prot · GV09117 · 2008-05-22 00:00:00 — Jag misstänker att det snarare handlar om regeringens väldigt känsliga hörselspröt när det gäller arbetsgivarorganisationernas klagolåt över regelkrångel och betungande administration. I ambitionen att minska företagens administrativa börda lägger regeringen nu fram ett förslag som får betecknas som historiskt. i jämställdslagens snart 20-åriga historia ska jämställdhetslagen urholkas. Försämringen görs i den del av den nuvarande jämställdhetslagen som varit bevisat effektiv. Det gäller kraven på jämställdhetsplaner, lönekartläggning och handlingsplan för jämställda löner. Från att ha varit en återkommande rutin för alla arbetsgivare med minst tio anställda ska det arbetet nu bara göras och dessutom bara hos arbetsgivare med över 25 anställda. Det går inte att beskriva det som något annat än ett sjumilakliv bakåt. Det är just i detta systematiska arbete som kvalitativa resultat har nåtts. I och med det årliga arbetet med planer och kartläggning har arbetsgivarna i samverkan med de fackliga organisationerna förmåtts att införliva jämställdhetsperspektivet i den löpande verksamheten. Både JämO:s granskningar och utvärderingar gjorda av fackliga organisationer har visat att osakliga löneskillnader som beror på kön både har upptäckts och åtgärdats där lönekartläggningar har genomförts. Utskottet har uppvaktats av både JämO och de fackliga organisationerna och Unionen med vädjanden om att inte genomföra dessa försämringar i en lagstiftning som man menar har fungerat väldigt bra. Tyvärr kan vi bara konstatera att den borgerliga majoriteten inte brytt sig om att lyssna. Man väljer att gå fram med ett förslag som riskerar att bromsa upp jämställdhetsarbetet ute på arbetsplatserna och öka riskerna för lönediskriminering. Man kan inte låta bli att undra om den borgerliga majoriteten över huvud taget tycker att det är ett problem att kvinnor bara tjänar av mäns löner och att kvinnor har lägre befattningar, får mindre kompetensutveckling och mer ensidiga arbetsuppgifter och i högre grad utsätts för sexuella trakasserier på jobbet. Det är allt detta som man arbetar med i det systematiska jämställdhetsarbetet. Man undrar om majoriteten har något annat ess i rockärmen som på ett mer effektivt sätt kan engagera arbetsgivare och fackliga organisationer i arbetet med att åtgärda dessa problem om den nu ändå ser att de finns. delar inte uppfattningen att arbete för att förebygga och förhindra diskriminering ska ses som en lyx som kan väljas bort om det blir för besvärligt eller administrativt betungande. Den börda som det eventuellt innebär för arbetsgivare måste ses som en del av det ansvar som arbetsgivarskapet innebär. Därför menar vi att kraven på årliga jämställdhetsplaner, lönekartläggning och handlingsplan för jämställda löner ska behållas på nuvarande nivå också i den nya lagen. Relationen mellan arbetsgivare och arbetstagare i den svenska kollektivavtalsmodellen skiljer sig från relationen mellan köpare och säljare på andra marknader som också omfattas av diskrimineringsförbuden. Spelreglerna i arbetslivet slås i huvudsak fast i kollektivavtal med stöd av arbetsrättslig lagstiftning. Det är parterna som bär huvudansvaret för att se till att lagar och ingångna avtal efterlevs. Det gäller också den del av diskrimineringslagstiftningen som rör arbetslivet. värnar om den modellen för reglering av arbetslivet. Vi menar i likhet med de fackliga centralorganisationerna LO, TCO och att den del av diskrimineringslagstiftningen som rör arbetslivet borde samlas i en separat lagstiftning som på ett självklart sätt associeras med övrig arbetsrättslig lagstiftning. Det skulle underlätta för både fackliga organisationer och arbetsgivare att överblicka och använda lagstiftningen. En sådan separat lag för arbetslivet skulle också understryka att diskrimineringsfrågor är att betrakta som en lika självklar del av det fackliga arbetet som annan arbetsrättslig lagstiftning och avtal. Återigen handlar det om att till skillnad från regeringen ser det systematiska förändringsarbetet som själva navet och tyngdpunkten i arbetet mot diskriminering. I arbetslivet är det parterna som kan göra det arbetet. Ju fler fackliga förtroendevalda och ansvariga chefer som tar ansvar för antidiskrimineringsarbetet, desto större möjlighet är det att arbetet når resultat. välkomnar sammanslagningen av ombudsmännen till en gemensam administration. Det kommer sannolikt att underlätta för den som vill göra en anmälan, och det går säkert att göra samordningsvinster för myndigheterna. Men vi menar att det är viktigt att den specialistkompetens som finns hos de nuvarande ombudsmännen fortsättningsvis tas till vara. Det är trots allt stor skillnad på vilka uttryck diskriminering tar sig och vilka åtgärder och insatser som krävs för att bekämpa den. Att tillgänglighetsanpassa en arbetsplats eller ett bostadshus kräver en typ av kunskaper och insikter medan att bekämpa sexuella trakasserier eller homofobi på en arbetsplats kräver helt andra. Om den nya myndigheten ska kunna fungera som ett nav i antidiskrimineringsarbetet genom att sprida kunskaper och utveckla arbetsmetoder är det viktigt att specialistkunskaperna värnas. En effekt av sammanslagningen av myndigheterna som är problematisk är att vår enda jämställdhetsmyndighet i praktiken därmed försvinner. JämO har förutom arbetet med jämställdhetslagen också fyllt en viktig funktion som kunskapskälla och opinionsbildare i jämställdhetsfrågor. Den rollen riskerar nu att tonas ned om inte helt försvinna. har länge drivit krav om att vi borde inrätta en särskild jämställdhetsmyndighet i likhet med våra nordiska grannländer. Vi menar nu i samband med sammanslagningen av myndigheterna att det är mer angeläget . En särskild jämställdhetsmyndighet borde inrättas med ett övergripande uppdrag att genomföra de jämställdhetspolitiska mål som regeringen och har beslutat om. Som regeringen själv påpekar är jämställdhetspolitiken sektorsövergripande, och den omfattar snart sagt hela samhällslivet. Just därför är det viktigt att det finns en samlad myndighet där kunskapsinhämtning, metodutveckling och stöd till andra myndigheter och organisationer kan samlas, en myndighet som också bör ha i uppdrag att granska andra myndigheters jämställdhetsarbete och fördela medel till jämställdhetsprojekt. Titeln på betänkandet, Ett starkare skydd mot diskriminering, har tyvärr väldigt liten täckning i det förslag som regeringen lägger fram. Det är synd, för diskriminering är ett allvarligt samhällsproblem. Men vi kan lyfta blicken en aning från dagens betänkande. Då måste man ändå konstatera att det inte är i den här lagstiftningen som det största hotet mot ökad integration, jämställdhet och jämlikhet står att finna utan faktiskt i den generella politik som regeringen för. Det är en politik som skapar ökade klyftor och ökad segregation. Därmed ökar också risken för diskriminering av redan utsatta grupper. I grund och botten är det därför en helt annan politik, en politik för jämlikhet, rättvisa och solidaritet, som krävs om vi ska lyckas nå målet om ett samhälle fritt från diskriminering. 5 (): Det är ett väldigt omfattande betänkande och väldigt många viktiga frågor som vi ska avhandla i den här diskussionen. Att motverka diskriminering och få bort den strukturella diskrimineringen är en prioritet i vårt arbete. Det är ovärdigt att detta fortfarande förekommer i så hög utsträckning som det tyvärr gör. Därför krävs det aktiva åtgärder på flera plan. Det förslag som regeringen nu kommer med är till vissa delar bra. Men det finns också väldigt stora nackdelar. Det finns vissa punkter där man tyvärr också tar några steg tillbaka. Vi börjar med det positiva. Det är naturligtvis att välkomnar huvudförslaget om en sammanslagning av diskrimineringslagarna. Vi har drivit denna fråga . Vi tror helt enkelt att den nya lagen blir enklare att tillämpa såväl för dem som upplever sig som diskriminerade som för arbetsgivare och andra samhällsaktörer. ser också mycket positivt på att diskrimineringsförbudet utsträcks till nya samhällsområden och att två nya grunder, ålder och könsöverskridande identitet eller uttryck, införs. Som lagstiftare bör vi sträva efter ett så heltäckande samhälleligt diskrimineringsskydd som möjligt. Att transpersoner och personer som diskrimineras på grund av ålder inte skyddats har länge varit en pinsam lucka i lagen. Vi är glada över att den nu täpps igen. Det är ett stort steg framåt. På samma sätt har det varit obegripligt att exempelvis utbildningsverksamheten på folkhögskolor inte har omfattats av diskrimineringslagstiftningen. Att frivilligorganisationer ges talerätt såsom företrädare för enskilda personer i diskrimineringstvister är också en angelägen reform. Bra är också införandet av en särskild diskrimineringsavgift. Skadestånden i diskrimineringsmål, ofta runt , har varit för låga för att ha en avskräckande effekt. Förhoppningsvis kan den nya avgiften ha en särskild effekt för dem som tillhandahåller varor och tjänster på marknaden, inte minst restaurangägare. Det var de övergripande positiva delarna i förslaget. Men det finns också, som jag sade tidigare, en rad förslag som vi inte kan ställa oss bakom och där vi anser att regeringen gör fel eller inte gör någonting alls, vilket är minst lika olyckligt. Att slå ihop dagens ombudsmän till en sammanhållande myndighet är bra. Men i den strukturen anser att varje separat ombudsman måste finnas kvar. De bör bilda ett ombudsmannakollektiv i den nya myndigheten. Vi menar att denna lösning innebär ett bättre helhetsperspektiv på diskrimineringsproblematiken utan att skillnaderna mellan de olika diskrimineringsgrunderna suddas ut. Vi beklagar djupt att regeringen och utskottsmajoriteten inte lyssnat på oss i denna fråga. Vi tror att det är angeläget att den som är utsatt för flera typer av diskriminering inte faller mellan stolarna utan möts av en myndighet som förmår att anlägga ett så kallat intersektionalitetsperspektiv ja, det är ett svårt ord, men det är fint. är det för de flesta drabbade ingen tvekan om vilken sorts diskriminering det är fråga om. Myndigheten måste vara att möta båda dessa grupper. I förslag att behålla de olika ombudsmännen inom ramen för en myndighet skulle det säkerställas att myndigheten har tillräcklig kompetens när det gäller var och en av de olika diskrimineringsgrunderna. Även om grunderna har mycket gemensamt har de också många särdrag. anser att kraven på jämställdhetsplaner och lönekartläggningar inte får urholkas. Jämställda förhållanden i arbetslivet är en grundbult för ett jämställt samhälle. Särskilt central är givetvis frågan om jämställda löner. Egen lön och möjligheten till självförsörjning handlar i grunden om självständighet och frihet. En lägre värdering av kvinnors arbete och yrkesval gör att kvinnor begränsas i löneutvecklingen och karriärmöjligheterna, och det innebär lägre ersättningar vad gäller socialförsäkringar och pension. Kvinnors lägre lön och långsammare löneutveckling i kombination med ett, tyvärr, huvudansvar för hem och familj är påtagliga faktorer i det icke jämställda samhället. Således är åtgärder för jämställda löner helt avgörande för att åstadkomma ett jämställt samhälle. Enligt SCB är kvinnors löner, sett till hela arbetsmarknaden, av männens löner. Hälften av denna löneskillnad kan förklaras av att kvinnor och män har olika utbildning, befattningsgrader, arbetstider och finns inom olika sektorer. Olikheterna består exempelvis av att män i högre grad finns i branscher med högre löneläge än i kvinnodominerade branscher. Det finns också påtagliga skillnader mellan privat och offentlig sektor. Män finns också på högre positioner än kvinnor och har därmed högre lön. Men om alla dessa skillnader räknas bort genom så kallad standardvägning återstår fortfarande en löneskillnad mellan kvinnor och män på , som inte kan förklaras på annat sätt än att kvinnor och män värderas olika på arbetsmarknaden. Mot denna bakgrund är det både anmärkningsvärt och häpnadsväckande att regeringen lägger fram förslag som innebär att förutsättningarna för ett jämställt arbetsliv kraftigt försämras. Regeringens jämställdhetsfientliga förslag om att jämställdhetsplaner och handlingsplaner för jämställda löner bara ska upprättas , och då bara av arbetsgivare med fler än 25 anställda, måste avslås. Att jämställdhetsplaner inte upprättas innebär för många en uppenbar risk att kontinuerligt jämställdhetsarbete på arbetsplatsen ersätts med skrivbordsarbete . Bland annat JämO vittnar om vilken betydelse arbetet med jämställdhetsplanerna har. Många är de arbetsgivare och chefer som genom arbetet med planerna skapat sig kunskap om och förståelse för jämställdhet. Det är alltså väldigt många som kan vittna om det. anser därför att dagens ordning bör behållas, det vill säga att jämställdhetsplaner ska upprättas av arbetsgivare med mer än tio anställda. I ett avseende tycker vi också att dagens regler bör skärpas. Det är inte acceptabelt att upptäckta brister som ska resultera i lönejusteringar får ta upp till att justera. Vi anser att justeringarna bör avgöras och helst vara avklarade . Målsättningen från oss måste vara klar och tydlig, och vi tror att det kan vara en styrka för parterna på arbetsmarknaden med denna målsättning, framför allt för de fackliga organisationerna. Den borgerliga regeringen föreslår att arbetsgivare med färre än 25 anställda ska undantas från bestämmelserna. Regeringens prioriteringar är tydliga: Regelförändringar för arbetsgivare går före förbättringar av jämställdheten. Att motverka denna form av diskriminering anses vara en administrativ börda. ställer inte upp på denna beskrivning av verkligheten. För det innebär att över en miljon arbetstagare kommer att arbeta på arbetsplatser utan vare sig jämställdhetsplan eller handlingsplan för jämställda löner. Det är allvarligt då vi vet att jämställdhetskunskaperna också behövs hos arbetsgivare med mellan 10 och 25 anställda. Vidare föreslår regeringen att arbetsgivares skyldighet att kartlägga och analysera löneskillnader mellan kvinnor och män ändras till att endast gälla . Att lönekartläggningar bara genomförs innebär att rutiner bryts. Det kommer givetvis att uppfattas som en klar signal om att jämställdhetsarbetet inte längre behöver prioriteras lika hårt. Det gäller särskilt då vissa arbetsgivarorganisationer agiterar tydligt för att slopa hela den gällande skyldigheten i fråga om lönekartläggningen. har genomfört en undersökning som visar att de nuvarande reglerna kring lönekartläggningen fungerar bra. Undersökningen visar att av landets kommuner och landsting genomfört kartläggningsarbetet. Resultatet av dessa lönekartläggningar är att man hittat osakliga löneskillnader. Av de kommuner och landsting som gjort lönekartläggning uppger drygt hälften att de har osakliga löneskillnader, och nästan alla har upprättat en handlingsplan med åtgärder. Men detta bryr sig inte regeringen om. Osakliga löneskillnader mellan män och kvinnor är helt enkelt okej för den borgerliga regeringen. Det är det inte för . Därför säger vi bestämt nej till dessa försämringar. har konstaterat att bristande tillgänglighet är en av de största orsakerna till att funktionshindrade diskrimineras. samlade handikapprörelse har påtalat behovet av en diskrimineringslag som inkluderar bristande tillgänglighet. De lämnas nu besvikna när den borgerliga regeringen går emot detta förslag och inte gör några förbättringar i lagen. delar bedömning att de som omfattas av lagens förbud mot diskriminering inte ska få missgynna en person med funktionshinder. Regeringen och den borgerliga utskottsmajoriteten anser att frågan om tillgänglighet bör utredas ytterligare. Men i utredning är denna fråga grundligt utredd. Det finns ingen anledning att vänta . bör uppdra åt regeringen att omgående återkomma med ett förslag på exakt lagtext. Det är inte så svårt, eftersom frågan är utredd. Slutligen, fru talman, har också en gemensam reservation tillsammans med gällande villkor för fastställande av könstillhörighet. Vi anser, precis som , att det är diskriminerande att kräva att könskörtlarna ska vara avlägsnade innan könstillhörigheten ändras. Det betyder i klartext att transsexuella och intersexuella personer ska steriliseras. Detta är givetvis diskriminerande. Jag beklagar att regeringen inte tagit tag i denna fråga och kräver att regeringen återkommer med ändringar i könstillhörighetslagen. Med detta sagt, fru talman, vill jag säga att jag givetvis står bakom alla våra reservationer och särskilda yttranden, men för tids vinnande yrkar jag endast bifall till reservationerna 8, 10, 22 och 25. i debatten kommer två kolleger till mig att gå upp och tillföra ännu mer till denna intressanta och viktiga diskussion. 6 (): debatterar vi arbetsmarknadsutskottets betänkande nr 7. I det här ärendet behandlas regeringens proposition 2007/08:95, Ett starkare skydd mot diskriminering. Det har väl knappast undgått någon. Diskrimineringslagen är till för att motverka diskriminering och på andra sätt främja lika rättigheter och lika möjligheter oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder. Lagen ersätter jämställdhetslagen och sex andra civilrättsliga lagar. Genom lagen tillkommer två nya diskrimineringsgrunder: könsöverskridande identitet eller uttryck och ålder. Det innebär att lagen kommer att omfatta sju olika diskrimineringsgrunder totalt. Lagförslaget innehåller förstärkta förbud mot repressalier och skyldighet för arbetsgivare, utbildningssamordnare och den som utbildar någon som ska fullgöra värnplikt eller civilplikt att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier. Det, fru talman, är en mycket välkommen förändring och förstärkning för dem som trakasseras, till exempel som det har skett inom Försvarsmakten . Jag har själv varit den som har drivit på och uppmärksammat den här frågan . Det hade varit en stor hjälp för oss som ska ställa ansvariga till svars men främst för dem som har fått utstå trakasserier i till exempel Försvarsmakten om den förra regeringen och den förra majoriteten hade tagit det här steget. Vi får väl trots allt vara glada för att det kommer med en alliansregering. Det införs också en ny form av ersättning till dem som diskrimineras, en så kallad diskrimineringsersättning. Det är mycket bra. Sådan ersättning ska vara en ersättning för den kränkning som diskrimineringen faktiskt innebär, men den ska också avskräcka från diskriminering i stort. Diskriminerande avtal med mera ska kunna förklaras ogiltiga av en domstol. Lagen innehåller också bestämmelser om aktiva åtgärder, i första hand i fråga om kön och etnisk tillhörighet i arbetslivet och i fråga om utbildning. Den nya myndigheten, , ska ha tillsyn över att lagen faktiskt följs. De nuvarande separata organisationerna uppgår i den nya gemensamma. ska ha rätt att i domstol föra talan för en enskild person som anser sig ha blivit diskriminerad. Genom en regel som är ny i förhållande till nuvarande lagstiftning införs en talerätt för vissa intresseorganisationer. Kompetensen och personalen kommer att bibehållas i den nya myndigheten. Genom det här förslaget blir likabehandlingsdirektivet, direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet slutligt genomförda i . De nya lagarna och vissa andra lagändringar av följdkaraktär föreslås träda i kraft . Utskottets majoritet ställer sig bakom propositionen. Jag vill slå fast: Att skyddas mot diskriminering är en mänsklig rättighet. Det har flera andra sagt här . Enligt FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna är alla människor födda fria och lika i värde och rättigheter. Diskriminering är förbjuden. Alla är berättigade till alla de fri- och rättigheter som omfattas av förklaringen utan åtskillnad av något slag. Rätten att bli sedd och bemött för den man är och inte vad man är är enligt min mening grundläggande. Diskriminering är ett stort problem som vi tar på allvar. Det är oacceptabelt att diskriminera människor, oavsett vad diskrimineringen grundar sig på. Alla ska behandlas lika och med lika värde och värdighet. Utan den grundläggande värderingen får vi ett värdelöst samhälle. Det är viktigt att betona att diskrimineringslagen inte handlar om att ge vissa grupper rättigheter framför andra. Tvärtom betyder lagen att samtliga individer får samma skydd, oavsett om man råkar vara man eller kvinna, född i eller utomlands, och så vidare. Alla skyddas av förbuden mot diskriminering på grund av kön och så vidare, det som vi redan har räknat upp. Den lag som vi nu debatterar är faktiskt ett stort steg framåt. All diskriminering bryter mot principen om människors lika rätt och värdighet. När vi värnar om människors skydd mot diskriminering värnar vi faktiskt om de mänskliga rättigheterna. På arbetslivets område utvidgas den krets som skyddas mot diskriminering. Förutom arbetstagare och arbetssökande ska även den som gör en förfrågan om ett arbete omfattas. Detsamma ska gälla den som söker eller fullgör praktik och inte som enbart den som fullgör en yrkespraktik. Det är en skillnad. Det innebär till exempel att även den som deltar i en arbetsmarknadspolitisk praktik eller genomgår prao kommer att omfattas i fortsättningen. Skyddet utvidgas också till att avse den som står till förfogande för att utföra eller utför arbete som inhyrd eller inlånad arbetskraft. Överträdelser av diskrimineringslagen innebär en allvarlig kränkning för den som diskrimineras. Den föreslagna diskrimineringsersättningen har en stark preventiv funktion. Det innebär att man inte helt kan jämföra den med skadeståndsnivåerna vid brott. I civilrättsliga tvister utdöms inga påföljder vid sidan av ersättningen, vilket innebär att ett normalt sett högre belopp bör utdömas för att uppnå den preventiva effekten. Det ska kort sagt kosta skjortan att diskriminera. En sammanslagen myndighet har från oppositionen fått en viss kritik. Men jag tycker att den markerar tydligare att alla människor är lika i värde och rättigheter och att det inte finns några hierarkier mellan olika diskrimineringsgrunder. är lagstiftningen uppdelad på flera lagar, och skyddet mot diskriminering är olika långtgående beroende på vilken diskrimineringsgrund det handlar om. Det ändrar vi på . En sammanhållen myndighet kan få större genomslagskraft, tyngd och auktoritet. Den nya myndigheten får utökade befogenheter som till exempel tillträde till arbetsplatser och andra lokaler. Det blir också lättare att vid behov införa andra och nya diskrimineringsgrunder. Trots många års jämställdhetsarbete har fortfarande mycket kvar innan kvinnor och män har samma möjligheter. Bättre möjligheter att kombinera jobb och föräldraskap betyder mycket, men det behövs också en robust lag mot könsdiskriminering. Flertalet av dem som står utanför arbetsmarknaden är kvinnor, och de är dessutom i betydligt större utsträckning än män undersysselsatta. Kvinnor dominerar därmed i grupper som regeringens politik avser att stödja. Kvinnors löneinkomster utgör av männens. Regeringens insatser är betydelsefulla för ökad mångfald och konkurrens inom de branscher, dominerade av offentliga monopol, där kvinnor utgör majoriteten av både de anställda och företagarna. Detta främjar nyföretagande bland kvinnor och ger de anställda en större arbetsmarknad med möjlighet till bättre löneutveckling. Inom arbetslivet tillåts positiv särbehandling på grund av kön vilket liksom uttrycks som åtgärder som är ett led i strävanden att främja jämställdhet mellan kvinnor och män. Detta gäller dock inte i fråga om lönevillkor eller andra anställningsvillkor. Jämställdhetslagen innehåller bestämmelser om mer långtgående aktiva åtgärder, till exempel om att underlätta för både kvinnliga och manliga arbetstagare att förena förvärvsarbete med föräldraskap, att kartlägga löner och att upprätta handlingsplan för jämställda löner och jämställdhetsplan.