prot · GW0912 · 2008-10-14 00:00:00 — Men naturligtvis är räntebidragen och räntekostnaderna för ett bostadsprojekt den avgörande delen. Anledningen till att vi har tagit upp dessa frågor och anser att det är ett statligt ansvar är att det är människor som drabbas i de här områdena. De drabbas genom att det inte finns bostäder och att det blir dyra hyror. vilar naturligtvis ett stort ansvar på ägarna, allmännyttan och bostadsföretagen, att komma till rätta med sina renoveringsbehov och genom det kommunala bostadsförsörjningsansvaret bygga lägenheter att bo i för människor i kommunen. Men här har vi ett statligt ansvar, som ytterst vilar på , för att det ska byggas fler hyresrätter till rimliga hyror och för att man ska kunna renovera dagens hyresrätter till rimliga priser som inte drabbar den enskilde hyresgästen. Ett bestående intryck från , som vi besökte , var att de goda ambitioner som bostadsbolaget hade för att renovera området direkt drabbade de enskilda hyresgästerna så mycket att vissa var tvungna att flytta från sina lägenheter och flytta in till sina grannar, sin släkt eller sina vänner, vilket spädde på trångboddheten ytterligare i området. De målgrupper som vi vill värna har inte möjlighet att efterfråga hyresrätter i området. Det är den krassa verkligheten , och regeringen har ansvar för detta. 54 Statsrådet (): Jag vill tacka för en bra debatt. Vi har regelbundet debatter här i kammaren. Jag tror att vi lär oss att förstå varandra undan för undan ju mer vi har möjlighet att samtala om de här frågorna. Det är i varje fall min erfarenhet att interpellationsdebatterna har gjort att vi har tonat ned retoriken och alltmer börjar nå en gemensam analys av vari problemen består. Det kan leda till en dialog som i bästa fall leder till att vi ser lösningar på problemen på samma sätt. tar upp renoveringsbehovet i förortens hyresbostäder. Han tar också upp att villaförorter är homogena som storstädernas innerstäder är oerhört segregerade. i , i och Bunkeflo i är resultatet av det strukturella förtryck som upprätthåller det svenska klassamhället. Det är naturligtvis stora ord som reflekterar partihemvist. Man kan fråga sig varför och hans parti aktivt deltagit i arbetet som lett fram till detta. Det är trots allt så att det har vuxit fram successivt även som med aldrig så goda intentioner att motverka detta har funnits under en tidigare majoritet. Det är seglivade och svåra mekanismer vi har att hantera. Vi kan fråga oss: Hur bra är det för , och att de helt domineras av hyresrätter? Vi kan likaväl fråga oss: Hur bra är det att och de andra orterna är ganska homogena? Hur bra är det för låginkomsttagare och svenskar med utländsk bakgrund att vara hänvisade till en upplåtelseform, hyresrätten? Jag vet inte om liksom Socialdemokraterna har närmat sig uppfattningen att det till och med kan vara bra att det finns människor som äger sina bostäder i de områdena. Det skulle vara intressant att höra hur ser på det. Är det ett sätt att ha en större mångfald av upplåtelseformer i de områden som nämner i sin interpellation? I så fall har vi ändå på något sätt nått varandra. Vi kan kanske hitta former för att inte behöva bilda stora bostadsrättsföreningar som kommer att vara väldigt svaga och ha nästan huvuddelen av de boende som hyresgäster. Det vore bättre att göra som flera av de stora kommunala bostadsföretagen vill och i stället låta dem som verkligen vill äga sina lägenheter bilda ägarlägenheter där de kommunala bostadsföretagen har kvar huvudansvaret. Det skulle vara intressant att höra om vi har närmat oss på den punkten. 55 (): Min resonabla ton beror på att jag vill att ska ta intryck och se sitt ansvar för att vara med och hjälpa till att ändra på alla de problem som finns. Därför är det också viktigt att vi ska kunna resonera om de problem som finns. Sedan är frågan vilka lösningar väljer att komma med. Nya spekulationsformer i form av att låna till och äga sin bostad är inte aktuellt för den grupp människor som jag problematiserar och som jag i interpellationen refererar till utifrån verkligheten. De klarar inte ens med sin nyvunna inkomst från ett eget arbete de utgifter som hushållet har i form av dyra hyror och omkostnader som det innebär att leva. Det kan inte vara en lösning för den gruppen att låna till att köpa och äga sin bostad. Vi talar om helt andra grupper. Det vi ser i är naturligtvis positivt, nämligen att man säger nej till fortsatt ombildning till bostadsrätter. Vi slår vakt om hyresrätten som upplåtelseform. Sedan vet ministern likaväl som många andra att är för blandade upplåtelseformer. Det är vad vi eftersträvar. Vi hänvisar till att den mest segregerade orten är den som saknar inslag av hyresrätter. Vi menar att regeringen måste ta ett ansvar och vidta åtgärder för att det ska byggas hyresrätter i kommuner som inte har hyresrätter. Vi har exempel på sådana kommuner i landet. Det är diskriminerande att man inte släpper in grupper av människor som efterfrågar hyresrätter utan månar om sin homogena struktur. Det är inte rimligt. Det måste vi ändra på. Det är positivt att ser det långsiktiga ansvar som vår allmännytta har i kommunerna. Det handlar om att ta ett långsiktigt ansvar för investeringar . Då måste vi också få lugn och ro inom bostadsmarknaden. Det handlar om att lovar att allmännyttan får finnas kvar och att förväntar sig att varje kommun ska ha en allmännytta som ska ta ett långsiktigt ansvar för ägande av bostadsföretag, nyproduktion och renoveringar. Det är också positivt att tittar på olika lösningar. Man kan vara med och medfinansiera för att få ihop renoveringskalkyler där det krävs att man renoverar och där man nyproducerar. Det finns olika lösningar. Investeringsstödet är en oerhört viktig del i detta. Vi vet att räntebidraget har en mycket avgörande roll för att få till möjligheten för allmännyttiga bostadsföretag i kommunen. Det är oerhört viktigt att värna den enskilde medborgarens rätt att få en bostad till rimlig hyra för att kunna bo och leva i sin kommun. 56 Statsrådet (): Det är intressant att nu lägger över tyngdpunkten på att oroa sig för dem som bor i villaområden. Även om de är segregerade visar alla undersökningar att de boende är oerhört nöjda med sitt boende. Jag skulle nog om jag var i och kläder intressera mig mer för alla de hundratusentals människor som bor i totalsegregerade områden med enbart hyresrätter. säger att ägarlägenheter innebär nya spekulationsformer. Det är ganska intressant. Innebär det att om man äger en lägenhet är det spekulation, men om en privatperson äger hyresfastighet med hundra hyreslägenheter är det inte spekulation? Jag tror att ska försöka att komma upp till ytan i de ideologiska föreställningarna och betrakta verkligheten med friska ögon. Jag tycker faktiskt att det är på gång. Det gläder mig väldigt mycket. Fundera lite på det. Är det spekulation om en person, en familj, äger en lägenhet? De kommer kanske från ett land där de har bott och ägt sin lägenhet. De känner: har vi fått fast mark under fötterna. vill vi äga vår lägenhet. Ska de då tvingas flytta från dessa områden? Vore det inte bättre att det fanns möjlighet att där känna den trygghet som många känner när de äger sin bostad? 57 (): vill bostadsministern medvetet missförstå mig. Vi värnar naturligtvis de hundratusentals människor som saknar rätten att få en bostad över huvud taget och framför allt en hyresrätt som de i högsta grad efterfrågar. Vi värnar de grupper av människor som bor trångbott. Det gör de i en sådan omfattning som varken ministern eller jag själv skulle acceptera . Människor tvingas att bo under de förhållandena på grund av att inte får en bostad. De har inte råd att efterfråga en bostad. Det finns inga bostäder. De är hänvisade att bo hos sin släkt. Renoveras det en bostad i bostadsområdet blir den så dyr att de inte har möjlighet att efterfråga den. Då kommer någon annan, som har betalningsförmåga, och får den lägenheten. Det är väl gott och väl att det kommer en ny hyresgäst till området, men de grupper som främst och allra bäst behöver bostaden har inte möjlighet att efterfråga den. Vi kan prata mycket om vad som är bostadsspekulation. Det handlar till syvende och sist om hur regeringen jobbar med att understödja olika upplåtelseformer och olika boendeformer. Vi värnar neutralitet mellan upplåtelseformerna. Vi har inget emot upplåtelseformer som behandlas på ett neutralt sätt, och är det hyresrätten som missgynnas som upplåtelseform. Om vi ska få ned priserna på lägenheter och möjligheter att producera lägenheter till låga kostnader och med låga hyresnivåer är det oerhört viktigt att vi har en neutralitet gentemot hyresrätten. Det är också ett ansvar som ministern har. 58 Statsrådet (): Problemet på den svenska bostadsmarknaden är att det under har byggts hälften så mycket som i vår omvärld på grund av den bostadspolitik som har förts. försöker vi ändra på det. Jag är glad för de samtal som jag för med och många andra i den här kammaren om bostadsfrågor. Jag tycker att det här är värdefullt. Jag lär mig av argument. Vi börjar förstå varandra mer, och det tror jag är en förutsättning för att vi också kanske kan hitta gemensamma tag för hur vi ska kunna lösa de här frågorna även om vi ideologiskt står en bit ifrån varandra. Vi ska kunna lösa dem på ett bra sätt och hitta långsiktigt hållbara lösningar som håller över mandatperioderna och som gör att det blir stabila villkor för dem som ska investera i hyresrätter och andra upplåtelseformer framöver. Jag tror att det då behövs en mångfald. Jag är glad att även om han inte säger det rakt ut ändå nog tycker att det är någonting som vi skulle kunna pröva. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2008/09:10 om regeringens principer för investeringar i infrastruktur 59 Statsrådet (): har frågat mig vilka principer för finansiering av statlig infrastruktur som vägleder statsrådet samt på vilken grund statsrådet har gjort ställningstagandet att vissa kommuner, regioner och trafikanter men inte andra ska vara med och betala för statliga vägar. Bakgrunden till interpellationen är den kommunala medfinansieringen av statliga projekt i regeringens förslag till närtidssatsning på vägar och järnvägar som regeringen presenterade i budgetpropositionen . Jag vill inledningsvis erinra om att samverkan i form av bland annat medfinansiering mellan staten och lokala och regionala parter inte är någon ny företeelse vad gäller infrastruktur. Detta har skett , inte minst under tidigare socialdemokratiska regeringar. Jag vill också nämna att projektet E 18 HjulstaUlriksdal som är med i närtidssatsningen och som nämns i interpellationen har medfinansiering med ca 700 miljoner från . Regeringens ambition är att öka volymen åtgärder i långsiktsplanerna genom att den statliga satsningen kombineras med finansiering från andra intressenter. I proposition 2008/09:35 Framtidens resor och transporter infrastruktur för hållbar tillväxt, som regeringen överlämnade till , är medfinansiering en viktig del. I propositionen framhålls att väl fungerande infrastruktur och kommunikationer är en angelägenhet för såväl stat som kommuner, landsting, företag och resenärer. Regeringen ser därför positivt på ett ökat gemensamt ansvarstagande för åtgärder inom transportinfrastrukturen. De förbättrade möjligheterna till medfinansiering som regeringen eftersträvar förändrar inte den grundläggande ansvarsfördelningen mellan statliga och kommunala aktörer för samhällets infrastruktur. Jag vill därmed också framhålla att medfinansiering är en frivillig uppgift för företag, kommuner och landsting som de fattar beslut om själva. Det är viktigt att beslut om medfinansiering kommer fram genom lokala och regionala diskussioner och överenskommelser. som staten i grunden har ett övergripande ansvar för väghållning respektive banhållning på statliga vägar och järnvägar finns ett brett intresse från lokala och regionala aktörer att påverka planering och utformning av samhällets infrastruktur. Regeringen ser gärna att denna typ av samarbeten ökar eftersom ett gemensamt ansvarstagande bidrar till en optimal utformning av investeringarna och till att de genomförs när det passar i tiden med andra åtgärder. Intresset för olika former av medfinansiering vill regeringen ta till vara genom att på olika sätt underlätta genomförandet av olika åtgärder. Detta gör också att de statliga medlen kan användas till fler insatser totalt. Medfinansiering kan ske på olika sätt, bland annat i form av kommunala bidrag och som brukaravgifter i form av vägavgifter för exempelvis finansiering av nya vägbroar eller trängselskatt. Trängselskatten i beräknas ge ett överskott på mer än som ska användas till väginfrastruktur. Utöver de medfinansierade projekten i närtidssatsningen finns bland annat en avsiktsförklaring från och om medfinansiering av en ny älvförbindelse i med brukaravgifter. Det pågår även förhandlingar om medfinansiering av ytterligare projekt. För att underlätta medfinansiering föreslår regeringen i propositionen om kommunala kompetensfrågor (prop. 2008/09:21) utökade befogenheter från för kommuner och landsting att lämna bidrag till byggande av vägar och järnvägar, även om projektet ligger utanför det egna området och om det finns särskilda skäl. Med särskilda skäl menas att projektet ska ha regional nytta för ett större område än en enskild kommun samt medföra markant förbättrade kommunikationsmöjligheter i området. I infrastrukturpropositionen har regeringen aviserat att , och regelmässigt ska pröva möjligheterna till medfinansiering främst i samband med att underlag tas fram inför planering och beslut om genomförande av infrastrukturobjekt. Vid prioriteringen av olika projekt, till exempel i den nu aktuella närtidssatsningen, är det en rad faktorer som vägs samman inför beslut varav förekomsten av medfinansiering är en faktor som inte isolerat kan bestämma prioriteringen. Andra faktorer är samhällsekonomisk nytta, planläge samt lokal och regional prioritering. När beslut sedan fattas om vilka åtgärder som ska prioriteras sker en sammanvägning av olika beslutsunderlag för att skapa en effektiv och väl fungerande helhet. Detta tillvägagångssätt kommer också att gälla satsningar som prioriteras i den kommande åtgärdsplaneringen. 60 (): Tack, statsrådet, för svaret! Den här diskussionen är oerhört viktig eftersom regeringen är på väg att genomföra ett systemskifte när det handlar om finansieringen av den svenska infrastrukturen. Behoven av en god och väl fungerande infrastruktur är stora i vårt land, inte minst av det enkla skälet att vi är nio miljoner människor fördelade . Det gör att tillgången till vägar och järnvägar och annan viktig infrastruktur är en god förutsättning både för människors rörelsefrihet och för vår ekonomiska tillväxt. Man skulle kunna säga att infrastrukturinvesteringar tillsammans med investeringar i forskning och utbildning är de kanske viktigaste insatserna som det offentliga kan göra för en långsiktigt hållbar tillväxt i vårt samhälle. Därför är det med oro som jag ser den här förändringen ske. Jag menar att den kan riskera att också innebära en försämring. Vi menar att det är viktigt att hålla isär de uppgifter som kommuner och landsting respektive stat har. Staten har ett ansvar för den övergripande statliga infrastrukturen både när det gäller vägar och järnvägar och annan viktig infrastruktur. Kommunerna har naturligtvis ett ansvar för infrastruktur men också för att tillhandahålla en god förskola, en god grundskola, en god äldreomsorg med mera. Det är också det som huvudsakligen har varit regeln tidigare. Visserligen är det sant att det vid några enstaka tillfällen har varit så att kommuner har gått in där den kommunala nyttan har varit tydlig. Det är också det som har varit den bärande principen. Men lägger regeringen fram förslag som visar att det är något helt annat som är på gång. Det gäller både det som vi såg i närtidssatsningen och framför allt den infrastrukturproposition som regeringen har lagt fram för . I praktiken innebär de förslag som regeringen har lagt fram att det är den kommun och den region som är rikast och som har råd att lägga ut pengar för statlig infrastruktur som kommer att gå före i prioriteringen, som det heter. Jag blir också förvånad när regeringen skriver i sin proposition att många intressenter har uttryckt intresse för att finansiera utveckling av infrastruktur tillsammans med staten. Min konkreta fråga till är: Exakt vilka är dessa intressenter som står i kö för att betala statlig infrastruktur? Hur ser infrastrukturministern på risken att förändringen i infrastrukturpolitiken leder till sämre kvalitet i skola, förskola och äldreomsorg när kommuner och landsting känner sig nödgade att gå in med medfinansiering och måste ta de pengarna från nödvändig kärnverksamhet som sjukvård, äldreomsorg och skolor? Det är min andra fråga. För det tredje: Hur ser infrastrukturministern på risken att den nya principen slår sönder helheten i den svenska infrastrukturen? Hur kan man hålla ihop helheten när det är den som kan betala för sig som får en viktig investering gjord? Det handlar om ett väl fungerande transportsystem för hela . 61 (): Vi har fått svar av infrastrukturminister att huvudprincipen ska vara att staten ska stå för de stora och angelägna infrastrukturprojekten men att man släpper in medfinansiärer när de är intresserade. Hon var noga med att betona att ansvar och beslut ligger ute hos kommuner och landsting. Finns det inte, precis som tar upp, en uppenbar risk att kommuner och landsting känner ett tvång att få fram de miljoner eller miljarder som krävs för att få till stånd en viktig järnvägs- eller vägsträcka därför att annars kommer ett annat projekt på något annat ställe gå före? Det tycker jag att minister ska svara på och inte bara säga att detta är en liten del i den totala bedömningen. Man trycker hårt på det, åtminstone i den budget som har lagts fram och i den infrastrukturproposition som har lagts fram. svar på detta är att vi i stället vill ha en investeringsbudget. Vi har drivit det . Vi får ganska snabbt höra att så kan man inte agera med statens finanser, utan huvudprincipen ska vara att man direktbetalar och direktavskriver och undantaget att man lånar till en investering. Det är en märklig ordning som inte finns i någon annan ekonomi. När stora företag gör stora investeringar brukar de antingen ha eget kapital att använda eller kombinera det med någon typ av upplåning. Ska man bygga en stor fabrik är det svårt att hosta upp det direkt ur kassan. När hushåll ska göra stora investeringar är det ganska vanligt att man har någon typ av långsiktig avbetalning av till exempel det egna huset. När kommuner bygger skolor är det också ganska vanligt att man får göra någon typ av investeringsbudget. Det finns en skillnad på drift och investering. Argumentet brukar vara att om vi bygger något med lånade pengar eller betalar av under en avskrivningstid låter vi kommande generationer betala det i stället för att vi ska betala det . Om man bygger en järnväg som kan brukas , är det då rimligt att bara den årskull som ser järnvägssträckan bli klar ska bära hela kostnaden? Menar ministern att det bara är den årskullen som har nytta av järnvägssträckan? Min andra fråga handlar om medfinansiering. På vilket sätt är det bättre eller mindre ekonomiskt oansvarigt om en kommun eller ett företag tvingas låna pengar för att göra en investering för att kunna vara med och medfinansiera? Jag har inte hört OPS, offentlig privat samverkan, nämnas här. Men om ett företag går in och bygger en järnvägs- eller vägsträcka finns det en uppenbar risk, chans eller möjlighet att man gör en upplåning för att göra investeringen och hoppas få en avkastning år. På vilket sätt är det mindre oansvarigt att vi genom krav på medfinansiering tvingar kommuner, landsting och företag att låna upp pengar för att satsa i infrastruktur när ministern själv har sagt att huvudansvaret ligger på staten? Varför ska vi kräva av andra att göra något som vi själva säger är en omöjlig åtgärd? 62 (): Det är viktiga frågor som ställer, och det är glädjande att se statsrådets svar. bekymrar sig för ett eventuellt systemskifte. Jag håller med om att det är ett stort systemskifte vi gör. Det viktigaste som sker , herr talman, är att denna regering har beslutat att fylla i alla de hål som fanns tidigare när löften utställdes, men inga pengar kom till. Det är det stora systemskifte som sker i och med denna infrastrukturproposition. Att pengarna sedan inte räcker till allt är en annan sak. Regeringen gör klokt i att inte binda sig till en enda investeringsform, nämligen att staten ska betala allt. Man ska låta pröva, precis som man gör i många andra länder, om det finns alternativa lösningar som är bättre. Vi kan inte vara alldeles tvärsäkra på att både investeringar och drift i statlig regi alltid kommer att vara allra klokast. Därför är det klokt att öppna för denna möjlighet. och tar upp en annan sak, nämligen risken för att de rikaste kommunerna kan gå före i kön. Ja, vad är det som har skett, herr talman? kommun förskotterar pengar för att staten inte hjälper till att projektera deras väg. har lagt massor av pengar på . På järnvägssidan läste vi alldeles att och kommuner är villiga att gå in med i likviditet för att prioritera Norrbotniabanan när staten inte räcker till. Vad är detta annat än att försöka köpa sig före i kön? Jag klandrar inte de kommuner som gör detta. Det är klart att när det bara har blivit löften och inga pengar blir det en sådan desperation att man är villig att gå in i nästan vad som helst för att lösa problemen. De kommuner som gör detta ser verkligen problemen på sin hemort. Vi kan alla vittna om att det finns många problem. Jag brukar ta exemplet, som statsrådet och jag har diskuterat, nämligen röda korset i . Det får inte heller några pengar. Det kallas röda korset för att det är rött från alla håll vid alla tillfällen. Till vill jag säga att gick ifrån att skilja på investeringsbudget och driftbudget. Jag tror att det var ett klokt beslut. När säger att det är orimligt att man ska betala allt med nuvarande pengar skiljer han inte på den likviditet man tar ut just nu och de kostnader man lägger ut över . Vi betalar inte allt . Kostnaden sprids ut över ett stort antal år. Jag tror för min del, herr talman, att det bästa sättet att gagna framtida generationer och låta dem slippa betala mer än de behöver är att använda de pengar som finns tillgängliga just nu på effektivaste sätt. Det är det viktigaste i detta sammanhang. 63 Statsrådet (): Jag uppskattar att denna diskussion förs. Vi har ett stort tryck på och ett stort behov av infrastruktur i alla delar av landet. Det beror på att det finns många löften från den tidigare regeringen som man är besviken på att de inte har fullföljts. Det är viktigt att vi återigen för upp diskussionerna och de beslut vi fattar om infrastruktur till en nivå som gör att vi känner tilltro till det partnerskap som måste finnas i fråga om den lokala, regionala och nationella prioriteringen. Jag vill också säga att den bästa principen för hållbara infrastruktursatsningar naturligtvis är att vi har koll på finanserna. Med ordning och reda på finanserna vet vi vad vi kan avsätta . Det är det bästa ansvaret för kommande generationer. Därför har regeringen valt att göra saker i tur och ordning. Först var det jobben. har vi råd med dyra reformer. Det har varit avgörande för regeringen att de är ambitiöst och fullständigt finansierade. Det är en viktig princip för mig och regeringen att det är en ram som är fullständigt finansierad. Frågan om vilka principer som ska gälla kan snabbt gå tillbaka till och . På vilka principer gav ni löften om infrastruktursatsningar i det här landet? Att medvetet gå till med en infrastrukturproposition där det saknas 58 miljarder, vad är det för principer? Det är oerhört principlöst. Det leder naturligtvis till brutna löften och en planering som är omöjlig att fullfölja.