prot · GV09120 · 2008-06-02 00:00:00 — Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag har förstått att det finns många olika synpunkter och bedömningar som cirkulerar, inte minst på olika Internetsidor. Det är dock enligt min bedömning möjligt för ett gym att upprätta sådana avtal där kunderna förklarar sig beredda att lämna dopningsprov på anmodan. Det finns redan sådana avtal på flera olika gymkedjor. Bland annat har regeringen via stött en försöksverksamhet som bygger på ett sådant upplägg. När det gäller en idrottsförening kan en skyldighet att lämna dopningsprov tas in i föreningens stadgar eller i idrottens regelverk. har sålunda antagit ett dopningreglemente som gäller för alla som deltar i den organiserade idrottsverksamheten i föreningar som är anslutna till förbundet. Det är också möjligt för en privat näringsidkare att ställa krav på vilka regler som ska gälla i den lokal som han eller hon disponerar över. Detta gäller naturligtvis också för kommunalt drivna verksamheter. Så långt är enligt min bedömning rättsläget klart. Vad en eventuell vägran att lämna prov kan leda till är en annan sak. En tänkbar sanktion är avstängning. Det är dock helt klart att det aldrig kan bli tal om tvångsvisa tester. Sådana tester kan inte heller genomföras av företrädare för det allmänna, till exempel polisen, om det inte finns stöd i lag för det. Mitt svar till blir därför att jag inte bedömer att frågan är i behov av någon ytterligare utredning. I det fall att den pågående skulle komma med förslag som skulle påverka min nuvarande bedömning ber jag att få återkomma i frågan. 54 (): När jag läste svaret första gången tyckte jag att det var ganska intressant och snudd på lite sensationellt. Just frågan om möjligheterna att på ett effektivt sätt genomföra dopningskontroller inom organisationer och på personer som inte är anslutna till en idrottsförening är någonting som har debatterats . Det som gör mig lite förvånad är att det tydligen är helt okej att skriva ett kontrakt på ett gym att den som köper ett årskort eller en rättighet att träna där är beredd att underkasta sig en dopningskontroll. Är det helt okej är det naturligtvis bra. Det är någonting som vi som jobbar mot dopning har eftersträvat . Nästa problem som uppstår är givetvis sanktionen och vägran. Det ska vi diskutera lite grann, eftersom det är poängen. Det är dessutom lite juridiska bekymmer kring detta. Det var egentligen därför jag ursprungligen ställde frågan till justitieministern. Vi börjar med det som ministern säger i svaret om polis och rättsväsendet. Det är både rätt och fel. Problemet när det gäller dopningskontroller är att det inte finns några kriterier för skälig misstanke. Därför har polisen problem att tvinga fram en dopningskontroll. Däremot har man kriterier för skälig misstanke när det gäller narkotikabrott, och där kan man tvinga fram en form av kroppskontroll. Det finns lagar som förbjuder anabola-androgena steroider. Det gäller till exempel lagen om intagna för vård på anstalt, lagen om särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård, lagen om missbrukare och lagen om kriminalvård på anstalt. Det finns ett brukandeförbud. Där har polisen och de rättsvårdande myndigheterna rätt att göra dopningskontroller. När det gäller lagen om behandling av häktade och anhållna med flera innehåller även den en rätt att kontrollera häktade personer. Med det finns en viss möjlighet för polisen att göra dessa kontroller. Problemen som uppstår på den privata sidan när det gäller gymmen är just om personen i fråga vägrar. Kan man komma undan testen genom att vägra är hela förbudet och tanken med det fullständigt verkningslös. Det är lite grann som lagen om att gå mot röd gubbe; det är förbjudet, men det finns ingen sanktion. Alltså går vi alla mot röd gubbe såvida det inte kommer några bilar. Om polisen står intill struntar vi i det, och de kan ingenting göra. Det blir precis samma sak här. Man kan skriva på ett kontrakt som innebär att okej jag underkastar mig dopningsprov. Men när dopningsprovet ska genomföras vägrar jag, och då finns det ingen möjlighet till sanktion. Alltså har vi ett stort problem där, vill jag påstå. Problemet uppstår om sanktionen består av ett vite eller en förverkad avgift, det vill säga att man inte får komma till gymmet och träna fler gånger. Det är det här jag skulle önska att ministern kunde utveckla lite grann. På vilket sätt ska ett sådant här kontrakt med ett medgivande att underkasta sig en dopningskontroll bli effektfullt om det i verkligheten är så att man utan problem kan vägra genomgå testet när man ska utsättas för det? Det är den diskussionen jag skulle vilja ta. Jag skulle gärna vilja ha ett svar på hur ministern tänker i frågan. 55 Statsrådet (): Justitieminister är jag inte, och en del frågor hamnar i gränslandet. Men låt mig ändå säga något om dopning. Det finns flera undersökningar som visar att även om beslagen av dopningsmedel har ökat i volym och även i antal beslag finns det egentligen ingenting som tyder på att enbart missbruk av dopningsmedel har ökat bland våra gymbesökare. Det ligger på av männen, och där har det legat ganska . Om man tittar på narkotikabruket hos gymbesökarna kan man få fram att av alla män som besöker gym har använt narkotika . Det vi tittar på och talar om ganska tydligt är att de som enbart missbrukar dopningsmedel är en väldigt liten grupp. Merparten har ett missbruk också av andra saker. Det kan vara narkotikapreparat i någon mening eller alkohol. Det är därför vi så noga betonar att när det handlar om drogprevention kontra gymmen måste vi se detta som en samlad problematik. frågade specifikt om kontrakten. Jag kan inte förstå att det skulle vara så krångligt. Om man upprättar ett sådant kontrakt kan man naturligtvis där skriva in att om någon inte vill genomgå ett test äger den personen inte längre möjlighet att träna i lokalen. Det handlar om hur man skriver det och att man skriver in den effekt som man vill se uppnådd. Det finns en rad exempel på sådana kontrakt. Vad jag vet har det inte heller varit något större problem med efterlevnaden när det gäller att upprätthålla kontrakten. har möjligtvis en annan erfarenhet av detta. 56 (): Det är det här som är kärnan och det problem som jag inte tror att folkhälsoministern har riktigt klart för sig. Det var av den anledningen jag skulle vilja diskutera det här med justitieministern i stället. Det är sannolikt så att detta inte har ställts på sin spets . Jag vet inte hur många som tränar på gym som inte tillhör en idrottsförening som på riktigt har blivit utsatt för de här testerna. Jag vet inte heller hur vanligt det är att man testar folk på privatägda gym och folk som inte är anslutna till idrotten. Jag vet inte ens vem som genomför testerna. Jag har ingen aning om ifall de som genomför testerna kan göra det på ett rättssäkert sätt. Jag kommer till min poäng. Det finns någonting som heter Europeiska konventionen om skyddet för de mänskliga rättigheterna, som folkhälsoministern säkert har hört talas om. Där finns någonting som heter respekt för privatlivet. I förarbetena pratar man bland annat om medicinska undersökningar som nämns som en särskild kränkning. Det är visserligen knappast tillämpligt på ett urinprov; det har man också konstaterat. Men vi har även 2 kap. 6 § regeringsformen, där det finns en skrivning om skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Där talar man om sådana saker som vaccinationer, blodprov och sådant. JO har i en anmälan som handlar om drogtester inom arbetslivet sagt att urinprov knappast kan kränka den privata integriteten. Det är intressant. Men frågan är om JO känner till hur ett dopningstest genomförs på riktigt. I det här fallet handlade det om en person som jobbade på . Som vi känner till jobbar man där mot droger. Man tyckte att det var rimligt att kontrollera att de som jobbar där är drogfria. Men när man genomförde testet fick den här personen gå in på toaletten, kissa och lämna provet. Det är inte särskilt integritetskränkande. Däremot är det en helt annan sak när idrottare genomför sina prov. Då ska man stå och titta på den person som kissar och se att det verkligen är rätt person som lämnar urinprovet. Där börjar integriteten kränkas lite grann. Det är naturligtvis ett bekymmer i sammanhanget. Nästa fråga är: Vad är samtycke? I regeringsformen talas det om att underkasta sig ett sådant här test om det leder till något positivt, det vill säga att om jag gör det här kan jag få ett arbete. Då kan man inte påstå att ett sådant här kroppsligt ingrepp är påtvingat. Om ingreppet däremot leder till en sanktion säger man enligt regeringsformens förarbeten att ett sådant ingrepp är påtvingat. Ett påtvingat ingrepp är inte tillåtet. Då har vi ett problem. Nästa problem jag talar om är sanktionen. Har man som privat gymägare rätt att avstänga en person från att komma in på gymmet om den personen till exempel har vägrat lämna ett test eller om den personen måhända skulle ha lämnat ett positivt test? Det är inte heller säkert. Då ska vi gå in på lagen om olaga intrång. Den anses inte tillämplig på lokaler dit allmänheten normalt sett har tillträde. Det finns rättsfall som visar det. Vi har alltså två problem. Det ena handlar om påtvingad kroppslig undersökning. Är den påtvingad eller inte? Det andra är möjligheten till sanktion, det vill säga att avstänga en person från tillträde till en lokal dit allmänheten har tillträde. Det är också tveksamt. Det är de här frågorna som jag tycker är intressanta. Det handlar om förlängningen av ett kontrakt. Ska kontraktet ha någon betydelse eller inte? 57 Statsrådet (): Det var mycket juridiska tricksigheter. Jag kan som sagt inte bakgrunden om det finns prejudicerande rättsfall. Det jag vet är att gymägarna är otroligt viktiga aktörer i det dopningsförebyggande arbetet. Jag måste säga att jag är otroligt glad över det intresse de visar för att hålla sina gym dopningsfria. Många av gymägarna har verkligen lagt ned ett stort arbete och jobbat hårt på att inom ramen för sin verksamhet opinionsbilda för en drogprevention på dopningsområdet. På några av de större gymkedjorna finns en stor och mangrann uppslutning bakom förhindrandet av dopning. Sats till exempel, som är en stor gymkedja, har en antidopningspolicy som förbjuder medel både hos medarbetare och hos medlemmar. I finns det ett antidopningsavtal som den enskilde som ska gå in och träna och idrotta får skriva på. Den problematik som tar upp och belyser här har jag hört mycket lite om. Jag har inte fått sådana signaler från de gymägare som använder sig av det här och jobbar med det dagligdags. Jag vet inte om det är en problematik som finns i ganska liten skala och att det mestadels fungerar på ett fullgott sätt eller om det verkligen är ett stort problem. Om det handlar om de rent juridiska trickigheterna föreslår jag att formulerar om interpellationen på ett lite mer juridiskt sätt och får möjlighet att ställa frågan till justitieministern i stället. Jag vill verkligen betona att jag uppskattar det arbete som har gjorts ute på gymmen otroligt mycket. Det bådar gott. Efter vad jag har kunnat förstå har jag inte fått några signaler om att det skulle vara så väldigt stora problem med efterlevnaden av detta. 58 (): Så länge det inte är kört i botten kanske det inte har uppstått några problem. Som jag sade tidigare vet vi inte hur många tester som är gjorda, vem som har gjort dem och konsekvenserna av dem. Det jag var ute efter är vad som händer när det här körs i botten, när en person vägrar, när diskussionen kommer upp huruvida det är ett påtvingat kroppsligt ingrepp eftersom det leder till en sanktion om man är positiv eller om man vägrar. Det är naturligtvis ett bekymmer. Ministern skriver i svaret att det finns möjlighet för en privat näringsidkare att ställa krav på vilka regler som ska gälla i den lokal som han eller hon disponerar över, och det gäller naturligtvis också kommunalt drivna verksamheter. Det är både rätt och fel, som sagt. Det tillträdesförbud som vi har på idrottsanläggningar till exempel var det många som var intresserade av skulle utsträckas till att gälla affärer, banker och apotek. Det kan handla om personer som har snattat och gått in i affären eller personer som har blivit våldsamma på apotek som inte ska få komma in. Man konstaterade att den lagen inte är tillämplig där, även om många skulle önska att det vore så. Lagen som gäller olaga intrång, som man möjligtvis skulle kunna hävda, är prövad i Hovrätten över och som har underkänt det. intrång gäller kontor, fabriker och andra saker. Det här är, som jag sade, ett hemskt trickigt problem. Det är lite grann därför jag ställde frågan. kanske också ministern förstår varför jag ville prata med justitieministern om just det här. Jag delar ministerns uppfattning att de flesta gymmen är oerhört positiva. De är mycket samarbetsvilliga. Vi som jobbar mot dopningen inom idrotten är också naturligtvis oerhört intresserade av att lösa det här som jag tycker är ett problem. Jag har problematiserat det lite grann. Jag tror faktiskt inte att det är riktigt så enkelt som ministern har skrivit i svaret. 59 Statsrådet (): Jag har tittat på det i en drogpreventionsproblematik mer än i en juridisk trickighetsproblematik som på ett utmärkt sätt har beskrivit. Det kan finnas lösningar som ännu inte är uppfunna som vi behöver titta på. Jag vet att frågan också har intresserat våra nordiska grannländer. Både i och i har man tittat på det och funderat på vad man kan göra. Man har prövat en del lagstiftningsförslag som dock inte har gått att genomföra därför att det har varit juridisk materia som blir kontraproduktiv ibland eller möts av ett annat lagrum så att det inte är genomförbart. Som sagt var, jag kan rekommendera att formulera frågan så att det blir en liten träff med justitieministern för att lösa upp det. Säkert har justitieministern mer svar än vad jag har kunnat ge . Återigen: Gymägarna har svarat upp på ett fantastiskt sätt. Det hade jag också möjlighet att säga till dem själva när jag träffade en del av dem . Det är vi väldigt glada och tacksamma för. Mestadels fungerar det bra i den vardagliga verksamheten. Man upprättar ett kontrakt, opinionsbildar och betonar vikten av att hålla gymmen drogfria. Man mobiliserar krafter inifrån besökarna själva. Sanktionerna, när de utdöms utifrån det kontrakt som är skrivet, följs också uppenbarligen mestadels. har rest frågan vad som händer om de inte följs. Som sagt var, där finns det en del kvar som inte har blivit besvarat i den här interpellationen men som kanske kan bli det i nästa med och justitieministern. Överläggningen var härmed avslutad. 15 § Svar på interpellation 2007/08:756 om barn som vräks 60 Statsrådet (): har frågat socialminister jag får visst bara överta andras frågor här hur han avser att agera för att inga barn ska vräkas. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag väljer att i mitt svar beskriva de insatser som rör mitt ansvarsområde, . Barn ska inte drabbas av vräkning. Därför har regeringen i sin strategi för att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden satt upp ett tydligt mål som innebär att antalet vräkningar ska minska och inga barn ska vräkas. Utredningen och hemlöshet drabbar också barn drog slutsatsen att det finns ett starkt lagstöd för att förhindra att barn vräks, men att bristerna finns i den lokala praktiken. Dessa brister lyfter även fram, och jag håller med om att behöver agera snabbare och arbeta mer förebyggande. Även företrädare menar att deras insatser ofta kommer , på grund av bristfälliga rutiner i den egna organisationen men också på grund av att hyresvärdar ibland signalerar . Hyresvärdarna å sin sida menar att det är svårt att få kontakt med för en dialog om ett ärende. Tydligare än så kan knappast behovet av ökad samverkan belysas. Det var mot denna bakgrund som regeringen gav i uppdrag att tillsammans med ta fram en vägledning för det vräkningsförebyggande arbetet. Syftet är att ge kommuner och andra aktörer stöd i att utveckla och säkra rutinerna i arbetet med att motverka vräkning, särskilt när det gäller barnfamiljer. Vägledningen har alldeles publicerats. Den visar konkret hur ett framgångsrikt arbete kan byggas upp och ger praktiska exempel från ett antal kommuner i landet. I detta sammanhang vill jag även nämna de utvecklingsmedel som regeringen har avsatt för att stödja kommunerna att utveckla sitt arbete. har att fördela dessa medel. Vägledningen kommer att skickas till alla kommuner och kommundelar, till länsstyrelserna och till en mängd andra aktörer. och har också påbörjat planeringen av en informations- och utbildningssatsning kring vägledningen. Hur detta arbete kommer att läggas upp kommer myndigheterna att informera mig om när jag träffar dem för att höra hur arbetet med hemlöshetsstrategin fortskrider. Den statistik som hänvisar till är oerhört viktig i detta sammanhang. När regeringen gav i uppdrag att utveckla statistiken så att det på kommunnivå framgår om det finns barn i vräkta hushåll var syftet att ge kommunerna den kunskap de behöver för att kunna utveckla sitt lokala arbete. Genom att visa hur många barn som berörs av vräkning skapas också det opinionstryck som jag tror behövs för att få fart på arbetet. Vi vet att vräkningar kan undvikas genom ett systematiskt vräkningsförebyggande arbete. Jag menar att det nu finns unika förutsättningar för att utveckla och följa upp ett sådant arbete. 61 (): Jag tackar för svaret. Jag hoppas att hon inte tar det personligt att vi inte vill ställa några interpellationer till henne utan har riktat oss, några stycken på rad här, till andra statsråd. Vid sidan om kan man notera att det hade varit särskilt intressant om partiledare, socialminister , som dessutom är ansvarig inom citattecken för och bostadspolitiken hade kunnat ha ett samlat svar här kring problematiken barn som vräks. Det är en komplex fråga, en fråga som hänger samman med socialpolitiken, socialtjänstpolitiken i kommunerna och naturligtvis också med situationen på bostadssidan med den sociala bostadspolitiken som är attackerad. Syftet med den här interpellationen är att få frågan ytterligare uppmärksammad. Jag läste kommentarer i pressen när utredningen kom om att så många som 239 barn är berörda av verkställda avhysningar och att det inte förs någon debatt om detta. Då tyckte jag i alla fall att det är viktigt att få frågan ytterligare uppmärksammad. Som också skriver i sitt svar handlar det om att skapa och öka opinionstrycket. Det är en del i att få situationen bättre. Jag tackar än en gång för utförliga svar. Vi är i grunden överens om att inga barn ska vräkas och att det är oanständigt för ett land att barn vräks och blir utan bostad. Vi vet att det är tillräckligt komplicerat för barn att byta bostadsmiljö på ett organiserat sätt i de flyttningar som familjer gör planerat. Det är traumatiskt för barn att bli vräkta och utdragna ur sin invanda miljö. Det är helt oförskyllt, och de kan inte påverka situationen själva. Här måste samhället absolut agera för att barn inte vräks genom ett starkare stöd, en starkare lagstiftning och en tydligare nationell politik riktad mot kommunerna. I sitt svar tar ministern upp olika frågor som regeringen jobbar med. Regeringen brukar hänvisa till att man har förbättrat vissa saker avsevärt, bland annat sysselsättningen. Då är det beklämmande att jag måste konstatera att antalet vräkningar har ökat som många har fått en sysselsättning och en egen ekonomi. Vi kan konstatera att det tudelade samhället blir tydligare. Alla får inte del av den förbättrade ekonomin i landet. Det finns grupper av människor och familjer som inte får ta del av detta och som samhället behöver ta ett större ansvar för. Det är kommunerna som har det yttersta ansvaret för barn och familjer, och de måste få starkare och tydligare signaler från regeringen att barn inte ska vräkas. Det är det jag vill belysa så att ministern ytterligare ska agera för att barn inte ska vräkas. 62 Statsrådet (): Jag skulle vilja tacka för frågan. Vi är fullständigt överens om att den här frågan måste diskuteras mycket mer. Den måste upp i ljuset, och vi måste se till att det skapas opinion kring den. Däremot håller jag inte med om att antalet avhysningar har ökat. siffror finns redovisade i den här nya skriften från om vräkningsförebyggande arbete. Det är handboken ute i kommunerna. kom det in 33 962 ansökningar om avhysning, och kom det in 32 967. Antalet ansökningar minskade alltså. De faktiska verkställda avhysningarna minskade också från 3 2005, den period när var stödparti till Socialdemokraterna, till 3 2007. Det räcker inte. Vi måste ned mycket lägre. Det intressanta är att jag bad att ta fram statistik när det gäller antalet barn. har vi inte vetat någonting om hur många avhysningar som också innebär att barn vräks. Jag ser det som en väldigt viktig information för att kunna gå vidare i arbetet. vet vi att det var 239 barn. Det är alldeles orimligt i ett välfärdssamhälle att 239 barn ställs på bar backe utan bostad med den traumatiska upplevelse som det naturligtvis innebär. Det är just därför som de här frågorna har blivit så viktiga för mig. Strategin lade vi från början redan när vi tillträdde som regering. Jag känner att det är så angeläget att göra någonting på det här området. Barn ska inte ha det så här i vårt land. Jag menar att om man får fram den här statistiken och kan se kommun för kommun hur många barn som det handlar om i den egna kommunen kan man skapa ett tryck också på de lokala politikerna att se till att samarbetet mellan , och fastighetsägare på det lokala planet hittar lösningar så att detta inte händer. Det är detta den här handboken syftar till. Den pekar på de lösningar som inte är möjliga om en part står ensam. Ofta har det här hamnat på bord. Ofta har förväntats hitta lösningen på egen hand, men det går inte. , fastighetsägare och socialtjänst måste jobba tajt för att kunna förhindra att barn ställs på gatan. 63 (): Vi kanske inte kommer att bli överens om statistiken. Den rapport som kom innan vi skrev den här interpellationen bygger på att antalet vräkningar där barn förekommer har ökat. Det är dokumenterat i de uppgifterna. Det här föranleds säkert av att bostadssituationen har blivit svårare i många kommuner, vilket också går ut över bostadsföretagens vilja att ta ett socialt ansvar. Vi vet att allmännyttan har fått stryka på foten på många ställen, vilket också gör att det direkta, kommunala, sociala ansvaret för bostadsanskaffningen inte finns. Det har varit svårare för att hjälpa enskilda familjer med barn att skaffa nya lägenheter när antalet lägenheter ständigt minskar. Här finns, som ministern säger, ett viktigt samverkansansvar mellan kommunens socialtjänst, bostadsföretagen och . Det är också viktigt för riksdag och regering, för respekten för lagstiftningen och för lagstiftarens ambitioner. Det intressanta här, vilket jag också kan konstatera, är att vi har en förstärkt socialtjänstlag. Vi har ett starkt lagstöd som jag tror nämner i svaret. Jag kan i stort sett hålla med om det. Lagstödet skulle naturligtvis kunna bli ännu starkare genom att vi skriver in allas rätt till bostad och att vi skriver in i socialtjänstlagen att inga familjer med barn ska vräkas. Men ambitionen i lagstiftningen är tydlig. Kommunen har det yttersta ansvaret för att alla ska ha en bostad. Barnperspektivet i socialtjänstlagen är jättetydligt. Där det finns barn med ska man ta särskild hänsyn till att barnen och familjen ska ha någonstans att bo. Det innebär att socialtjänstlagen ger stöd för att inga barn ska vräkas. Det här starka lagstödet måste få en verklig innebörd genom att respekten för lagstiftningen blir tydlig och att lagstiftarens, alltså , ambitioner med lagstiftningen slår igenom nationellt och i alla kommuner.