte vara utformade så att de blir riskdrivande eller destabiliserande på något annat sätt. Det är en viktig systemaspekt på frågan. Men ersättningar och bonusar får heller inte vara stötande och strida mot normal rättskänsla. De får heller inte strida mot, med ett lite ålderdomligt uttryck, goda seder, något som är ett ganska bra uttryck i det här sammanhanget. När staten tar över ägandet i en bank kan alla ersättningssystem och bonusar som finns i denna bank ändras på det sätt som den dominerande ägaren, det vill säga staten, önskar för att uppfylla målet om återgång till stabilitet och även privat ägande. I fallet där staten tar över en bank blir inte diskussionen om bonusar och ersättningssystem särskilt aktuell. Ledningen kan avskedas, styrelser bytas ut och avgångsvederlag kan göras om. In med nya kvastar. Men allt detta måste följa rättsstatens grundläggande principer. Om det finns civilrättsliga avtal ska de normalt följas om det inte är så att de genom sin utformning kan ses som en stöld från företaget eller trolöshet mot huvudman. Det har funnits sådana exempel. Om vi skulle överge rättsstatens principer har vi hoppat från en galen tunna till nästa. För företag som utnyttjar garantisystemet är förutsättningarna något annorlunda. Även här gäller naturligtvis rättsstatens grundläggande principer om att ingångna avtal normalt ska följas. Vid de fallen får man också lita till andra mekanismer, det vill säga att ledning och styrelser i bankerna är tillräckligt kloka så att de anpassar ersättningssystem och bonusar till det för banken uppkomna prekära läget. Det är i ganska knepiga situationer som ledningarna ska motta garantier. Annars blir det inte bara medierna och riksdag som ställer besvärande frågor till ledningen och styrelsen, utan säkerligen också bankernas kunder, dem som banken ska leva på, och andra aktieägare. Kombinationen av medierna, kunder, opinionsbildare och andra aktieägare kommer erfarenhetsmässigt att vara en ganska svettig motpart för den ledning och styrelse som både vill dra nytta av ett garantisystem och ha ersättningar och bonusar som inte skulle stå i samklang med allmänna rättsmedvetandet och goda seder. Avslutningsvis instämmer jag gärna med vad har sagts om och berömmet av finansutskottets personal. Men jag skulle vilja utsträcka detta till tjänstemän och ledning. Även där har man arbetat intensivt och i skift för att åstadkomma denna proposition och detta betänkande. 15 () replik: Aldrig har en snöboll rullat och så fort och passerat så många länder. Något sådant sade i sin inledning. Och det är väl som sade i finansutskottet; den ekonomiska teoribildningen har inte kunnat se att detta skulle kunna ske. Man sade då också att inte heller har kunnat förutse detta eftersom den har varit så upptagen av inflationsbekämpning. Är det inte så, , att kejsaren just nu är naken och att den teoribildning du har stött faktiskt nu har krackelerat? Det är väl lite därför du också pratar så mjukt om och säger att han är godtrogen och snäll. har stått för en teori om att marknaden reglerar sig själv, och det har väl du också gjort. Jag har för mig att du till och med tyckte att det var bra att tilläts gå omkull, för marknaden skulle ju reglera sig själv. ser vi effekterna av detta. Jag tror att det här är lite av anledningen till att du, , står här och börjar diskutera och spekulera om EU och om EU inte hade funnits och om det hade varit si eller så. Du spekulerar därför att du egentligen inte har något argument och därför att din teoribildning inte längre fungerar. Därför vill du skjuta bort fokus från de frågorna till något annat och säger att det är vi som har problemet bara för att vi kritiserar EU-systemet. Jag vet inte, , om du precis som har lovordat och utveckling och därför inte heller så gärna vill ha den här debatten. Det skulle vara intressant att höra hur du ser . Du lovordar ju statligt inflytande där eftersom det skulle garantera att bonussystemen inte höjs. Det kanske är så att har nyktrat till och även ser statligt inflytande som ett alternativ. 16 () replik: Jag har varit nykter , och jag är ledsen om jag har gett ett berusat intryck. När det gäller och den teoribildning som är inne på är det klart att man måste rannsaka sig själv. Den nationalekonomiska vetenskapen ska och bör göra det, men det gäller framför allt myndigheter i och som ju har de stora finansiella centrumen. Det handlar om i vilken utsträckning man har försökt ha bättre regleringar än de regleringar som finns. Jag tror inte på mer regleringar. Däremot tror jag på bättre regleringar. Men det är inte något bra svar; det kan jag gärna erkänna. Därför kan jag instämma i krav på att man måste skaffa sig ökad kunskap om vad det är som driver fram finanskriser, hur man ska hantera dem och framför allt om vilka lärdomar man ska dra. En finanskris är inte lik en annan när det gäller hur de startar, men själva förloppen är ganska lika. Jag tror faktiskt inte att jag har yttrat mig om . Jag har inget minne av det i alla fall. Men vi har ett eget exempel i och med . Vi får ställa oss frågan: Tycker vi att skulle gå i konkurs? Det tror jag inte hade varit så bra. har mycket mer information ingendera av oss har lika mycket information och gör sannolikt en riktig bedömning. Det tycker jag är ett mer närliggande problem. skrev jag en artikel i för drygt sedan om problemen där. Jag kan gärna diskutera dem, och jag har aldrig varit någon anhängare av den isländska bubblan. Jag identifierade den ganska . 17 () replik: säger att en finanskris inte är lik någon annan. Men oavsett finanskris och dess orsaker har det alltid varit skattebetalarna som står där och på något vis ska vara bufferten och stabiliteten i systemet. Visar inte det på bräckligheten och bristerna och på hur vagt systemet är? Det går inte att lita på ett system som är uppbyggt på att man ska tjäna pengar på att spekulera i spekulationer. Det finns inte någon materiell bas längre, och då är det svajigt. Precis som sade behövs åtgärder. Jag är glad för att han säger att vi behöver stanna upp och att det kanske inte behövs mer regleringar, men bättre regleringar. Men i det paket vi nu antar och som det råder stor enighet om finns det inte mycket till förslag om hur man förebygger kommande kriser. Det är det här jag menar är den stora bristen i paketet. Ett sätt att förebygga kommande kriser kan vara att stanna upp och inte bestämma sig för att sälja och gå vidare i den ekonomiska teoribildning som har varit förhärskande . Du vill ju på en gång sälja av bankerna utan att först stanna upp och titta om det är rätt sätt eller inte. Det visar att insikten eller tillnyktringen kanske inte har kommit så långt. Jag blir fortfarande lite orolig för att du verkar tro på självregleringar även fortsättningsvis. 18 () replik: Det är viktigt att slå fast att skattebetalarna inte betalar någonting i garantisystemen. Det är lån och likviditet som ställs till företagens och bankernas förfogande för att få i gång hjulen. Alternativet är, som jag sade, att efterfrågan faller bort och människor blir arbetslösa och får gå från hus och hem. Det är väl ingen av oss som är intresserad av det. Det finns fall där staten tar över banker. Staten var tvungen att ta över den statliga Nordbanken därför att den hade tagit för stora risker. Det var en nationell finanskris och en annan orsak. Man kan nog säga att skattebetalarna har fått tillbaka sina pengar genom att man sedan har sålt aktierna. Man har ju behållit några aktier som man kan sälja nu så snart det blir läge för det. Det förslag som har om en kommission tror jag är fel. Jag kan hålla med om syftet, men jag tror inte på att en grupp av svenska politiker, svensk fackföreningsrörelse och svenska arbetsgivare skulle kunna knäcka de här stora och svåra frågorna som har en internationell dimension. Jag tror att man får gå till universitet och högskolor, internationella organisationer av typen och och inte minst centralbankerna. De ska utreda och komma med förslag, och det är ju redan uppdraget till de här institutionerna. Men det kommer att vara en ganska lång och knagglig väg för att komma fram. Det beror på många faktorer. En av dem är det som jag sade om att den ena bankkrisen inte är lik den andra i sitt ursprung. Det blir lätt så att man försöker införa regleringar som löste den förra bankkrisen men inte den som kommer därför att man inte riktigt har förutsett det som komma skall. Det är mitt svar på hur man ska hantera detta krav på ökad kunskap. 19 (): De två ärenden som ska fatta beslut om är oerhört viktiga för bankerna och för de finansiella instituten, som direkt berörs. Men det är inte för deras skull vi vidtar de här åtgärderna. Det är inte för bankdirektörer, aktieägare eller kallsvettande börsmäklare utan det är för småbarnsfamiljen i som satt vid datorn och försökte betala räkningarna och bolåneräntorna. Det är för småföretagaren i som funderar på hur firman ska kunna behålla alla sina tre anställda om man inte får investeringslånet från banken. Det är för dem och för alla oss andra som är beroende av att banksystemet fungerar vi som får ta de första smällarna när förtroendet mellan bankerna och för bankerna är försvagat. Som vi har hört tidigare i debatten är vi i huvudsak överens mellan partierna och över blockgränserna. Vi är inte bara överens om att någonting behöver göras utan också om vad som ska göras och faktiskt i huvudsak också om hur det ska göras. I den turbulens som har startat på andra sidan och spridit sig över världen värre än den mest fruktade fågelinfluensa är det betryggande att och svenska myndigheter har agerat handfast, effektivt och framgångsrikt. När regeringar i världen både har förlorat värdefull tid och spelat bort sina skattebetalares pengar genom tveksamma och felaktiga beslut har vi haft handlingsförmåga både här på hemmaplan och i det konstruktiva EU-samarbetet, där har haft en aktiv roll för att ta fram de gemensamma åtgärdspaket som har satts in. Det är glädjande att kunna konstatera att när det behövs som bäst visar sig det europeiska samarbetet från sin bästa sida. Tyvärr går det inte att säga samma sak om de finansiella marknaderna. Hade vi kunnat göra det hade vi inte stått här . Tyvärr är marknaden och marknaden är ju du och jag, alla vi som är nyttjare av den finansiella marknaden inte alltid så rationell som den borde vara när det börjar gunga och vi börjar känna den svettiga lukten av kris. När vi har tappat tron på varandra och på att marknaden ska fungera slutar också marknaden att fungera. Det blir en självuppfyllande profetia. Det blir uppenbart hur sårbar en mellanmänsklig relation, som den finansiella marknaden, är. Ingen relation kan fungera utan tillit, och som ni vet tar det att bygga upp tillit men det går väldigt snabbt att rasera den. Både höjningen av insättningsgarantin och förslagen i propositionen om stabilitetsstärkande åtgärder för det svenska finansiella systemet är steg på vägen för att återuppbygga den här tilliten. Länge kände sig svenska insättare trygga med att ha sina pengar på banken. Det fanns inte ett behov av en insättningsgaranti. Så har det inte varit i andra länder , utan det har funnits olika typer av insättningsgarantier på olika nivåer. När den här tryggheten rubbades i införde vi också en insättningsgaranti. Genom det samarbete och den gemensamma marknad som finns i EU har det funnits skäl att vidta gemensamma åtgärder. Därför höjs nu också insättningsgarantin till . Redan när regeringen uttalade sin vilja att höja insättningsgarantin kände sig många bankkunder tryggare. Det visar också på den irrationaliteten att fastän garantin inte har börjat gälla känner människor att man inte behöver ha pengarna i madrassen och att man har sluppit bolstra med detta. Att bankkunderna känner sig trygga är oerhört viktigt, och därför är jag glad att vi är eniga i den frågan i utskottet. Som jag sade i min inledning är det på samma sätt bankkundernas trygghet som står i centrum för de stabiliseringsåtgärder som vidtas. Det gäller både dem som behandlas i betänkandet och de åtgärder som har vidtagits av och Riksgälden. Men det är inte bara deras intressen som står i fokus vid utformandet av förslagen, utan det är också skattebetalarnas. Vi har alla ett intresse av att det finansiella systemet fungerar. Vad som hänt i andra länder när man inte vidtagit åtgärder visar med mer än önskvärd tydlighet hur oerhört långtgående konsekvenser ett icke-agerande kan få. Ingen i denna kammare eller i regeringen har något intresse av att uppmuntra osunt spekulerande eller understödja överdrivet risktagande. Men låt oss också erkänna att det kan finnas en intressekonflikt mellan behovet av att vidta åtgärder för att komma till rätta med de brister som vi nu ser och det ökade risktagande som kan bli följden av samma åtgärder. Även om det redan har berörts här i debatten vill jag ändå lyfta fram två aspekter på det här. Den ena aspekten handlar om de särskilda medel som avsätts för riktad forskning för att vi bättre ska kunna lära oss hur de finansiella kriserna uppstår och hur vi kan undvika dem. Regeringen avser att avsätta 30 miljoner för forskning om de finansiella marknaderna och 10 miljoner för att finansiera samverkan mellan branschen, myndigheter och regeringen. Den breda enighet som finns om hur vi ska agera för att hantera den kris vi står inför skapar i sig en sund stabilitet. Men lika viktigt som att undvika de värsta effekterna av den nuvarande krisen är det att försöka förhindra kriser . Forskningspengarna kan bidra till det. De erfarenheter som finns i vårt land av att hantera bankkriser, både här hemma och i utlandet, är värdefulla. Även i de nu pågående skeendena världen över finns ett stort intresse av den kunskap om att hantera bankkriser som finns hos flera av våra myndighetsföreträdare. Det visar vilket stort förtroende de upprätthåller även internationellt. Att ytterligare bygga på den kunskapen genom forskning är bra inte bara för att förhindra kriser i framöver utan för att bidra till stabilitet i hela den globala finansiella sektorn. Den andra aspekten jag vill lyfta fram handlar om det ansvar som finns hos de enskilda aktörerna på den finansiella marknaden.