prot · GW0932 · 2008-11-20 00:00:00 — Jag kan inte riktigt förstå det, och jag hoppas få upplysningar som gör att jag kommer att kunna förstå varför tycker såsom de gör i den här frågan. Varför tar de inte grundlagen på stort allvar? 152 () replik: Tack för den här frågan! Det ger mig möjlighet att säga följande: När vi röstade om ett svenskt medlemskap i 1994 röstade jag med självklarhet ja till detta, och jag var väldigt glad över att det blev ett ja. Jag ska också erkänna att jag röstade nej till en svensk anslutning till EMU, och jag var lika glad att det blev ett nej den gången som jag var glad över att det blev ja 1994. Du ställer egentligen frågan om uppfattning till fel person. Den frågan borde ha ställts till en som företräder partiets uppfattning i den här frågan. Jag har ju annonserat här att i den här frågan väljer jag att ha en lite annorlunda uppfattning och syn på frågeställningen än vad det parti har som jag representerar. Men i grunden handlar det nog egentligen om att vi här befinner oss i någon form av gränsområde. På vilken sida grundlagen är vi egentligen? Man kan säga att vi är väldigt nära grundlagen. Ska vi tro Lagrådet är vi på rätt sida grundlagen. Jag gör egentligen inte en bedömning av huruvida Lagrådet har rätt eller ej, utan jag utgår ifrån att Lagrådet kanske har rätt. Men även om vi befinner oss på rätt sida grundlagen kan man ändå göra en politisk analys av det hela. Min politiska analys skiljer sig uppenbarligen från partiets när det gäller beslutsformerna. Jag menar att det är viktigt att vi får respekt för det demokratiska systemet och att det är viktigt att vi får legitimitet för . Det tror jag att vi får bättre om man väljer den här beslutsformen med två likalydande beslut med ett mellanliggande val. Även om det skulle innebära att det drar ut en smula på processen tror jag ändå att vi har vunnit väldigt mycket annat i slutändan på att göra på det viset. 153 (): Det är intressant att lyssna till bakgrundssorlet i debatten. När vissa anföranden hålls får man en känsla av att man upplever EU som den stora stygga vargen eller nästan som om man skriver kontrakt med ondskans andemakter i himlarymderna när man har med EU att göra. Jag kan inte säga att jag upplever EU så. Jag kan rakt upp och ned säga att jag inte upplever det som förfärligt förödande att låta EU ta en del makt. Den misstänksamhet som finns som bakgrundssorl i vissa anföranden har jag svårt att fatta. För mig ter sig detta att EU håller mer samman som det mest politiskt glädjande under min långa politiska period. Finns det verkligen inte anledning för alla ledamöter i denna kammare att känna åtminstone ett mått av tillfredsställelse över att de i EU deltagande staterna omöjligt kan gå i krig med varandra? Finns det inte anledning för oss alla att känna åtminstone ett mått av trygghet över att de mycket konstruerade och artificiella nationalstatsgränserna nu inte längre spelar den dominerande rollen och är den självklara kraften när det gäller att driva fram krig och konflikter? Vi vet alla att under europeiskt 1800-tal växte nationalism och nationalstater fram. Den första präglades av krig, blod och terror. Detta vet vi väl, men jag tycker ändå att vi måste våga ha den här historiska bakgrunden när EU och Lissabonfördraget debatteras, och många har lyft fram den bakgrunden. , Alcide De Gasperi, och flera har skrivit in sig i den europeiska fredens historia och framtid. Väldigt många har skrivit in sig i de europeiska krigens historia. Insikten infann sig till slut på vår kontinent: Vi måste söka samförstånd. Vi måste inse kompromissers värde. Vi måste se till att människor möts, att gränser rivs och att gränser kan överbryggas. Det är min förhoppning, och självklart mångas, att den globala ekonomiska krisen nu inte ska locka politiker och regeringar att fly tillbaka till gränsdragningar och murbyggande. Jag tror att det finns en risk att vi under den nära förestående valrörelsen till kan komma att få höra kandidater till fixera sig alltför mycket vid vilka nationella fördelar EU kan ge oss nationellt och för lite lyfta fram EU:s ansvarstagande och solidaritet över nationsgränser och också över kontinentsgränser. De som vill att ska lämna EU och de som år ut och år in här i kammaren gjort tappra ansträngningar för att misskreditera EU och hitta felsteg och missförhållanden kan man inte förvänta sig ska vara intresserade av ett fördrag hur detta än ser ut. Det tycker jag att man får ha förståelse för. Men vi som känner tillfredsställelse när vi ser karta och får en bild av och kunskap om integrationen ser värdet, för att inte säga nödvändigheten, av ett nytt fördrag, av Lissabonfördraget. Eftersom klarade sig utanför första och andra världskrigen har vi väl trott att just utanförskap är av godo. Svenskt medlemskap i motiverades väl i första hand av ekonomiska problem som behövde få sin lösning. lever vi i en globaliserad värld. Det behöver inte sägas som dessa. Det finns en risk för att våra EU-analyser, när vi räknar upp för- och nackdelar, enbart värderas utifrån ett ekonomiskt perspektiv eller ett maktperspektiv. Men det perspektivet räcker inte när EU ska bedömas eller analyseras. EU är ett politiskt projekt, ett integrationsprojekt. Det är självklart så att Lissabonfördraget rymmer kompromisser. Det känns märkligt att det ska behöva påpekas. I en alltmer globaliserad värld behöver vi lära oss, tror jag, att kompromisser mer kan vara ett tecken på mognad än på eftergifter. har prövat den kommunistiska materialismen och planekonomin. har också prövat på den och hejdlösa kapitalismen. vet vi alla att det fordras social marknadsekonomi, en social marknadsekonomi som är byggd på respekten för människovärdet och insikten om att vi är gränslöst beroende av varandra. är det inne, om jag har fattat det rätt, eller populärt, att vara skeptisk till EU jovisst! Det går att vara skeptisk till precis allting: till regeringen och till oppositionen, ja, till i stort sett allt och alla. Och sedan menar man att skepticismen i sig är berömvärd. En annan inställning är förstås att ärligt och öppet i det här sammanhanget sträva efter att förbättra EU och ha det som övergripande mål, en prioritet som står över skepticismen. Det finns, menar jag, ett drag av märklig, outtalad nationalism i vår svenska EU-debatt och i resonemanget om Lissabonfördraget. Det låter nästan som om vissa föreställer sig att om beslut fattas utanför vårt lands gränser är de generellt alltid sämre och generellt alltid försämrande. Givetvis är det så att beslut ska tas så nära människor som möjligt, och helst av individer och familjer själva där detta är möjligt. Men att nästan förutskicka att det enbart är mellan Smygehuk och Treriksröset som för svenskar kloka beslut kan fattas finner jag en smula egendomligt. Det är dessutom så att om ett något sämre beslut fattas som berör hela EU kan det faktiskt vara bättre för att ett sådant beslut fattas än ett bättre beslut som berör enbart . , alltså det år då en av de ledamöter kom till världen som tidigare talade men som har lämnat kammaren, kom jag först i kontakt med europeiska politiker i kristdemokratiska sammanhang. Alla de här kontakterna är jag synnerligen tacksam för. Det går att påverka trots att jag ju kom från väldigt små partipolitiska sammanhang det vågar jag påstå. Det hade inte gått om vi inte hade varit där och funnits med. Det finns kunskap utanför vårt lands gränser, angelägen sådan, för beslutsfattare också i . I en alltmer gränslös värld vet vi, om vi vill veta, att tyngdpunkten i den framtida globala ekonomin, om vi nu ska koncentrera oss på den, ligger i varken i eller i EU. Då är det, anser jag, en självklarhet att måste hålla samman. Inte minst är det viktigt för de små europeiska länderna. Ett problem, eller hur man nu vill uttrycka det, är att vi alldeles för sällan funderar över hur skulle ha tett sig om EU inte hade funnits. Ja, då hade vi enligt min och mångas uppfattning haft att uppfinna EU, för fredens skull, för miljöns skull, för den tekniska utvecklingens skull etcetera. Att EU kräver gemensamma normer, bestämmelser och spelregler, ett fördrag där inte varje nation kan hålla kvar all sin egen beslutskraft, menar jag är självklart. Att det fordras ett fördrag anpassat till eller förmåga att fungera effektivt är också självklart. Därför är det också självklart för mig att rösta för Lissabonfördraget. 154 () replik: är en passionerad EU-vän. Det hörs långa vägar. Det finns dock vissa invändningar som jag skulle vilja ta upp. säger att det inte kan vara så att beslut utanför alltid är av ondo. Nej, det är ingen som har påstått det heller. Det vi diskuterar , Lissabonfördraget, är ju spelreglerna, det vill säga hur mycket inflytande olika länder i EU ska ha på de gemensamma besluten. Där måste väl ändå tillstå att det är en försämring för vårt land eftersom vi får färre röster i ministerrådet och att det är en nackdel att fler och fler beslut blir överstatliga, det vill säga att man inte kan stoppa dem. är det så det vet säkert också att man oftast inte använder de här röstreglerna. De används ju bara i de fall då man inte är överens. Vad jag vet har använt detta , tror jag. Men det är ju i de fall då man inte är överens som det är så viktigt att det finns röstregler som gör att man kan påverka. Detta verkar helt ha missat. Sedan beskyller han oss som inte gillar det här fördraget för att vi inte tycker om EU. Nej, vi tycker inte om den utveckling av EU som det här fördraget innebär. Jag skulle vilja se en annan utveckling, ett annat spår för EU. Det är precis som säger: Om inte EU hade funnits hade vi nog uppfunnit något annat. Men vi hade inte uppfunnit dagens EU. Vi hade inte gjort det. Det skulle ha varit något helt annat samarbete som vi skulle uppfinna, som inte på långa vägar liknar det som ni nu tänker rösta igenom . 155 () replik: Det skulle vara oerhört intressant, i varje fall för mig, om berättade hur det EU skulle se ut som inte på långa vägar skulle vara likt det EU som vi nu har. En sak är helt säker: Vi kommer under alla omständigheter att ha ett EU med brister och tillkortakommanden som inte är fullkomligt. Om tror att det går att åstadkomma något någonstans som är fullkomligt har vi därvidlag helt olika uppfattningar om vad vi människor kan prestera. Sedan är det ju inte så enkelt för oss, , att riktigt hålla reda på vad som parti står för i de här frågorna. Att ni har invändningar, det vet vi. Ni har tidigare haft ståndpunkten att skulle ut ur EU. vet vi, som har sagts tidigare, att en omröstning bland medlemmar har gett ett annat resultat. Och så är det detta: Ständigt talas det om försämringar. Jag kan naturligtvis tillstå att det är lättare att få stor representation om det är få länder i EU eller vad vi än talar om för församlingar, sammanslutningar och beslutsgemenskaper. Men man måste ställa detta mot det faktum att det nu är 27 länder, och jag ser som en europeisk förbättring att utvidgningen har skett. Och någonstans måste gränserna dras. Någonstans måste begränsningen ske. Jag kan då naturligtvis tycka att den kunde ha varit mer förmånlig för vårt land, men summan av kardemumman är att den här kompromissen är försvarbar och acceptabel. 156 () replik: Utvidgningen är bra. Vi förnekar inte det. Det är en strävan som alltid har haft vi vill se ett alleuropeiskt samarbete baserat på mellanstatlighet. Vi har ingenting emot det. Att rösta nej till Lissabonfördraget innebär inte heller att utvidgningen stoppas. , utrikesminister, säger att det går att ta in fler länder, men det blir mer besvärligt. Det sade han efter senaste efter det irländska nejet. Men det innebär inte att utvidgningen stoppas om Lissabonfördraget försvinner. Det är väldigt viktigt att påtala detta. , vi har precis samma uppfattning. Det handlar om kompromisser. Skillnaden är att anser att detta är en dålig kompromiss som kunde ha varit mycket bättre, framför allt när det gäller de frågor som handlar om framtiden, till exempel klimatfrågorna, där EU inte tar några nya steg alls utan håller fast vid det gamla, och där man försämrar spelreglerna, det vill säga inflytandet för medborgarna i EU att känna delaktighet i de beslut som fattas. Vi tror inte att mer överstatlighet ger mer delaktighet för medborgarna. Tvärtom kommer det att leda till att avståndet mellan väljare och beslutsfattare ökar. Vi kan ta en så enkel sak som att vi riksdagsledamöter representerar ungefär 25 000 väljare, medan en EU-parlamentariker representerar 630 000 väljare. Det är skillnad, och då är det också svårare att förankra beslut. Därför tycker vi inte att för många beslut ska fattas på EU-nivå. Det finns dock områden, till exempel miljö- och klimatområdet, där vi måste fatta överstatliga beslut, på EU-nivå. 157 () replik: Det var roligt att höra att det finns områden där vi måste fatta överstatliga beslut. Det är en sinnets förändring som kommer från miljöpartistiskt håll, och den hälsar vi välkommen. Utvidgningen är bra, säger . Det var roligt att höra. Jag har roat mig med att från historieatlaser ta fram transparanger; jag vet att de inte längre heter transparanger, men vad de än heter har jag lagt dem på varandra . På så sätt kan vi verkligen se hur sönderskuret är av länders gränser. Om man då talar om mellanstatlighet menar alltså att vi skulle behållit de som jag kallar artificiella gränserna och trott att det på något sätt hade varit fredsfrämjande. Det tror inte jag. Sedan sades det att det enligt går att ta in fler länder med det gamla fördraget, , men det blir besvärligt. Men låt oss då se till att underlätta möjligheten ifall ni tycker att det är bra att utvidga. säger också att EU inte tar några steg alls beträffande miljöfrågan. Det är väl inte att begära att alla ska säga ja och amen till det påståendet, men under alla omständigheter är det bra att EU finns så att det kan tas steg i miljöfrågan, eftersom det är en av de absolut viktigaste frågorna för framtiden. 158 (): Vi slapp flaggan och vi slapp hymnen, men vad fick vi i stället? Jo, ett nygammalt fördrag. För en del i denna kammare är detta en favorit i repris, det förstår jag. Det är som en gammal schlager med många hack i skivan den hackar och hackar på samma ställe för att sedan mala vidare på i stort sett samma spår. För mig känns det lite märkligt att stå här och debattera Lissabonfördraget som i och med nej fallit, allt enligt EU:s egna regler om fördragsändringar. Vad är demokratin värd i detta läge, undrar jag. Jag vill säga att den är värd noll, verkligen noll. Jag tycker att vi och många EU-länder med oss ska skämmas för att vi inte respekterar folkomröstning som resulterade i ett klart och tydligt sade nej till fördraget. I stället ska vi köra på. I regeringens proposition sägs inte med ett enda ord ifall man över huvud taget analyserat nej. Inte heller nämns någonstans i propositionen ordet respekt, alltså för den irländska folkomröstningen. Högerregeringen vill som vanligt bara köra på. Högeralliansen och Socialdemokraterna anser inte att ratificeringsprocessen bör avbrytas och att regeringen bör eller rättare sagt ska känna sig manad att ta initiativ till vidare fördragsförhandlingar. Nej, tydligen inte. Det är bara att köra på. Var finns demokratin? Jag ser den i alla fall inte när det gäller det här ärendet. Det är inte bara sorgligt utan också ett hån mot alla oss som vill arbeta för demokratiska processer med allt vad det innebär. Men som jag sagt tidigare kör regeringen bara på, sorgligt nog, vill jag understryka, med stöd av Socialdemokraterna. Det är verkligen illa. Att förneka att mer makt och beslutande förs över till EU innebär enligt min mening att de som förnekar detta bär enorma skyddsglasögon och säkerligen också öronproppar. De vill varken se eller höra vad Lissabonfördraget innebär för . De vill se allt i något slags rosa skimmer, men den dag kommer då detta skimmer har försvunnit. Vad säger de då? Det är som vanligt; troligen kommer de bara att tralla på som om ingenting har hänt. Då ska jag göra något som jag aldrig annars brukar göra, nämligen ropa ut: Vad var det jag sade! Jag vill naturligtvis inte uppleva detta. Därför skulle jag bli väldigt glad, ja nästan jublande glad, om röstade för vilandeförklaring detta för att vi ska kunna arbeta vidare med fördraget. Vi har inte så bråttom. Till det kommer att vi då också visar respekt för folkomröstning. En folkomröstning, mina vänner, är verkligen sann demokrati. Ni, folkets förtroendevalda, som är för fördraget vill i denna riksdag inte ens följa EU:s egna regler för fördragsändringar. Då är det inte bara illa utan riktigt illa, vill jag påstå. Kanske är det egentligen inte så konstigt för ni vill ju inte tillåta svenska folket att säga sitt genom en folkomröstning. Svider det fortfarande så mycket efter den förra folkomröstningen eller vad beror det på? Det är i alla fall i mina ögon inte demokrati. När det gäller en så här stor fråga undrar jag: Är det inte förmätet att som förtroendevald helt strunta i dem som valt in oss? Jo, enligt mitt tycke är det så. Vem minns inte, när vi gick med i unionen 1995, vad vi blev lovade och garanterade angående den svenska alkoholpolitiken. Vad har hänt med de löftena? Av de garantierna bidde det bara en tumme, och knappast ens det. Ingen i denna kammare kan väl förneka det. Vad mer blev vi lovade? Jo, upprätthållande av den svenska arbetsrättsmodellen. Den svenska arbetsmarknadens grundbult är att de fackliga organisationerna och arbetsgivarna agerar som självständiga parter genom att reglera angelägna sakfrågor såsom lön, arbetstider, semestrar och så vidare genom kollektivavtal. Många har pratat om det . Dessa viktiga funktioner är ett sätt att ställa upp en tydlig linje för att jag som anställd inte säljer ut mitt arbete till underpris. Kollektivavtal utgör också grunden för konflikträtten. Vad hände med de garantier vi fick 1994 om att upprätthålla arbetsrätten? Det finns väl inte någon i denna kammare, eller någon annan som lyssnar, som kan blunda för det. Ett tydligt exempel är den så kallade Lavaldomen, det allvarligaste hotet mot den svenska fackföreningsrörelsen . Fackföreningarna får enligt inte använda stridsåtgärder för att få till stånd hela innehållet i kollektivavtalen, endast miniminivåerna. Lagar, regler och avtal får inte försvåra kapitalets rörelsefrihet eller diskriminera utländska företag. Det blev resultatet av löften. Våra grundlagar är i gungning. Det beror bland annat på att överstatligheten i ministerrådet kraftigt ökar genom att vetorätten avskaffas på en rad olika områden. Områden som kommer att föras över från enhällighet till majoritetsbeslut är bland annat social trygghet för arbetstagare, civilrätt, straffrätt, gränsavtal, invandrings- och asylpolitik, kulturpolitik, handelspolitik och energipolitik. När det gäller energipolitiken är det nog bara en tidsfråga när måste öppna för uranbrytning. När man på detta sätt går från krav på enhällighet till majoritetsbeslut godkänner man i princip att lagar kan stiftas mot enskilda länders vilja. Då, fru talman, spelar det ingen roll om så av riksdag har en annorlunda uppfattning i frågan. Med majoritetsbeslut kan man ändå i ministerrådet stifta lagar som nästan med en gång blir giltiga också i . Berör inte detta principerna för vårt statsskick? Jo, självklart. Det anser i alla fall . Till detta kommer mer. Om Lissabonfördraget godkänns ändrar domstolen namn till . Det är kanske inte så märkvärdigt. Men då ska den även döma i frågor som gäller EU:s försvar och utrikes- och säkerhetspolitik. Vår alliansfrihet spolas då ut med badvattnet. Att domstolen ska ta över detta sägs av vår svenska domare, som sitter i . bad , , att se över och beräkna hur mycket makt EU får med Lissabonfördraget. Det handlade inte om lite makt. Det handlar om en stor maktöverföring. Besluten med kvalificerad majoritet ökar på 16 områden, bland annat vad gäller den fria rörligheten för arbetstagare, transportpolitiken och områden inom straffrätt, polissamarbete samt asyl- och invandringspolitik. Antalet nya områden som EU får fatta beslut om uppgår till 56 stycken. Det är inte lite. Det är en enorm maktöverföring. Lissabonfördraget är den överlägset största maktöverföringen sedan blev medlem 1995. Till detta kommer naturligtvis att vi på köpet får både en utrikesminister och en president. Men det får vi väl ta. Lissabonfördraget leder till inskränkande av självständighet och möjlighet att tala med egen röst i världen. Detta är en stor maktförskjutning som innebär en allvarlig inskränkning av öppningsorden i vår grundlag, där det står att all makt utgår från folket. Jag vill avsluta anförandet med att vädja till att rösta för vår vilandeförklaring. Så bråttom kan det väl ändå inte vara att rösta igenom det fördrag som ligger på bordet. Vi har en del att invänta, bland annat utredning. Till Socialdemokraterna vill jag säga att jag respekterar era åsikter och alla era andras också naturligtvis angående fördraget. Men ni måste väl ha kurage nog att rösta för reservation 5, som innebär ett juridiskt bindande undantag vad gäller vår arbetsrätt och våra kollektivavtal. (Applåder) I detta anförande instämde , , , och (alla v). 159 () replik: Jag tänker inte ge mig in och diskutera alla delar i inlägg. När hon börjar tala om att domstolen ska kunna döma om försvar och annat inser jag att hon inte har läst fördraget, för där finns tydliga skrivningar i bland annat den delen. Måhända är det samma problem när jag hör en del om andra områden. Visst borde det vara spännande för att se att det nu i fördraget finns en avdelning som handlar om solidaritet, arbetstagares rätt till information och samråd inom företaget, förhandlingsrätt och rätt till kollektiva åtgärder, rätt till tillgång till arbetsförmedlingar, skydd mot uppsägning utan saklig grund, rättvisa arbetsförhållanden, förbud mot barnarbete, skydd av ungdomar i arbetslivet och möjligheten att kombinera familj och yrkesliv. Jag frågar mig om det är det här området som vill ha ett undantag från. Är det det som ligger bakom Vänsterns krav? När jag hör tala om respekt för demokratin och nämner ställer jag mig frågan: Hur skulle vi tycka om , eller någon annan talade om hur vi ska fatta beslut eller hur vi skulle tolka en folkomröstning om vi hade haft någon? Vi hävdar vår rätt att fatta beslut själva när det gäller det tredje steget i EMU. Vi vill inte att någon annan ska tala om för oss vad som gäller där. Visst är det väl då ändå märkligt, fru talman, när säger att det är respektlöst av oss att inte lägga oss i egen uttolkning av folkomröstningen? 160 () replik: Jag börjar med det sistnämnda. Det handlar inte alls om respekt för folkomröstning. Det är EU:s egna lagar som innebär att Lissabonfördraget har fallit. Jag tycker att det är respektlöst att stå här och försöka driva igenom någonting som redan har fallit. Du talade om solidaritet, . Är jag för solidaritet? Ja, det kan du skriva upp att jag är. Sedan började du ta in en massa andra saker som jag inte alls har berört. Det är klart att jag solidariskt ställer upp på det. Men anledningen till att vi står här och begär en vilandeförklaring är dels våra grundlagar, dels att vi vill ha ett juridiskt bindande undantag för våra kollektivavtal. Du säger att jag inte har läst på. Jag undrar vem som läser på och inte läser på. Det är så här: Det finns en EG-dom som har utgått från . Det pratar en domare själv om. Detta har allaredan varit uppe . Jag vet inte om du var här och lyssnade då, . Domaren säger så här i en intervju: Det finns redan en stadga om mänskliga och sociala rättigheter i anslutning till det nuvarande i EU. I elva domar har domstolen direkt hänvisat till detta. Den spelar mycket stor roll för domstolens bedömning. Som jag ser det är stadgan bindande . Skillnaden om den skrivs in i Lissabonfördraget vore att det blir svart på vitt att stadgan är bindande. Men någon skillnad i praktiken blir det alltså inte för domstolens bedömning jämfört med . Det är som har sagt det.