prot · GV09121 · 2008-06-03 00:00:00 — Den satsning som regeringen gjort på vidareutbildning av lärare har inneburit att ca 450 obehöriga lärare har antagits för att gå utbildningen och att ytterligare 700 lärare har sökt utbildningen till . Antalet personer som fått ta del av satsningen är lägre än beräknat, men det är min förhoppning att antalet antagna ska öka i nästa omgång. Satsningen bygger på att den enskilde lärarens behov av kompletterande utbildning för att uppfylla målen för en lärarexamen är sådant att det kan tillgodoses . En viktig förutsättning är därför att lärosätena använder sig av bra och effektiva metoder för validering av tidigare erfarenheter och kunskaper. Det allmänna utbildningsområdet i lärarutbildningen omfattar 90 högskolepoäng, varav minst 15 högskolepoäng utgörs av verksamhetsförlagd utbildning. Eftersom satsningen riktar sig till personer som har gedigen lärarerfarenhet anser regeringen att det inte är rimligt att de ska behöva läsa 90 högskolepoäng för att komplettera sin utbildning. Det är viktigt att de lärarerfarenheter som de har med sig fullt ut tillgodoräknas i samband med vidareutbildningen. har i samtal med berörda lärosäten gått igenom förutsättningarna för att framgångsrikt genomföra utbildningssatsningen, bland annat gällande frågan om validering. Jag följer kontinuerligt behovet av insatser för att minska antalet obehöriga lärare och är redo att återkomma med förslag till åtgärder när så behövs. 85 (): Jag får tacka statsrådet för svaret, även om det är ett icke-svar eftersom det inte medför att antalet behöriga lärare blir fler. Vi socialdemokrater anser att eleverna har rätt till behöriga lärare. Det är det bästa sättet att kvalitetssäkra grund- och gymnasieskolan. När vi socialdemokrater var i regeringsställning genomförde vi en satsning för att fylla behovet av behöriga lärare. Den hette , särskild utbildning av lärare. I budgetpropositionen gav regeringen sex lärosäten i uppdrag att anordna utbildningar för obehöriga lärare med målet att utbilda 4 000 obehöriga lärare. Det målet överskreds med råge. Utbildningen utvärderades av . De kom fram till att tycktes vara en ändamålsenlig lösning för att yrkesverksamma i skolan skulle kunna bli behöriga för lärartjänster. Såväl studenter som kommuner var nöjda med utfallet, och andelen studenter som avbröt var mycket låg jämfört med den reguljära lärarutbildningen. Även högskolorna, till exempel , vittnar om att alla berörda parter beskrivit utbildningsprogrammet som en stor framgång. Den borgerliga regeringen avbröt denna satsning för att göra en egen satsning benämnd , vidareutbildning av lärare. En viktig skillnad mot är att är kortare 60 högskolepoäng i stället för 90. Kommuner och lärosäten anstränger sig nu för att informera om utbildningen, vilket gett resultat. Söktrycket är stort även till denna utbildningssatsning. Men eftersom många sökande har alltför otillräcklig utbildning eller lärarerfarenhet för att kunna slutföra sina studier inom denna snäva ram är det få som kan antas. Endast 700 av 2 400 utbildningsplatser beräknas utnyttjas när programmet avslutas . Av de 60 miljoner regeringen avsatte för satsningen har bara drygt 5 miljoner använts. , som har samordningsansvar och uppdraget att utvärdera detta, uppskattar att om man hade haft en längre utbildning hade väldigt många fler kunnat gå på den. Högskolornas uppskattning är att fler studenter hade kunnat antas fler än vad som blev utfallet. Det är alltså inte vare sig pengar eller intresse som saknas, utan felet ligger i regeringens beslut om upplägg av utbildningen. De som drabbas hårdast är yrkeslärarna och hemspråkslärarna. Dessa rekryteras oftast till skolan efter i sina respektive yrken. Med den borgerliga regeringen förändras möjligheten för en praktiker att läsa in de lärarspecifika ämnena, som pedagogik och metodik. Tiden räcker helt enkelt inte till, eftersom utbildningen nu har bantats. svarar statsrådet på en direkt fråga om det inte finns någon anledning att se över utbildningen och dess upplägg att skulden är kommunernas. De borde ha uppmuntrat fler att söka. Men det är inte det som är problemet. Det finns ett stort söktryck. Problemet är att utbildningen är för kort för att kunna erbjuda dem som vill gå den möjlighet att bli behöriga. Jag skulle vilja fråga statsrådet med anledning av det svar jag har fått: Är det inte alarmerande att det är på det här sättet? När kommer statsrådet att omvärdera denna satsning, , så att vi får fler behöriga lärare, vilket eleverna har rätt till? 86 Statsrådet (): Det är ett mycket viktigt problem som tar upp. Vi påmindes om det , när kom med sitt betänkande och redovisade siffrorna för hur många obehöriga lärare som finns i den svenska skolan. Det är av lärarna som är obehöriga. Vi talar om 30 000 personer. Det är ett mycket stort problem. Regeringens uppfattning är att vi inte ska ha obehöriga lärare i skolan. De som är obehöriga ska erbjudas vidareutbildning, och kommunerna ska anställa behöriga lärare på fasta tjänster framöver. Då är ett mycket viktigt ämne hur de som är verksamma men obehöriga får möjlighet att nå behörighet. Vi gör en hel del olika saker. Skolministern har annonserat en satsning för att få fram fler behöriga yrkeslärare. Vi gör särskilda satsningar riktade mot invandrarlärare. Vi har ett stort projekt vi kallar Lärarlyftet. Det erbjuder fortbildning och vidareutbildning. Jag har redan tidigare här i kammaren erkänt att satsningen inte har fått den omfattning som vi hade räknat med. Ser man det i relation till behovet finns det som jag säger i sista meningen i svaret anledning att följa det här och återkomma med ytterligare förslag. Situationen är sådan att vi måste se till att det finns ett fungerande system för vidareutbildning av obehöriga. De obehöriga kan delas in på olika sätt. En uppdelning är mellan dem som saknar pedagogisk utbildning och dem som saknar ämnesutbildning i de ämnen de undervisar i. har diskussionen rätt mycket gällt dem som saknar pedagogisk utbildning, som i huvudsak ges inom det så kallade allmänna utbildningsområdet. Vår uppfattning är att man i en vidareutbildningssatsning bör kunna klara det inom ramen för 60 högskolepoäng. Om det däremot är så att man har fått undervisningsuppgifter i ett antal ämnen där man saknar ämnesbehörighet kan det krävas än för att få kompetensen. Jag är när det gäller att tillgodose behovet av ämneskompetens öppen för att överväga 60-poängsgränsen. Men har vi det här systemet. Det blir en antagning också nu . Vi får se hur den går. Utbildningsminister hanterar förslag, och jag får förslag. Parallellt med de två processerna ska vi också se till att vi har bästa möjliga vidareutbildning för lärare. 87 (): Det är intressant att höra att verkar vara väldigt delat. Skolminister säger att det ska bli fler behöriga lärare. Man ska inte få lov att sätta betyg om man inte är behörig. Detta är någonting som vi socialdemokrater absolut ställer upp på. Men då måste man också se till att det blir fler behöriga lärare. Då är det ganska anmärkningsvärt att man inte gör någonting när man ser resultaten, utan säger att det kanske kommer att hända någonting . Men det är nu man måste ta tag i det här och fortsätta att beta av detta. Satsningen är en flopp. Också skriver att den nya utbildningen för obehöriga lärare är en flopp. Vi kan inte bara sitta ned och vänta. Söktrycket finns, men utbildningen passar inte de sökande. Det säger såväl kommunerna som , som har i uppdrag att utvärdera det här. säger så här: En specifik grupp lärare i yrkesämnen är ur arbetsmarknadssynpunkt särskilt intressant. Många ser , den nya satsningen, som den möjlighet som av olika skäl en reguljär lärarutbildning inte kan erbjuda. Här bör emellertid påpekas att begränsningen i poängram jämfört med den satsning som vi socialdemokrater hade, , är särskilt besvärande. Dels ska yrkesbranscherfarenhet bedömas, både mot kravet på yrkeskompetens och mot kravet på högskoleutbildning, dels ska lärarerfarenheten bedömas. Sammantaget innebär detta betydande svårigheter att rymma behovet av kompletterande utbildning inom de nuvarande 60 poängen. Slutligen skriver man att de som har utvärderat det här vill framhålla att en tidsmässig förlängning av projektet, det vill säga ytterligare ansökningsomgångar utöver de tre planerade, inte efterfrågas om detta inte kopplas till utökad poängram. Kan det vara tydligare? De som regeringen själv har utsett att utvärdera denna satsning säger att den inte fungerar. Ministern säger att det kanske kommer att fungera . Det skulle vara välkommet om ministern hade ett besked att ge om att detta kommer att åtgärdas i budgeten , så att man verkligen kan se att det kommer att hända någonting, att talar samma språk. är det en delad utbildning. Det fungerar inte i praktiken. Det är väldigt många elever som drabbas av det här under resans gång. Min fråga till ministern är: Kan vi förvänta oss att det kommer förslag om detta i budgetpropositionen ? 88 Statsrådet (): Jag ska svara på den frågan, men innan jag gör det skulle jag ändå vilja påminna om eget ansvar för den situation vi har. Det är trots allt en mångårig socialdemokratisk misskötsel av svensk skola som har lett fram till att var femte lärare, ännu mer i flera viktiga stadier, är obehörig. Det är den soppan som vi har fått ansvar att reda upp. Det gör vi på alla möjliga sätt. Lärarlyftet är en miljardsatsning som når många människor och ger tillfälle till forskarutbildning, fortbildning och vidareutbildning riktade till olika grupper. Vi tar detta problem som Socialdemokraterna enligt vår mening till mycket stor del är ansvariga för på mycket stort allvar. Vi kommer i budgetpropositionen att återkomma till detta ämne. Det kan vara helt övertygad om. Vi är besjälade av ambitionen att vi inte får världens bästa skola om vi inte har världens bästa lärare, och världens bästa lärare bör vara behöriga. Verkligheten är den att en hel del av de obehöriga lärare som finns gör ett jättefint arbete. Jag hade en interpellationsdebatt i samma ämne där påpekade att de individer vi talar om är guld värda. De är så engagerade i sin läraruppgift att de är redo att ta tjänstledigt, kanske ta studielån och ägna tid åt att försöka bli behöriga. De ska naturligtvis inte från statsmakternas sida mötas med beskedet att vi inte är intresserade av det. Vi ska definitivt möta det utbildningsbehov och det intresse som finns. Uppgiften är som jag sade i mitt förra inlägg ganska gigantisk. Den socialdemokratiska skolpolitiken ledde fram till 30 000 obehöriga lärare. Behovet är stort. Vi kommer definitivt i budgetpropositionen att återkomma till ett antal frågeställningar på detta område. 89 (): Jag välkomnar det beskedet. Det måste också börja levereras någonting. Det går inte bara att ha en massa retoriska inlägg om att det behövs fler behöriga lärare. Man måste också göra någonting åt det för att det ska bli så. Vi gjorde en satsning som blev otroligt lyckosam. Det blev över 4 000 fler behöriga lärare av dem som varit obehöriga. Men av vanlig politisk dogmatism valde den borgerliga regeringen att det inte kunde fungera. Det kunde inte vara bra om det var Socialdemokraterna som hade kommit på det även om alla ute i verkligheten tyckte så. Det kunde inte fungera, och därför måste man hitta på något nytt. Det nya visade sig inte fungera. talar man om att det ska vara fler yrkeslärare, att de behöver mer kompetens, och så vidare. Det är precis de som inte kommer till därför att utbildningen är för kort. Det säger just de som har till uppgift att utvärdera den satsning som regeringen har gjort. I stället för att ta krafttag med detta, leverera en proposition snabbt som attan eller fatta ett regeringsbeslut skyller ministern på kommunerna att söktrycket är för lågt, vilket är helt felaktigt. Söktrycket är högt. Men utbildningen motsvarar inte deras behov. Det säger de som är ute i verkligheten och arbetar med detta. Det är helt obegripligt att man inte gör någonting. sade i diskussionen som var i medierna om behöriga lärare, att behöriga lärare skulle sätta betyg och så vidare, att de ställer upp på detta. Men det är klart att samhället måste skjuta till resurser så att fler obehöriga lärare blir just behöriga. finns det pengar. Men utbildningen är inte tillfyllest, och ingenting händer. Det är väldigt anmärkningsvärt. Eleverna i har rätt att ha behöriga lärare. 90 Statsrådet (): kan inte gärna säga att ingenting händer. Den här regeringen har som ingen tidigare regering tagit ett antal initiativ när det gäller att lyfta läraryrkets status och lyfta lärarnas kunskaper. Jag tycker att vi har gjort väldigt mycket. När vi såg på statistiken konstaterade vi att det finns åtskilliga lärare därute som med vidareutbildning skulle nå behörighet. Det är alltid en avvägning. Ju längre utbildningen är desto dyrare blir den också för individerna. Vi vill erbjuda en utbildning där man relativt snabbt skulle kunna uppnå behörighet. bedömde de som validerade ansökningarna att flera av dem som sökte hade behövt gå en längre utbildning än . Det är klart att vi måste dra slutsatser av det när vi utvärderar det. Vi har beställt en utvärdering som ska komma . Men och andra kan vara helt lugna över att vi följer detta kontinuerligt. Jag vill egentligen inte säga att det är brist på pengar. Vi bedömer behovet av duktiga behöriga lärare som så stort att vi är redo att satsa resurser på detta. Det är en fråga om att hitta de bästa formerna. Den här satsningen har inte blivit så framgångsrik som vi hoppades. Dock har ett antal hundra personer trots allt gått igenom den utbildningen och kommer att ha gått igenom den när den är avslutad. Men den ekonomiska ramen var större. Den var ungefär dubbelt så stor. Vi följer detta kontinuerligt. Vi kommer definitivt att återkomma, till att börja med i budgetpropositionen . Överläggningen var härmed avslutad. Kammaren beslutade på förslag av tredje vice talmannen att ajournera förhandlingarna i väntan på att statsrådet skulle infinna sig i kammaren för att lämna svar på interpellation 2007/08:656. 17 § Svar på interpellation 2007/08:656 om Lissabonfördraget 91 Statsrådet (): Jag ber om ursäkt. Jag hade missat att kammarens sammanträde startade tidigt och hade ställt in mig på att komma hit . Jag är verkligen ledsen över detta. har frågat mig på vilket sätt jag anser att Lissabonfördraget stärker och fördjupar demokratin i EU och i dess medlemsländer och om jag avser att ta något initiativ i sammanhanget. Jag är tacksam för att ställer denna fråga. Ett av de viktigaste skälen till att se över , var just att försöka minska klyftan mellan medborgarna och det europeiska samarbetet. Jag är därför tacksam för den här möjligheten att förklara hur jag ser att Lissabonfördraget förstärker demokratin inom EU. Som själv framhåller blir det nu huvudregel att beslut i rådet fattas med kvalificerad majoritet, som får en större roll. Det är viktigt att se dessa båda delar av beslutsprocessen i ett sammanhang. Genom att det nationella vetot begränsas i rådet skapas förutsättningar för effektivt agerande i en union med 27 medlemsländer. bevaras en garanti för legitimitet genom att , som är den enda direktvalda institutionen på EU-nivå, får ett stärkt inflytande. Men Lissabonfördraget går betydligt längre i att bredda EU:s beslutsprocesser i syfte att släppa in fler samhällsaktörer, öka insynen och därmed göra unionen mer demokratisk. Lissabonfördraget ger och andra nationella parlament i EU-länderna bättre möjligheter att delta i EU:s beslutsprocesser på ett tidigt stadium. Alla nya lagförslag från kommissionen ska skickas ut till de nationella parlamenten som de går till medlemsländernas regeringar och till . får därmed en chans att reagera tidigt, innan förhandlingarna mellan regeringarna har kommit så långt att det blir svårt att lämna in synpunkter. De nationella parlamenten får dessutom möjlighet att kräva att ett EU-lagförslag omprövas. EU ska redan nu följa subsidiaritetsprincipen, det vill säga inte ta beslut om saker som sköts bättre på nationell, lokal eller regional nivå. I Lissabonfördraget höjs kraven på EU-institutionerna att hålla sig till den principen genom att ge de nationella parlamenten rätt att kontrollera om principen verkligen efterlevs. Skulle en tredjedel av de nationella parlamenten anmäla att de motsätter sig ett förslag utifrån subsidiaritetsprincipen ska ompröva sitt förslag. Lissabonfördraget skapar också mer utrymme för lokala aktörer och organisationer i det civila samhället. Fördraget kräver att EU respekterar och regional självstyrelse. Fördraget anger dessutom uttryckligen att EU-institutionerna ska föra en regelbunden dialog med det civila samhället och att kommissionen ska hålla formella samråd med alla berörda parter. ska kort sagt genomföra breda remissrundor innan man föreslår ny lagstiftning. En särskild nyhet är medborgarinitiativet, som innebär att en miljon EU-medborgare tillsammans kan uppmana att lägga fram ett lagförslag. Reformen lägger inget tvång på , men det blir politiskt svårt att bortse från ett förslag från så många medborgare. Slutligen stärker fördraget öppenheten, vilket är en förutsättning för alla medborgares faktiska möjlighet att delta i den demokratiska processen. Principen om handlingars offentlighet utvidgas till att gälla alla EU:s institutioner, organ och byråer och en ny regel införs om öppna möten när rådet diskuterar och antar lagstiftning. Regeringen har drivit på aktivt för att Lissabonfördraget ska innehålla skrivningar som främjar demokrati, öppenhet, insyn och delaktighet. Denna linje har haft brett stöd i , och jag hoppas att regeringen och kan fortsätta att samarbeta för att göra det bästa av Lissabonfördraget. Inför och under ordförandeskap i EU kommer fördragets reformer förhoppningsvis att omsättas i praktiken. Jag kommer i den processen att aktivt verka för att reformerna får stort genomslag och att de möjligheter som Lissabonfördraget innebär förs ut i den svenska debatten. 92 (): Tack för svaret. Det svar jag har fått är ett svar men det är inte övertygande i alla delar. Jag kan hålla med statsrådet om att den juridiska personen kan bli mer demokratisk genom Lissabonfördraget. Men min fråga gällde inte den juridiska personen . Den gällde EU-familjen som består både av den juridiska personen med sina institutioner och av de 27 medlemsstaterna. När man pratar om demokrati gäller det att höja blicken och se hur det totala demokratiinslaget i hela denna familj att påverkas av Lissabonfördraget. Det är här vi inte är eniga. Jag menar att för att kunna göra en riktig analys av detta måste man se hur makt, beslutande och inflytande påverkas av Lissabonfördraget. Det råder ganska bred enighet om att Lissabonfördraget innebär att de nationella parlamenten urholkas på inflytande. Lagrådet har formulerat det så här: De nu nämnda överlåtelserna om normgivningskompetens och traktatmakt är så omfattande och betydelsefulla att ställning reellt sett urholkas i väsentlig grad. Det är i och för sig en bedömning som man gjorde av den förra fördragstexten, men eftersom innehållet i Lissabonfördraget i allt väsentligt är detsamma som tidigare kan man använda Lagrådets kommentar även för att beskriva Lissabonfördraget. Även andra bedömare gör samma observation, nämligen att Lissabonfördraget innebär en överföring av makt från nationella parlament till främst. Vad händer då? Detta är intressant. De nationella parlamenten präglas ju av en hög grad av demokratisk legitimitet. Det är normalt sett ett högt valdeltagande, och det finns ett tydligt inslag av ansvarsutkrävande. Medborgarna kan, om de inte gillar det som deras valda representanter åstadkommer, rösta bort dem. Detta gäller inte , och det är här som det är problematiskt. Om EU-medborgarna inte är nöjda med vad har åstadkommit under den femåriga mandatperioden kan EU-medborgarna inte utkräva ansvar av . Röstningen i sker nämligen inte på ett sådant sätt att det leder till en regeringsombildning om man är missnöjd. Därtill är det ungefär hälften så många som röstar i valet till som till de nationella parlamenten. I det här avseendet kan man säga att vi överför makt från nationella parlament med hög demokratisk legitimitet till med en mycket låg demokratisk legitimitet. Det är ur det perspektivet som jag säger att det totala demokratiinnehållet i hela EU-familjen försvagas och minskar genom Lissabonfördraget. Till detta kan man foga att också den omständigheten att man ska fatta beslut med kvalificerad majoritet leder till att ansvarsutkrävandet kommer att begränsas. Det kan ju vara så att svensk riksdag och svensk regering benhårt driver en linje men ändå kommer att bli nedröstade i rådet av en annan majoritet. Lagrådet har formulerat i sin skrivning att förekomsten av majoritetsbeslut leder till att varken de svenska väljarna eller kan ställa någon till ansvar i det fall då den svenske representanten blivit nedröstad i ministerrådet. Detta innebär att vad som är en fundamental princip för det svenska statsstyret inte får genomslag inom området överlåtelse av beslutsrätt. 93 (): Jag vill börja med att tacka för att hon har ställt denna interpellation som jag ser som väldigt viktig, det vill säga om demokrati och hur demokrati ska skötas, inte bara på nationell nivå utan nu också på europeisk nivå. Jag kan hålla med om mycket av det som förde fram om att det inte är optimalt som det ser ut . Och det kommer inte att bli mer optimalt med Lissabonfördraget, därför att det ändrar inte på grundprincipen. Man brukar säga att EU lider av ett demokratiskt underskott, och det kommer att öka med Lissabonfördraget, som jag ser det. Det som man ofta hör från enskilda väljare i EU-debatten är: De gör som de vill, och jag kan inte påverka. På ett sätt är det sant, därför att om jag är missnöjd med ett EU-beslut, vem ska jag då utkräva ansvar av? Är det av , som sitter i regeringen, i riksdagsvalet ? Det är inte säkert. kan ha varit väldigt duktig och röstat rätt i ministerrådet men blivit överkörd av de andra ministrarna. Ska jag då vända sig till EU-parlamentarikerna? Vi har 18 stycken , och samtliga svenskar har röstat på samma linje för eller emot ett lagförslag men har blivit överkörda av den stora majoriteten i . Eller är det av riksdagsledamoten , som har suttit i och vid regeringens samråd antingen bifallit eller anmält avvikande mening, som ansvar ska utkrävas? Det är alltså väldigt svårt att veta var och hur man ska utkräva ansvar för den förda EU-politiken. Detta sammelsurium ökar inte förståelsen eller den demokratiska legitimiteten av EU-beslut. Det är det man måste fundera på. Därför blir jag ganska häpen när statsrådet i sitt svar anför: Genom att det nationella vetot begränsas i rådet skapas förutsättningar för effektivt agerande i en union med 27 länder. Då har man en väldigt snäv ministersyn på demokrati: får jag vara med och besluta, och vi kan eventuellt köra över minister i den här frågan därför att han inte tycker som vi. Det innebär att makt flyttas från de nationella parlamenten till EU överstatligt, det vill säga att också kan bli överkört i flera frågor. Då blir det svårt att utkräva ansvar. Överstatlighet kan på vissa punkter vara jättebra, men det kan också vara en väldigt stor nackdel. Vad skulle vi ha gjort nu om det inte hade varit överstatlighet i frågan om äktenskapsval den fråga som tog upp i senast ? Där står i stort sett ensamt mot alla andra länder om var och hur äktenskap ska ske mellan parter från olika länder. stoppar nu förslaget, därför att vi har veto och har möjligheten att påverka andra länder att se över lagstiftningen så att alla länder kan bli överens. Det är någonting fint när alla länder kan bli överens, när ministrar i alla de 27 länderna kan försvara beslutet och stå upp för det, och det är bra för alla medborgare. Därför är inte mellanstatlighet någonting som man ska se ned på utan faktiskt en väldig styrka. Ett mellanstatligt beslut var det också när EU satte upp målen för att minska klimatutsläppen.