prot · GV0995 · 2008-04-14 00:00:00 — Jag förstår uppriktigt sagt inte vad de kvalifikationerna har med en ny rikspolischef och med de krav som regeringen ställt att göra. Kravprofilen är mycket viktig. Det borde väl vara något som regeringen kunde offentliggöra. har jag försökt få reda på hur kravprofilen ser ut. Jag har fått beskedet att om jag inte är nöjd får jag gå till departementet och är jag inte nöjd med svaret jag får där måste jag gå till regeringen. Det är mycket långsökt och konstigt. Delar av kravprofilen kunde man läsa på regeringens hemsida, men en riksdagsledamot som sitter i justitieutskottet får inte ta del av det. Det är mycket märkligt. Jag hoppas att regeringen och justitieministern lyckas rekrytera en ny rikspolischef . Jag tror att justitieministern svarar ärligt och uppriktigt på frågorna, men jag misstänker att det sliras lite grann på vad som egentligen menas med sidospåret som var inne på. 10 (m): Jag ska börja med att rätta mig själv så att det blir korrekt. Det kan vara bra eftersom det annars finns en uppenbar risk att man märker ord. tillämpar förvaltningslagen men lyder inte under den. Vi använder dess anda, och det kan väl vara viktigt nog att det är på det sättet. När det gäller sekretessreglerna för konsultavtalet har vi det standardavtal som beskriver allmänna villkor. Det är inget märkvärdigt med det. Vad kan ett metodstöd innebära? Det vi söker och hoppas kunna få med hjälp av konsulten är den professionella kunskap vid rekryteringsförfarande som finns utanför departementens väggar men också en utomstående faktor. är ett litet land. Våra departement består av människor som kanske har jobbat där . Ofta känner man andra ute i myndigheter och så vidare. Genom att ta in någon utifrån som är professionell när det gäller rekryteringsförfarande får vi en tredje part i den hantering som sker. Det kan ge nya impulser till hur man ska arbeta med rekryteringen och också synpunkter på förfarandet. Det är viktigt att försöka arbeta med. Även här finns det frågor som man kan ställa sig om hur man ska arbeta med de regler som finns, men det är klokt att försöka skaffa sig utomstående kompetens i det otroligt viktiga arbete som det är att rekrytera chefer för viktiga myndigheter. är en sådan viktig myndighet. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Svar på interpellation 2007/08:548 om meddelarfrihet i offentligt finansierad privat verksamhet 11 (m): har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att stärka meddelarskyddet i offentligt finansierad privat verksamhet. Inledningsvis ska jag säga att jag så sent som besvarade tre interpellationer på detta tema. Jag sade då att det inte är aktuellt med några generella åtgärder för att förstärka privatanställdas meddelarfrihet. Min uppfattning är fortfarande densamma. Jag vill ändå utveckla frågeställningen något. Yttrande- och informationsfrihet är grundläggande principer i det konstitutionella systemet. Meddelarfrihet tillkommer alla, och den har bland annat genom reglerna om anonymitetsskydd och förbudet mot straffrättsliga sanktioner ett grundläggande skydd i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Det är alltså inte så att anställda inom den privata sektorn saknar meddelarfrihet. Bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen ger dock inte privatanställda samma skydd som offentliganställda mot ingrepp från arbetsgivaren. En privat arbetsgivare får till exempel utan hinder av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen försöka att själv eller med hjälp av annan efterforska vem som har lämnat upplysningar till medierna. I vissa företag med stark anknytning till det allmänna gäller emellertid samma meddelarskydd som för offentligt anställda. Det gäller företag som ägs av kommuner och landsting men också andra enskilda rättssubjekt som har anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Frågan om det är möjligt att generellt stärka skyddet för privatanställdas meddelarfrihet har utretts tidigare, och frågan har diskuterats i varje fall . Möjligheterna att förstärka meddelarskyddet för privatanställda har bland annat övervägts av den tidigare socialdemokratiska regeringen. De förslag som har lagts fram i den riktningen har emellertid mötts av omfattande kritik från remissinstanserna. Den dåvarande regeringen valde att inte gå vidare med något sådant förslag. De invändningar som har förts fram mot förslagen är flera. För det första är det svårt att reglera all verksamhet offentlig och privat på samma sätt eftersom det finns så stora skillnader mellan verksamheterna. En sådan skillnad är att lojalitets- och tystnadsplikten på den privata arbetsmarknaden är avtalsreglerad. Ett generellt förbud för arbetsgivare att vidta arbetsrättsliga åtgärder mot en anställd som avslöjar uppgifter som han eller hon har förpliktat sig att hemlighålla skulle utgöra ett ingrepp i avtalsfriheten och komma i konflikt med den grundläggande principen om att ingångna avtal ska hållas. För det andra har privata företag ett större behov än det allmänna att av konkurrensskäl kunna hemlighålla uppgifter om verksamheten. Det finns en uppenbar risk för att företagens konkurrensförmåga försvagas om de inte har möjlighet att upprätthålla avtal om sekretess. För det tredje är skyddet för meddelarfriheten en del av offentlighetsprincipen som gäller för statlig och verksamhet. Det är förenat med avsevärda problem att bryta ut bara en del av ett offentligrättsligt regelverk och föra över det till privat verksamhet. Interpellantens fråga är ställd framför allt mot bakgrund av den verksamhet som bedrivs inom barn- och äldreomsorg. Det är verksamheter som i huvudsak kommuner ansvarar för. Jag vill därför särskilt framhålla att kommuner som sluter avtal med någon annan om vården av en angelägenhet har kvar huvudmannaskapet för uppgiften och därigenom också det yttersta ansvaret för verksamheten. Huvudmannen ska se till att den anlitade entreprenören uppfyller de bestämmelser som gäller för verksamheten. Vid sådana avtal ska den upphandlande kommunen beakta intresset av att allmänheten kan få insyn i hur verksamheten utförs. Det är därmed huvudmännens ansvar att i samband med upphandling ställa krav om till exempel återrapportering. Inom finns det vidare en skyldighet att anmäla missförhållanden till socialnämnden som då har att ingripa till ett barns skydd eller för att garantera säkerheten för äldre personer eller personer med funktionshinder. brukar man tala om. Anmälningsskyldigheten gäller också dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och unga eller annan yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på område. Det ska också poängteras att offentlig verksamhet som bedrivs i privaträttslig form inte undgår den kontroll som utövas inom ramen för den statliga tillsynen. har exempelvis tillsyn över att även fristående skolor följer de regler som gäller för verksamheten. När det gäller vård och omsorg inom har länsstyrelserna tillsyn över denna verksamhet även när den bedrivs av enskilda. Det finns således garantier för att missförhållanden inom offentligt finansierad privat verksamhet upptäcks. Frågor om kvalitet i skola och omsorg är prioriterade frågor inom regeringens arbete. Detta innebär bland annat att det görs satsningar för att förbättra informationen och uppföljningen avseende både offentliga och privata utförare. Som jag sa inledningsvis är det dock inte aktuellt med några generella åtgärder för att förstärka privatanställdas meddelarfrihet. 12 (): Tack, ministern, för svaret. Den här interpellationen gäller meddelarfrihet i offentligt finansierad verksamhet. Jag vill trycka på några punkter som jag inte tycker kommer fram riktigt i svaret från ministern. Jag säger i min interpellation att det i den offentliga verksamheten finns flera kontrollsystem för att allmänheten ska få en god möjlighet att granska hur skattemedlen används i revision, offentlighet och meddelarfrihet som är några sätt att kontrollera att verksamheten sköts korrekt och effektivt. I den privata världen är det andra regler som gäller. Där har man andra lagstiftningar till skydd för företag och möjlighet att via affärshemligheter konkurrera med andra företag. Det är andra regler som gäller i den världen. Det finns exempel på att man i en del politiska församlingar gör upphandlingar av välfärdstjänster och skriver in meddelarskyddet som ett avtalsvillkor i anbudsunderlaget; andra låter bli. Det har skapat ett läge där den som är offentligt anställd vet vilka regler som gäller, medan det för den som är privat anställd i offentligt finansierad verksamhet råder en betydande osäkerhet. Vad säger avtalet mellan företaget och det offentliga? Det är något som man som anställd måste känna till och kunna ta hänsyn till. Vilken företagsform bedrivs verksamheten i? Vilken lagstiftning lyder den under? Vad står det i det personliga anställningsavtalet? Det finns alltså ett antal saker som gör det svårt för den som är anställd att veta och kunna utnyttja sina rättigheter och skyldigheter i samhället. Jag menar att det är ytterst värdefullt att inte försvåra för de människor som upptäcker missförhållanden att avslöja dem. Det gäller verksamheter som rör exempelvis barn, gamla och funktionshindrade. Det kan inte vara rimligt att ställa företagens intresse mot människors behov. Det kan inte gagna vare sig företagen eller de människor som är deras kunder. Det är de seriösa företagen som kommer i kläm, inte bara kunderna, de gamla och barnen. I svaret säger ministern bland annat att frågan om det är möjligt att generellt stärka skyddet till privatanställdas meddelarfrihet har utretts tidigare. Det är helt sant. Frågan har diskuterats vid åtskilliga tillfällen. Man har konstaterat att den kanske inte är helt enkel att lösa. Det finns det kanske olika uppfattningar om. Min fråga till ministern är: Är det önskvärt att lösa den? Det framkommer inte någonstans i svaret om ministern menar att det är en viktig fråga som det är önskvärt att lösa. Det framgår möjligen att ministern anser att den är omöjlig att lösa. Det är en viss skillnad. Jag tror inte att det är omöjligt och jag är väldigt intresserad av att få reda på om ministern ser detta som ett problem och om det är önskvärt att lösa frågan. I svaret anger man olika skäl till att det här är svårt. En skillnad är att lojalitets- och tystnadsplikt på den privata arbetsmarknaden är avtalsreglerad. Frågan är hur det kan komma sig att man faktiskt kan lösa problemen via avtal i upphandling till exempel. Det är uppenbarligen möjligt att hantera. Konkurrensskäl anges också som en orsak till att det här skulle vara omöjligt att lösa. Det kan naturligtvis vara lite svårt för skattebetalare och allmänhet att förstå hur konkurrensskäl kan sättas emot människors behov. Att det är förenat med problem kan ju inte vara ett skäl till att inte försöka lösa det, om man anser att det är viktigt. Ministern säger också i svaret att det finns garantier för att missförhållandena inom offentligt finansierad privat verksamhet upptäcks. Min fråga är: Menar ministern verkligen att det är på det sättet? Om det inte är aktuellt med några generella åtgärder för att lösa problemet, vilka andra åtgärder är aktuella? 13 (m): Först vill jag säga att vi är helt överens. Det finns exempel på avtal både med och utan meddelarskydd mellan kommuner och enskilda vårdgivare eller omsorgsverksamhet det behöver inte bara vara vård. Då dyker frågan upp om medarbetarna inte ska veta vad som gäller. Det är väl rimligt att företag informerar medarbetarna om viktiga villkor för verksamheten i alla avseenden. Det är väl också en skyldighet man har som medarbetare. Om man jobbar på en enskild förskola är det väl rimligt att man vet vilka regler som gäller. Man behöver inte heller ha någon rättighet att meddela brister. Som jag påpekade har man i många avseenden en skyldighet. Jag nämnde lex som exempel. Det har framkommit i debatten att man kan göra en del för att förbättra användningen. Det är bra att det pågår. arbetar nu med att ta fram föreskrifter och allmänna råd som gäller just anmälningsskyldigheten enligt lex . Det är för att underlätta för medarbetare att känna sig trygga i hur man anmäler och i vilka avseenden. Avsikten är att förtydliga kommunernas kvalitetsarbete så att man förebygger missförhållanden. Man kommer också att ta fram en handbok som ska komma , om jag har rätt information. Där ska man ge ytterligare vägledning, både för företag och offentliga verksamheter om vad som gäller. Det är viktigt. Man kommer också att ta fram en skrivelse till regeringen där man redogör för hur bestämmelserna fungerar. Det görs en hel del för att försöka få uppföljningen och granskningen att fungera bättre. Vi kan gå tillbaka till det som är den generella meddelarfrihet som finns för offentligt verksamma men inte i samma utsträckning för den som arbetar i enskild verksamhet. Det är min uppfattning att de eventuella bekymmer som finns inte i första hand ska eller kan lösas genom att vi ändrar i lagstiftningen. Skälet är att det finns så många problem. Det har utretts . Det går helt enkelt inte att göra exakt samma regelverk för offentlig som för enskild verksamhet. Jag tror att det handlar om att arbeta med hur man använder de befintliga reglerna. Det är naturligtvis bra med en debatt i de här frågorna. Det gör ju att flera kommuner inser värdet av att i sina avtal med privata entreprenörer dra upp riktlinjer för vad som ska gälla i det här avseendet. Granskningen av enskild verksamhet och uppföljningen ger ändå vid handen att den information som är viktig för allmänheten och uppdragsgivarna inte är hemlig. Enskild personal har i de allra flesta fall faktiskt goda möjligheter att berätta om missförhållanden som man ser, om det inte är avtalat på annat vis. Jag ser inte det stora problem i de här frågorna som beskriver. Det är skälet till att jag har sagt att vi inte planerar någon generell översyn av reglerna på det här området. 14 (): Tack, ministern, för det fortsatta svaret. Det finns exempel, säger ministern, på att det här kan fungera med den nuvarande lagstiftningen och de nuvarande reglerna och att det är rimligt att företag informerar om vad som gäller så att man inte hamnar i den svårighet som jag tar upp i interpellationen, att det är så många olika regelverk att man som anställd kan ha svårt att veta när det är rimligt att agera. Problemet med en situation där man agerar mot missförhållanden och hamnar i en konflikt med sin arbetsgivare när det gäller vad som är rimligt eller inte rimligt är att det kan bli en situation som inte riktigt stämmer. Det är inte någon normal situation. Även om arbetsgivaren kanske har varit seriös inledningsvis hamnar man som anställd i ett väldigt svårt förhållande när det blir en sådan här konflikt. Då kanske denna rimlighet inte riktigt gäller. Dessutom handlar många av de exempel som har kommit fram om arbetsgivare som inte är särskilt seriösa. Då kan man fundera på hur rimligt det är att tro att de informerar de anställda om deras rättigheter. Det kanske är just för att denna arbetsgivare i detta fall inte agerar på ett rimligt sätt som missförhållandena uppstår. Då menar jag att det kanske är lite naivt att lita på att folk beter sig rimligt i alla lägen. Man skulle kunna ifrågasätta den mesta lagstiftning om medborgarna betedde sig rimligt i alla lägen och inte körde för fort eller betedde sig illa på något sätt. Men det är när man inte beter sig rimligt som det är viktigt att vi har regler och lagar som skyddar folk. Det finns en mängd exempel som kommer upp titt som tätt. Man kan läsa följande i dagstidningarna var och : Hon slog larm och fick sparken. Det finns en rapport från Fas som sysslar med forskning på dessa områden inom arbetslivet. Där konstaterar man att det kostar att läcka om missförhållanden. Man har gjort en stor studie om så kallas whistle blowing, ett fenomen som innebär att den anställde avslöjar missförhållanden. I rapporten beskriver man hur svårt det är och hur många det är som råkar illa ut när de berättar om väsentliga missförhållanden. Då blir jag lite bekymrad när ansvarig minister säger att det inte är ett problem. Ministern säger att hon inte ser problemet och att det också är orsaken till att hon inte på något sätt ämnar agera i frågan. Om alla andra ser problemet men inte ministern och regeringen, då finns det inte hopp om någon som helst lösning. Det sägs i svaret att det kanske finns lagtekniska komplikationer och annat. Det är ingen som säger emot det. Men därifrån till att man konstaterar att det är omöjligt är en helt annan sak. Det är ändå en viktig sak som kommer fram i den här interpellationsdebatten och som jag faktiskt tycker att man kan ta fasta på, nämligen att regeringen inte ser problemet. Det gör att jag misstänker att den här debatten kommer att fortsätta och att ministern troligen kommer att få fler interpellationer i detta ärende. Om man inte ser problemet och om man inte agerar för att lösa problemet, då kommer problemet att kvarstå. Då kommer debatten att fortsätta, och det kommer att komma fler interpellationer. Det finns ingen ambition över huvud taget att hantera den här frågan. Det är vad ministern säger, och det är en väldigt viktig information. Det gör att jag inte känner mig nöjd med resultatet av det som ministern säger men att jag känner mig väldigt nöjd med att den här interpellationen återigen kom upp. Även om detta, som ministern sade, har diskuterats tidigare fick vi ett tydligt besked om att man inte ser problemet och att man vägrar att göra någonting åt problemet. 15 (m): Det är klart att det finns enskilda exempel där man kan sätta frågetecken, framför allt när man läser i medierna därför att det inte alltid är så att man då får en fullständig bild av olika ärenden. Frågan om utökat skydd för meddelarfriheten i privat verksamhet har utretts utan att man har hittat en bra lösning. De socialdemokratiska regeringarna har verkligen ansträngt sig men inte lyckats, bland annat beroende på kraftfulla invändningar från LO och andra fackliga organisationer, juridiska instanser, näringslivets representanter och så vidare. Det beror på att om man går in för att generellt, som frågeställningen lite grann handlade om, låta privat och offentlig verksamhet lyda under samma lagstiftning när det gäller meddelarfriheten inskränker man arbetsmarknadens parters rätt att fritt avtala om olika saker. Det är inte så lysande. Rätten att teckna avtal är en väldigt viktig princip på svensk arbetsmarknad. Det är ofta den som får klä skott när man försöker göra annorledes. Därför har man inte kommit fram. Jag tycker att det är ärligt av mig att säga att det inte synes finnas någon utväg här. Jag tycker också att det är ärligt att säga att det i nästan alla avseenden synes vara på det viset att man på andra sätt kan lösa eventuella problem. Dessutom anförs i debatten argument som inte är korrekta, till exempel att man som privatanställd inte skulle få anmäla missförhållanden. Man är skyldig att anmäla en hel del missförhållanden. Här jobbar myndigheterna för att tydliggöra hur skyldig man är att faktiskt tala om att vården är si och så eller att det och det har hänt. Det är alltså inte sant att detta är ett generellt och stort bekymmer. Jag tycker att det är viktigt att man också i vågar säga att problemet nog är mindre än vad det kan låta i debatten och att man också belyser de svårigheter som finns på den väg som jag förstår att gärna vill gå vidare på. Men det har inte varit någon väg. Jag är inte beredd att genom generella åtgärder undergräva möjligheten att avtala om olika regler i olika verksamheter. Det är nämligen otroligt viktigt det finns väldigt många olika typer av företag och verksamheter att man har den möjligheten att avtala om regler för hur man hanterar företagshemligheter, personinformation och mycket annat. Det är detta som är skälet till att jag har gett beskedet att någon generell översyn av detta regelverk inte är önskvärt. Däremot har jag redovisat att det inom myndigheterna ständigt pågår ett arbete med att tala om för kommuner och landsting att de har ett yttersta ansvar för de verksamheter som de i grunden är huvudman för och att de när de lägger ut verksamhet på entreprenad måste tillse detta och visa ett intresse. Det gjordes en skärpning för med anledning av uppgiften att man måste försäkra sig om att allmänheten får berättigad insyn och möjlighet att granska resultat av verksamheten. Jag tycker ändå att man har kommit ganska nära en förhållandevis bra ordning. Men vi kommer säkert att diskutera detta många fler gånger därför att meddelarfrihet och andra grundlagsskyddade rättigheter är otroligt viktiga att diskutera i just riksdag. 16 (): känns det som om ministern glider tillbaka lite grann igen. I det förra meningsutbytet tyckte jag att jag fick ett väldigt tydligt svar på mina frågor: Det finns inget problem, och man ämnar inte åtgärda det. är ministern lite mer otydlig och säger att det kanske finns ett problem och att man kanske kan vidta åtgärder men kanske inte just de åtgärder som jag efterfrågar. Det gör mig väldigt osäker och otrygg när det gäller vad regeringen egentligen har för hållning i denna fråga. Jag kan konstatera att när denna fråga senast diskuterades i kammaren sade ministern att hon trodde att det säkert finns anledning att förr eller senare se över meddelarfriheten. Det var ett annat besked den gången. Då var det uppenbarligen ett problem eftersom man skulle se över det. var det först inget problem, och man skulle inte se över det. Sedan glider ministern tillbaka lite grann och säger att det kanske är ett problem och att vi kanske kan hitta olika sätt att hantera detta. Det skapar en osäkerhet och en otrygghet. Återigen: Det är klart att om man säger att det är ett litet problem kan man naturligtvis definiera det. Man kan ta ett exempel där en anställd råkar illa ut för att han eller hon använder sin möjlighet att tala med till exempel medierna, och där arbetsgivaren använder sin möjlighet, som finns i privat verksamhet, att eftersöka vem som har talat i medierna. Om den anställde då råkar ut för repressalier är problemet inte specifikt just i den situationen och för den anställde. Det är klart att det är illa för den personen, men det kommer naturligtvis att avskräcka många andra från att göra samma sak. Det är det som är det stora bekymret. Bekymret är inte om det är 10, 20 eller 30 sådana fall. Problemet är de 100, 200 eller 500 fall som aldrig kommer upp eftersom denna hotbild finns för dem som är anställda inom privat sektor i skattefinansierad verksamhet. 17 (m): Det har inte varit min avsikt att göra otrygg och osäker. Jag tycker att man kan vara ganska trygg med de grundlagar som vi har i . Det finns skillnader när det gäller meddelarfriheten mellan enskild verksamhet och offentlig verksamhet. ser väldigt många problem med det. Jag säger att jag inte tror att problemen är så stora och pekar på att det faktiskt går att använda nuvarande regelverk för att komma till rätta med en del av den osäkerhet en och annan medarbetare kan känna. Jag gav också exempel på att till exempel arbetar för att sprida ljus över hur man använder till exempel lex och annat, som är ett sätt att försäkra sig om att brister i verksamheten kommer till allmän kännedom. Jag pekade också på kommunernas ansvar att, när man lägger ut verksamhet, ta med aspekter om allmänhetens insyn. Det är ju inga nyheter absolut inte. Däremot har jag varit väldigt tydlig med att vi inte planerar någon översyn av meddelarfriheten i syfte att stärka skyddet för dem som är i privat verksamhet, och jag tycker att jag har redogjort ganska tydligt för skälen. Det är väldigt svårt att ha samma regler i offentlig och enskild verksamhet. Det är dessutom stor risk att man då hamnar i konflikt med den fria avtalsrätten, och det tycker jag inte är rimligt.