prot · GW0932 · 2008-11-20 00:00:00 — Vi borde få veta om det behövs åtgärder inte bara i den svenska lagstiftningen, för där tror jag att det är helt nödvändigt med förändringar för att skydda den svenska modellen, utan också på EU-nivå. Det kan också behövas att få fram ett juridiskt bindande protokoll till fördraget om vad detta innebär, så att vi kan vara säkra på den modellen. Därför tycker vi i att vi behöver ha en vilandeförklaring till beslutet och inte förhasta oss och ta beslut innan vi har sett . Vi har tid att vänta. Det är bara två dit. Det är ingen panik. Det är uppenbart att den svenska modellen med kollektivavtal får allt svårare att passa in i EU:s övergripande krav på frihet för tjänster. Avslutningsvis vill jag säga att det är märkligt att regeringen lägger fram den här propositionen . Vi vet att har röstat nej. Vi vet att man på inte har bestämt hur man ska hantera situationen. Det skulle vara önskvärt att invänta och höra hur irländarna själva vill behandla frågan om Lissabonfördraget innan vi trycker på och säger att de måste rätta in sig i ledet och arrangera en ny folkomröstning. Jag tycker att det är olyckligt att det har blivit på det sättet. Jag yrkar avslag på punkt 9 och 10 i utskottets förslag om Lissabonfördraget. I detta anförande instämde och (båda mp). 142 () replik: målar ganska brett med penseln här och framställer EU som närmast en ny försvarsallians vid sidan om Nato. Jag antar att utgångspunkten för det är artikel 42 i förslaget till Lissabonfördrag. Där kan man bland annat i andra momentet läsa om frågan om gemensamt försvar: Den kommer att leda till ett gemensamt försvar när med enhällighet har beslutat detta. Vad innebär det, ? 143 () replik: När det gäller förslagen om en försvarsunion hänvisade jag till Svenska freds- och skiljedomsföreningens remissvar på propositionen och vad de har sagt att det innebär med en försvarsallians med ömsesidiga försvarsgarantier. Det som tar upp handlar om när det finns enhällighet. Det borde bekymra även . När det gäller den regering som vi har, alliansregeringen, den borgerliga regeringen vet man aldrig vilka beslut de kommer att fatta. De rev upp den svenska a-kassan och förstörde den på ett helt makalöst sätt utan en ordentlig ordning för att hantera situationen. kommer finansministern på att det kanske inte var så bra med det fullskaliga experimentet: Vi får göra om det. Jag är orolig för att den svenska statsministern kan åka till ett och faktiskt ge godkännande till att man ska starta något som kommer att bli ett EU-försvar. Den möjligheten tänker inte jag ge en borgerlig statsminister. Jag vill faktiskt inte heller ge det till en miljöpartistisk statsminister. För jag tror att det är väldigt viktigt att vi håller oss inom de ramar som finns att inte bygga upp en sorts försvarsunion eller försvarsallians. Jag tror inte att det är rätt väg för att nå fred. Jag tror att det finns andra sätt. Jag tror mycket mer på den strategi som vi, både Socialdemokraterna och , i när det gäller . Vi måste få fram civila medel för att nå en varaktig fred i , för att hjälpa till med uppbyggandet av staten . Jag tror inte att det behövs militära medel. 144 () replik: Jag konstaterar att vi kommer att ha möjlighet att komma tillbaka till Afghanistanfrågan i en alldeles särskild debatt vad det lider. Så vi ses igen, . Jag kan i någon mån nu bättre förstå oro. Jag kan hålla med om att man aldrig riktigt kan veta vad den här borgerliga regeringen tar sig för. Men det är ändå så, , att den säkerhetspolitiska linjen i har en bred uppslutning över blockgränserna. Det står tydligt att ska vara alliansfritt, syftande till neutralitet i händelse av krig i vårt närområde. Där finns också, ska vi för ärlighetens skull säga, tydliga referenser till solidaritet med länder i EU i händelse av kris, krig eller katastrof. Så det kan diskuteras vad neutraliteten i detta egentligen innebär. Det kan jag hålla med om. Men det är också viktigt att komma ihåg, , att i Lissabonfördraget, några rader längre ned, står det: Unionens politik enligt detta avsnitt ska inte påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik. Det är inte bara som hyllar alliansfrihet. Det finns fler länder bland de 27 som gör det. Jag tror inte att ett beslut som kräver enhällighet kommer att växa fram över eller ens över de här två åren. Jag tror det inte heller med tanke på de olika åsikter som finns om försvarssamarbeten inom EU som drar åt en mängd olika håll. Det finns de som inte vill att vi ska hålla på med försvar över huvud taget för att de har kopplingar till Nato, och det finns länder som som är alliansfria. Jag tycker att ni använder de här formuleringarna vårdslöst för att skrämma människor för något som inte finns i verkligheten. 145 () replik: Det är absolut inte meningen att skrämma någon, absolut inte. Men det är faktiskt detta som står i Lissabonfördraget. Vi måste kunna diskutera innehållet och framför allt det som är viktigt. Ska godkänna de här nya spelreglerna för EU? Ska vi godkänna spelreglerna som gäller i en försvarspolitik som riksdag egentligen inte gillar för att vi är alliansfria? Precis som säger finns det med en formulering om vissa medlemsstaters speciella karaktär. Då antar jag att menar bland annat. Men jag är inte övertygad om att alla i den här salen vill inbegripa oss där. Man kan ha en helt annan agenda som vi kommer att få se . För de här spelreglerna gäller inte bara eller nästa mandatperiod. De kanske gäller framåt. Därför tycker jag att man ska vara väldigt försiktig med att ge sådana här spelregler som kan öppna för en utveckling som vi inte tycker är den lämpligaste. För är det helt uppenbart. Vi tycker inte att vi ska öppna för att man, som det står i artikeln, ska omfatta den gradvisa utformningen av unionens gemensamma försvarspolitik. Vi tycker inte att det är lämpligt att EU ska syssla med detta. I den praktiska politiken är vi pragmatiska. Vi säger inte nej till alla de uppdrag som EU har ute i världen. Vissa av dem är ganska bra, och vissa av dem stöds också av ett FN-mandat. Då får man vara pragmatisk, men vi vill inte öppna den här möjligheten för framtida regeringar. Vi vill inte det. 146 (): I en av alla underbara böcker inleds historien med att storebror manar sin att våga gå ut i strid på farofyllda uppdrag: Du måste våga stå upp för det du tror på. Du måste rakryggat våga slåss för detta. Annars är du en liten lort. Det är sant. Man måste våga stå för det man tycker. Det är inte lätt alla gånger. Det vet vi som sitter i den här kammaren. Det är inte lätt, för vi befinner oss inte i en egen värld där vi kan styra och ställa över vår egen tillvaro och vad vi tycker är rätt och fel, vad man bör göra och inte göra. Vi ingår i ett kollektiv. Vi måste ibland rätta oss efter kollektivets berättigade krav på att vi ska inordna oss och följa de beslut som vi har tagit tillsammans. Men ibland, herr talman, måste man kunna följa det man tror är rätt och riktigt. är just en sådan dag när jag känner att jag inte kan ställa upp på den linje som det parti jag företräder har landat i. Det är inte så att jag i sak nödvändigtvis har en väsentligt annorlunda syn på Lissabonfördraget än vad , alliansregeringen och Socialdemokraterna har. Mina invändningar rör något annat. De rör formalia. Man kan kanske tycka varför i hela fridens namn man ska träda fram här och ställa sig i kammaren för att prata formalia. Men det är viktigt med formalia. Regler är viktiga. Regler är viktiga för oss som sitter i den här kammaren likaväl som regler är viktiga för de matadorer som enligt mångas förmenande har agerat alltför vidlyftigt och riskfyllt på den finansiella marknaden. Regler finns för att begränsa vårt handlande. Regler finns inte för sin egen skull. De finns för att ordna strukturen så att utvecklingen leds i rätt riktning. Det är detta jag har synpunkter på. I den diskussion vi har fört när det gäller Lissabonfördraget har perspektivet varit väldigt mycket i termer av om vi tycker om EU, om vi tycker om EU så mycket att vi egentligen ska kunna kringgå de regler som gäller för vårt eget handlande. EU står över allting annat, och det bör vi inse här. Jag ställer inte riktigt upp på det. Vi som finns i den här kammaren har regler att rätta oss efter, och de reglerna kallas för grundlagen. Grundlagen finns för att tygla vår makt, för att förhindra oss att göra precis som vi tycker. Grundlagen finns bland annat för att sätta staket för den makt och den maktutövning vi förfogar över. Den finns där också för att reglera hur mycket makt vi kan överlåta på andra makter. Det är detta jag har synpunkter på. Vi står i beredskap att godkänna Lissabonfördraget och med det överlåta en substantiell del av makt till EU. Vi kan tycka vad vi vill om detta. Men vi måste också enas kring att med detta beslut förändras situationen för riksdag. En diskussion om Lissabonfördraget handlar därför lika mycket om riksdag, herr talman. Kanske någon säger: Du talar om grundlagen. Vi har ju fått detta granskat . Men det är en sanning med modifikation. Hur det vi gör förhåller sig till den svenska grundlagen, menar jag, har egentligen bara blivit granskat på riktigt allvar vid ett enda tillfälle. Det var när det sedermera nedröstade förslaget till behandlades av Lagrådet. I den behandling som Lagrådet gjorde fanns många kloka saker. Men där fanns också en hel del oklarheter som jag inte riktigt kan få att gå samman. Å ena sidan säger att med de överföringar av beslutskompetens som sker med Lissabonfördraget urholkas makt i väsentlig grad. Å andra sidan säger några sidor senare att vi kan överlåta makt till EU utan att vi behöver ändra grundlagen. Hur går detta ihop? Det handlar om hur man ska tolka en mycket bestämd och exakt skrivning i grundlagen. Det är principerna som rör det svenska statsskicket. Det är den tolkningen som avgör om vi kan fatta beslut med en votering här i kammaren och därmed överlåta makt till EU eller om vi är tvingas att underkasta denna fråga det svenska folket genom att fatta två likalydande beslut med mellanliggande val. Så har grundlagsfäderna tänkt sig att vi normalt ska gå till väga när vi ska ändra på våra befogenheter. Därför är tesen om principerna för statsskicket viktig. Den här kammaren har själv vid ett antal tillfällen definierat principerna för statsskicket. säger : Med principerna för statsskicket menas att makt inte får urholkas i väsentlig grad. Lagrådet säger att med Lissabonfördraget urholkas makt i väsentlig grad. Jag får inte ihop det. Lagrådet säger i själva verket att håller på att begå ett grundlagsbrott genom att besluta på det här sättet. Eller hur är det med den saken? Är det så att grundlagen är någonting som vi själva tolkar här, och tolkar det lite grann efter vårt eget gottfinnande? Eller är det någonting annat? Jag tror inte att det är så vikigt att den bristande respekt för grundlagen som jag precis formulerade finns i den här kammaren. Jag tror i själva verket att i ivern att vara en god EU-medborgare, ett bra EU-land och i den allmänna entusiasmen inför EU har man en tendens att se förbi viktiga ting. Det märker man både i de skrivningar som Lagrådet gör och i det sätt som regeringen förhåller sig till beslutsöverlåtelser till EU. Jag menar att det är två saker som man bör titta lite närmare på. Det första handlar om hur Lagrådet på eget initiativ eller på uppmaning av regeringen, jag vet inte vad, väljer att granska varje beslutsöverlåtelse isolerat, marginellt i förhållande i det som har överlåtits tidigare men aldrig tillsammans med det som överförts tidigare. Argumentationen är denna: Det vi nu ska överlåta till EU är så lite och så marginellt i förhållande till det som redan överlåtits tidigare. Det innebär att det inte rör principerna för statsskicket. Faktum är att regeringen har resonerat så varje gång det har varit fråga om en beslutsöverlåtelse. Man sade så vid Amsterdamfördraget. Man sade så vid . Man har sagt så vid Lissabonfördraget. Man har en marginalanalysteknik. Det innebär förstås att det är lätt att godta formuleringen att vad vi nu överlåter till EU är marginellt och rör inte principerna för det svenska statsskicket. Faktum är att det när det gäller och Amsterdamfördraget ansåg inte ens den dåvarande regeringen att den frågan var så betydelsefull att Lagrådet behövde granska den. begärde in en granskning från Lagrådet, men regeringen gjorde inte det. Så betydelselös var den. Vi har plockat fjädrar från fjäderskruden en efter en. står vi inför situationen att nu urholkas makt i väsentlig grad, helt i strid mot vad har uttryckt tidigare. Den andra dimensionen som är viktig att ta ställning till är synen på beslutsformerna. Här blir det ännu egendomligare. Regeringen säger att ändrade beslutsformer inte påverkar överlåtelsen av makt och beslutsfunktioner. Jo, Lagrådet säger ungefär så här: Regeringen säger att ändring av beslutsformer från enhällighet till kvalificerad majoritet inte påverkar överlåtelse av befogenheter. Vi utgår från att regeringen har rätt, punkt. Vi utgår från att regeringen gör rätt bedömning, säger , och avstår från att analysera denna fråga vidare. Detta är häpnadsväckande, fru talman. Det gäller i synnerhet som den här kammaren i varje betänkandet som rört överlåtelser till EU har hävdat att just enhälligheten är fundamental. Det är vad som garanterar att riksdag fortfarande har kontroll över frågorna. ett, tu, tre är detta inte viktigt längre. Jag får inte detta att gå ihop. Jag vill inte heller med detta säga att Lagrådet har gjort en felaktig granskning. Men jag skulle nog vilja hävda att Lagrådet hade kunnat göra en fylligare granskning. Det hade i själva verket varit ganska intressant att se en sådan granskning. Det kan också vara så att man vid en sådan granskning med ett strikt juridiskt angreppssätt hade kommit fram till: Det går nog ändå att klämma igenom Lissabonfördraget utan att det påverkar grundlagen och utan att vi måste ändra grundlagen. Det är möjligt att det går. Jag är inte jurist, och jag kan inte bedöma det. Även om det skulle gå skulle jag vilja hävda att vi ändå inte ska besluta om ett fördrag som detta genom ett beslut i kammaren med kvalificerad majoritet. Vi rör oss så nära vad som är gränsen för grundlagen att vi i anständighetens namn borde välja det andra och fullt likvärdiga alternativet för godkännande. Det finns angivet i den ofta citerade paragrafen i regeringsformen 10.5. Beslut om överlåtelse av befogenhet till EU kan fattas antingen med ett beslut i kammaren med 75 procents majoritet eller i samma ordning som gäller för stiftande av grundlag, det vill säga två likalydande beslut med mellanliggande val. I själva verket kan man använda 10:5 och fatta beslut med bara en votering i kammaren. Det innebär inte att man måste göra så. Det innebär inte heller att man bör göra så. Lagrådet avslutar i själva verket sin granskning med att säga: Vilken av dessa beslutsformer man väljer är en politisk bedömning. Min politiska bedömning är att vi borde ha valt grundlagsmodellen. Vi borde fatta beslut två gånger. Det finns många fördelar med att göra på det viset, centrala betydelsefulla fördelar. Den första är att vi talar om för våra väljare att vi tycker att den här frågan är viktig. Den är så viktig att väljarna bör ha möjlighet att säga sitt om detta. Det ska inte ske genom en folkomröstning utan i den ordning som våra grundlagsfäder har tänkt sig att väljaren ska få säga sitt. Vi visar på det sättet respekt för våra väljare och för det uppdrag vi har. Den andra fördelen med detta är att det också skulle ge hela legitimitet. Väljarnas frustration över EU handlar nog om att de inte känner sig delaktiga i processen. De uppfattar att vi i den här kammaren överlåter makt och befogenheter utan att vi någonsin hör väljarna om deras uppfattning. Genom att låta väljarna säga sitt i ett allmänt val har vi också bejakat väljarna. Vi har bjudit in väljarna att vara delaktiga i vårt EU-projekt. Det, fru talman, tror jag skulle öka legitimiteten på ett oerhört positivt sätt. Med dessa ord, fru talman, yrkar jag bifall till reservation 7 under punkt 8. Jag uppskattar inte i alla delar det som står i denna reservation. Det finns många formuleringar som jag till och med nästan vänder mig emot. Men andemeningen i beslutsformen överensstämmer helt och fullt med den motion som jag och kolleger här har lämnat till riksdag. Därför yrkar jag bifall till reservation 7 under punkt 8. I detta anförande instämde , Per Lodenius och (alla c) samt (). 147 () replik: Jag tycker att det är angeläget att betona det som Lagrådet faktiskt säger. De har till och med sagt det två gånger. De för långa resonemang fram och tillbaka och går igenom de olika delarna, som man naturligtvis ska göra i ett lagråd. Om man granskar ett lagförslag för att se om det är förenligt med grundlagen måste man göra det. Men Lagrådet är mycket tydligt i sin slutsats. Den är kristallklar: Ett godkännande av fördraget och den därav föranledda överlåtelsen av beslutanderätt kan mot denna bakgrund ske utan grundlagsändring. Så är det. Det är slutsatsen, och Lagrådet upprepar detta för . När vi skickar ett förslag till Lagrådet ber vi om en granskning för att vi där ska få den juridiska synpunkten på hur ett lagförslag ställer sig i förhållande till den grundlag som vi har i landet. Det är viktigt för oss i . Lagrådet drar, efter ett mycket utförligt resonemang som på ett bra sätt speglar den problematisering som ju finns i nästan all verksamhet och all lagstiftning, likväl den kristallklara slutsatsen: Ett godkännande av fördraget och den därav föranledda överlåtelsen av beslutanderätt kan mot denna bakgrund ske utan grundlagsändring. Lagrådet upprepar detta. Det är en mycket stark slutsats som Lagrådet då drar. Det är detta som ligger bakom att vi alla, tror jag, som vill se Lissabonfördraget genomföras känner trygghet i att det är precis så här. Detta kan vi genomföra utan grundlagsändring. Det är också den uppfattning som har. Sedan har vi den fråga där väljer att ansluta sig till reservanterna vilken väg vi ska fatta beslutet i . Där anges två vägar i grundlagen. 148 () replik: Jag vill tacka för att han begärde replik. Jag tycker att det speglar någonting viktigt, nämligen att det är högt i tak i vårt parti. Jag har några kommentarer. När det gäller Lagrådets andra granskning av Lissabonfördraget gör man egentligen ingen granskning, utan hänvisar tillbaka till den granskning som gjordes 2005 med argumentet att i alla sina centrala delar är Lissabonfördraget identiskt med det som behandlades tidigare och som sedan röstades ned i ett antal länder. Detta är det första. Min invändning är att jag inte förstår Lagrådet. Jag förstår inte vad de säger, för jag tycker att de säger två olika ting. Det ena de säger är att ställning urholkas i väsentlig grad. De använder exakt samma ord som självt använder. Om har tolkat principerna för statsskicket på det sättet att makt inte får urholkas i väsentlig grad och Lagrådet säger att så sker så förstår jag inte vad Lagrådet egentligen menar. Den andra delen av Lagrådets skrivning är också intressant. Det är den som gäller beslutsformen. Så här säger : Majoritetsbeslut leder till att varken de svenska väljarna eller kan ställa någon till ansvar i de fall där den svenska representanten blivit nedröstad i ministerrådet. Detta innebär att vad som är en fundamental princip för den svenska självstyrelsen inte får genomslag inom de områden där överlåtelse av beslutanderätt sker. Ånyo säger alltså Lagrådet att det är en fundamental princip för den svenska demokratin som kommer att sättas åt sidan. Särskilt illavarslande är detta eftersom regler och normer för beslutsfattande i EU med Lissabonfördraget nu kommer att bli majoritetsbeslut. Men detta har Lagrådet sedan inte analyserat i sin skrivning. 149 () replik: Det är väl just det Lagrådet har gjort. Lagrådet har fört ett mycket utförligt resonemang, vägt argumenten för och emot och dragit en entydig kristallklar slutsats. Var och en kan naturligtvis gå in och resonera och bedöma vad som sker i ett lagråd. Men vi såsom riksdag och med den ordning vi nu har med att använda Lagrådet måste faktiskt i den meningen ta till oss vad Lagrådet säger utifrån sin grund. De politiska övervägandena därpå har och sedan också utrikesutskottet gjort. Det är det som ligger till underlag för vårt beslut här. När det gäller det som jag var på väg att säga i min förra replik om vilken väg man väljer för att fatta beslutet har vi två vägar angivna i grundlagen. Den mer krävande vägen har varit tre fjärdedels majoritet. När det här en gång antogs i samband med vårt inträde i EU var det just tänkt att markera att vi har en bred uppslutning i EU-frågor. Vi vill visa att vi inte antar en fördragsändring inom EU med några få rösters eller en rösts majoritet. Vi vill gärna ha bred konsensus i denna riksdag för att fatta den typen av beslut. Det är som väljer detta. Regeringen kan förespråka vad den vill, men det är vi i som är ägare av detta. Vi har från utskottets sida valt den mer krävande vägen med tre fjärdedels majoritet för att markera att det är en bred uppslutning. Detta är inte ett beslut av den typ som vi fattar många andra gånger, där det kan vara en enstaka rösts majoritet. Men det är inte en grundlagsfråga i den meningen. Vilken väg vi tar väljer vi själva. Det är ett politiskt val. Vi har valt den här vägen, och vi ser den som den mer krävande vägen. 150 () replik: Jag vill vara lite envis här ändå. Lagrådet avstod från att granska beslutsformerna. De avstod från att granska dem. De sade bara: Vi utgår från att regeringen gör rätt bedömning. Jag har pratat med en av de höga domare som satt med i Lagrådet och undrade varför de avstod från detta. Svaret jag fick var intressant. Det lät ungefär så här: Vad menar du att vi skulle göra? Skulle vi ägna ett par tre sidor åt detta? Ja, sade jag. Det hade varit en god idé. I och för sig kan minnet svika mig, men jag tror att också Regeringsrätten reste frågan och efterlyste en analys av hur de ändrade beslutsformerna påverkar det svenska statsskicket och det svenska folkstyret. Det finns ingen bra analys av detta. Jag kan också referera till Sieps; och det här är viktigt. Sieps säger i sin rapport att det finns ett problem med § 10.5 som vi ständigt refererar till eftersom den inte går att tillämpa när det gäller beslutsformerna. I § 10.5 tar man bara sikte på hur många frågor vi skickar till EU inte hur man fattar beslut om dem. Så skriver Sieps i sin analys. Sieps är ett statligt analysera de här frågorna, så man får väl utgå från att de gör en korrekt bedömning eller i varje fall en objektiv bedömning. Detta är alltså ett problem. Sieps rekommendation är att vi bör ändra grundlagen så att den bättre speglar de faktiska omständigheter som råder just . Jag menar att genom att vi fattar beslut om Lissabonfördraget såsom det vore en grundlagsfråga skulle vi kunna göra de korrigeringar av grundlagen som Sieps efterfrågar. 151 () replik: Jag misstänker att jag och är djupt oense i frågan om hur svensk grundlag borde se ut. Jag tycker ändå att det är väldigt trevligt att ha fått höra det här inlägget från en moderat som uppenbarligen inte sitter kvar i den gamla ja- och nej-debatten utan som på ett noggrant och analytiskt sätt studerar sakfrågan, har läst remisserna och tar ställning utifrån vad som egentligen står i grundlagen i stället för att ta ställning utifrån vilken beslutsform som bäst passar in i EU:s tidtabell. Jag tycker att det är bra att det finns moderater som lämnar den gamla ja- och nej-debatten på det här viset. Men trots det här klargörande inlägget har jag inte förstått en sak. Jag har alltid uppfattat som ett parti som bryr sig mycket om lag, ordning och rättigheter och som sätter stort värde på grundlagarna. Jag undrar: Hur kommer det sig att har hamnat på den linje som de har hamnat?