prot · GW0932 · 2008-11-20 00:00:00 — makt ökar genom det så kallade medbeslutandeförfarandet på 27 områden, till exempel rörande medlemsländernas ekonomiska politik, jordbrukspolitik och liberalisering av tjänster. Antalet helt nya områden som EU får fatta beslut om uppgår till 56 stycken, bland annat gällande finansiering på det militära området, utveckling av en rymdpolitik och gemensam förvaltning av EU:s yttre gräns. konstaterar att det går att räkna på lite olika sätt. Med deras sätt att räkna kommer EU med detta fördrag att öka sin makt i cirka hundra fall. Retoriken om ett smalare men vassare EU känns mycket avlägsen. Det här är den överlägset största maktöverföringen sedan blev medlem i EU 1995. Vi riksdagsledamöter, och därigenom svenska folket, kommer att få betydligt mindre makt och inflytande genom Lissabonfördraget över beslut som kommer att ha stor påverkan på oss som bor i det här landet. Skulle Lissabonfördraget ratificeras kommer värdet på de svenska valsedlarna i valet att devalveras. På en rad lång områden ökar nu överstatligheten. Jag vill belysa några av de områden som är mest kritiskt mot. Genom Lissabonfördraget förs makt från medlemsstaterna till EU-nivå på politikområden som måste betraktas som kärnuppgifter för en stat, till exempel polis, åklagare, asylpolitik, invandring, gränskontroll och straffrätt. Det är en central del i byggandet av en europeisk superstat, vilket kommer att leda till att klyftan mellan vanliga väljare och myndighetsutövarna ökar på centrala områden. Samarbetet inom migration och flyktingpolitiken ökar och vi vet vad det innebär. Varje steg som tas mot en gemensam flyktingpolitik inom EU innebär att man lägger ytterligare ett varv taggtråd på de murar som omgärdar EU. anser att måste agera för att de enskilda medlemsstaterna uttryckligen ska kunna ha kvar rätten att föra en bättre och mer solidarisk flykting- och asylpolitik än den som anges i EU:s direktiv. I fördraget slår man vidare fast att EU kommer att skaffa ett gemensamt försvar. Hur det skulle vara förenligt med svensk alliansfrihet har det fortfarande inte gått att få några svar på. Vad detta gemensamma försvar ska syssla med är också i högsta grad oklart. I fördraget finns det tre olika skrivningar om hur detta framtida försvar ska förhålla sig till frågor om folkrätt och FN-mandat. I fördraget slår man också fast att EU ska militärt upprustas, trots att det knappast kan sägas råda någon brist på militär utrustning i världen. För varje krona som läggs på bistånd går till militär upprustning. Det är en fördelning som den och EU uppenbarligen inte tycker är tillräckligt skev. Det finns en fråga på dagordningen som för är den mest centrala i dagens debatt, och det är försvaret av den svenska kollektivavtalsmodellen. Det är en ödesfråga för att vi vet att den svenska kollektivavtalsmodellen där svenska fackföreningar har kunnat garantera kollektivavtal på den svenska arbetsmarknaden och motverka dumpning av löner och arbetsvillkor har varit en grundstomme inte bara för den svenska modellen, utan för det samhälle vi lever i ett i stort. Denna svenska arbetsmarknadsmodell är nu under attack från . Domen i det svenska Lavalmålet slår fast att låglönekonkurrens är acceptabel på EU:s inre marknad, medan fackliga stridsåtgärder för att kräva inhemska kollektivavtal betraktas som ett otillåtet marknadshinder i strid mot den fria rörligheten för arbete. Enligt marknadsliberala logik är företagens rätt att flytta arbetskraft och tjänster överordnad löntagarnas rättigheter. Konsekvensen av är att löntagare från andra EU-länder inte har rätt till samma lön som värdlandets kollektivavtal ger inhemska löntagare. Två anställda som utför samma arbete på samma arbetsmarknad kommer att ha skilda rättigheter när det kommer till lön och arbetsvillkor beroende på den enskilde löntagarens nationalitet. Det är en ordning som aldrig kommer att kunna acceptera. Företag från andra EU-länder har genom Lavaldomen fått grönt ljus att konkurrera om anbud med lägre löner och sämre arbetsvillkor. Letter och polacker ska obehindrat kunna reas ut på den svenska arbetsmarknaden med konsekvensen att lönerna och arbetsvillkoren försämras för alla. Lavaldomen har visat att hotet mot den svenska modellen kommer från EU:s grundprinciper. Principen om den fria rörligheten för arbete överordnas fackföreningarnas rätt att kräva avtal för alla anställda och av alla företag som agerar på vår arbetsmarknad. Detta hot kommer inte att kunna undanröjas genom initiativ på nationell nivå, inte heller genom olika förändringar i direktiv på EU-nivå. Problemet är EU:s grundprinciper och fördrag. Då krävs enligt oss i , med stöd av en lång rad fackliga företrädare, tydliga undantag från om man vill freda den svenska modellen. Jag vill påminna om att den svenska kollektivavtalsmodellen var avgörande för hur många röstade i folkomröstningen om svenskt EU-medlemskap 1994. Från förespråkarna för ett medlemskap hävdades att i förhandlingarna om ett eventuellt medlemskap fått garantier för att den svenska arbetsmarknadsmodellen skulle bestå. Utfallet av Lavalmålet har tydligt visat att de garantier som vi fick inte hade juridiskt värde. kräver att de partier som stod på ja-sidan 1994 står fast vid sitt löfte från folkomröstningskampanjen och ställer krav på att de garantier man då hävdade att man hade fått från EU-ledningen också görs juridiskt bindande . är det hög tid att stå upp för de löften som ni gav svenska folket i samband med folkomröstningskampanjen 1994. Den nu pågående ratificeringsprocessen ger oss en unik engångsmöjlighet att freda den svenska modellen. kan vi tvinga fram ett formellt undantag. När klubban väl har fallit har den möjligheten glidit oss ur händerna. Missar vi den chans vi nu sitter på finns det inga ångerveckor. Genom ett undantag skulle kunna både garantera den unika svenska kollektivavtalsmodellen och stärka löntagarnas rättigheter i hela EU. anser att inte bör godkänna Lissabonfördraget innan ett juridiskt bindande undantag för den svenska kollektivavtalsmodellen finns med i ett reviderat förslag. Jag vill därför yrka bifall till reservation 5 från , som just innebär krav på ett juridiskt bindande undantag för den svenska modellen. Det här är min 40:e debatt i denna kammare. Jag får erkänna att det ofta har varit underhållande, men ofta gett en eftersmak av meningslöshet. Vi i oppositionen har ju vunnit varje debatt, men förlorat varje omröstning. Men har inte utgången av debatten i realiteten bestämts på de fyra borgerliga partiernas stängda partimöten. är det vi i oppositionen som äger dagordningen. När vi vaknar kommer vi inte att kunna lasta någon annan än oss själva för utfallet. För att Lissabonfördraget ska godkännas krävs tre fjärdedels majoritet. Det räcker med andra ord med 88 ledamöter som röstar nej under beslutspunkterna 9 och 10 för att stoppa ratificeringen och tvinga regeringen att åka ned till och framförhandla juridiskt bindande undantag för den svenska kollektivavtalsmodellen. Vi i oppositionen har också chansen att skjuta beslutet till efter den så kallade om Lavaldomens konsekvenser. Det räcker med att en sjättedel av ledamöter stöder förslaget till vilandeförklaring och röstar nej under beslutspunkterna 9 och 10 för att vi ska kunna hörsamma de krav som har rest, nämligen att vi ska skjuta på behandlingen till efter . röstade riksdag igenom den allmänna tilläggspensionen ATP. Det var en ödesfråga för den svenska välfärden, för byggandet av det svenska folkhemmet. ATP kunde genomföras först efter att folkpartisten röstat emot partilinjen och lagt ned sin röst. Königson motiverade sitt beslut med att han inte kunde se sina arbetskamrater hemma på i i ögonen om han hade försuttit denna möjlighet. står vi inför en minst lika stor ödesfråga för vårt land som ATP var en gång. Jag vet att många socialdemokrater både i och utanför den här kammaren delar uppfattning, att vi måste få ett juridiskt bindande undantag för att rädda den svenska kollektivavtalsmodellen. Jag uppmanar er socialdemokrater att ställa er samma fråga som Königson ställde sig 1959: Kommer ni att kunna se era arbetskamrater hemma på byggarbetsplatser, verkstadsgolv och åkerier i ögonen om ni försitter denna unika engångsmöjlighet att freda den svenska modellen och de svenska kollektivavtalen? ligger makten över Lissabonfördraget och den svenska kollektivavtalsmodellen i händerna på Socialdemokraterna, . beslut är klart. Vi kommer att rösta för reservation 5 och kräva juridiskt bindande undantag för den svenska kollektivavtalsmodellen. Vi kommer att rösta nej under beslutspunkterna 9 och 10 för att tvinga regeringen att framförhandla ett sådant undantag, och vi kommer att säga ja till att skjuter på beslutet om ratificering. (Applåder) I detta anförande instämde , , , , , och (alla v). 3 (): Jag från yrkar bifall till reservationerna 2, 4, 6, 7 och 8. Vi i står naturligtvis bakom samtliga våra reservationer, men för tids vinnande nöjer jag mig med detta. grundläggande hållning i EU-frågan är att vi vill ha ett samarbete mellan våra grannländer. Vi vill inte att EU ska omvandlas till en superstat. Vi vill att makten ska ligga så nära människorna som möjligt. Vi är övertygade om att besluten blir bättre ju mer folken, vanliga människor, har att säga till om. Vi vill inte att EU omvandlas till en stat med president, egen försvarspolitik, egen armé och egna resurskrig. Det är inte den utvecklingen som vi vill se. Vi vill se ett samarbete. Då måste man fråga sig: Är Lissabonfördraget ett steg i den riktning som önskar se? Är det ett steg i rätt riktning, eller är det ett gigantiskt kliv åt fel håll? har mycket noggrant studerat detta fördrag, och vi har kommit fram till att det är ett fördrag som bör avslås därför att det får EU att ta stora steg i fel riktning. Vi får en EU-president, vi får ett principbeslut om en gemensam armé, och vi får en EU-utrikesminister. Ni föreslår en massiv maktöverföring från medlemsländerna till EU. Röstviktningen och maktförhållandena inom genomgår en stor förändring där makten flyttar från små medlemsstater som till stora länder som . förmåga att säga nej i när beslut tas med kvalificerad majoritet halveras på grund av dessa förändringar. Det är ingen liten förändring som vi talar om här. Över huvud taget är Lissabonfördraget, trots vad som har antytts från vissa håll, ingen liten fråga. Det gläder mig att har insett att det är en stor fråga. Det ser man om inte annat på den enorma talarlista över människor som har anmält sig till dagens debatt. Detta är en stor och viktig fråga. Det är inget under att när denna fråga var uppe för beslut , då Lissabonfördraget fortfarande kallades EU-konstitutionen, var det väldigt många ledare i som sade: Denna fråga är så viktig att vi inte kan få legitimitet för den på rätt sätt utan att vi frågar våra folk i folkomröstningar. Det var därför som man utlyste folkomröstningar i , , , , , , , , och . Om det är något land som jag har glömt ber jag om ursäkt, men de var många. Jag glömde , förlåt. premiärminister sade till och med: En sann europé kan inte vara mot en folkomröstning. Men vad hände då när folken fick se detta fördrag, när de studerade vad det innehöll, och när debatten kom i gång på allvar? Det är på det sättet, som alla som har ägnat sig seriöst åt EU-frågorna vet, att riktigt stort folkligt engagemang i EU-frågorna får man först när det blir en folkomröstning, då människor har chans att påverka på riktigt. Det blev det i de länder som hade folkomröstningar. Vad hände då i och när man hade folkomröstningar? Jo, man fick en stor debatt. Folk satte sig in i frågorna, och det blev ett nej. Då bestämde man sig för att fördraget skulle läggas i frysboxen . Slutresultatet blev att man döpte om det och gjorde några små huvudsakligen kosmetiska förändringar. Det är någon som har angett att av paragraferna har blivit ändrade. Det är, mellan tummen och pekfingret, en ganska bra uppskattning. Sedan döpte man om det. Men då hade man sett vad som hände när folken fick rösta. På samma sätt hade , och för den delen , krävt att vi skulle få ta ställning till fördraget i . Vad var det som hände? Jo, då blev det nej. Alltså bestämde sig EU-ledarna för att man inte skulle ha några fler folkomröstningar om den här frågan om de inte är absolut omöjliga att undvika eftersom det finns risk att folken säger nej. Det var ett enda land vars grundlag inte tillåter en sådan här stor maktöverföring utan att man frågar folket, och det var . Och vi vet hur det gick. Det blev ett nej igen. Detta är en kontroversiell fråga, och det är ingen liten fråga. Vi från sida anser att vi borde ha en folkomröstning även här i . Det är fel att tar detta beslut här och . Det är ännu mer fel med tanke på att den borgerliga majoriteten och Socialdemokraterna 2006 ständigt försökte undvika debatt om den nya EU-grundlagen genom att hänvisa till att det inte fanns något förslag som låg på bordet. låg förslaget i frysboxen. Frågan om Lissabonfördraget har därför aldrig debatterats i ett allmänt val. Men ändå ville regeringen, med stöd av Socialdemokraterna, anta fördraget utan att låta folkets röst bli hörd. Jag vill gå över till en annan fråga. När gick med i EU 1995 sades det uttryckligen i de dokument som kom från regeringen och som antog att det var under förutsättning att ställning inte skulle urholkas i väsentlig grad. vet vi hur det gick. Det blev så i alla fall. är inte längre lika viktig som den en gång var. Det är på grund av EU-medlemskapet. Även Lagrådet har konstaterat detta. I sitt remissvar har Lagrådet konstaterat att utvecklingen sammanlagt har lett till att ställning reellt sett har urholkats i väsentlig grad. Enligt Lagrådet kan man visserligen anta Lissabonfördraget i alla fall, utan en grundlagsändring. Men det är ändå tveksamt. sammanfattar jag Lagrådets ståndpunkt på ett sätt som en jurist kanske skulle anse är en något överkoncis sammanfattning. Men det är icke desto mindre en tämligen korrekt sammanfattning från Lagrådets sida. Lagrådet konstaterar och anmärker att förekomsten av majoritetsbeslut i EU leder till att varken de svenska väljarna eller kan ställa någon till ansvar i de fall där den svenska representanten har blivit nedröstad i ministerrådet. Detta innebär att vad som är en fundamental princip för den svenska statsstyrelsen inte får genomslag inom det område där överlåtelse av beslutanderätt sker. Lissabonfördraget innebär en stor mängd överlåtelser av makt till EU. Det innebär att en av de fundamentala principerna för den svenska demokratin undergrävs. All offentlig makt i utgår från folket, och är folkets företrädare. Men våra möjligheter att påverka besluten undergrävs varje gång ett nytt maktområde flyttas till EU. Det har förts en mycket intensiv diskussion bland jurister, statsvetare och politiker om det över huvud taget är möjligt att anta Lissabonfördraget utan en grundlagsändring. har tvingats till den något kuriösa slutsatsen att man för att undvika en grundlagsändring måste tolka grundlag så att genom ett beslut med tre fjärdedels majoritet kan förändra det svenska statsskickets principer på ett sådant sätt att det som står i regeringsformen inte längre gäller. Det är slutsats, om än i något andra ordalag. kan tolka grundlagen lite hur som helst det är inte en juridisk formulering, men det är så det är i praktiken. Jag tycker att det är synd att man tvingas till sådana saker för att kunna driva igenom det här fördraget i enlighet med EU:s tidtabell. Det borde egentligen vara en grundläggande princip att när det handlar om grundlagsfrågor använda försiktighetsprincipen. Man ska inte stressa igenom ett beslut som troligtvis, eller åtminstone möjligtvis, egentligen kräver en grundlagsändring, utan sådana saker bör tas seriöst. Skälet till att vår grundlag inte passar ihop med EU:s tidsplanering är inget bra skäl för att undvika en grundlagsändring. kräver en folkomröstning om Lissabonfördraget. Vissa frågor är alldeles för stora för att politiker själva ska få ta ställning till dem. Vi anser också att Lissabonfördraget inte bör antas utan att man tar detta tillfälle i akt att söka garantier för den svenska kollektivavtalsmodellen, som just nu är under hot från EU. Särskilt anser vi att man inte ska acceptera Lissabonfördraget utan att ta detta tillfälle i akt att söka juridiskt grundmurade undantag från EMU på det sätt som och redan har fått. Vi har krävt detta i motioner och i inlägg här i talarstol. Men regeringen har inte varit det minsta intresserad av att söka dessa garantier. Det är beklagligt. har som den här processen varit i gång lagt fram många förslag om att saker och ting borde ha skötts på ett annat sätt. Några av förslagen har den föregående regeringen faktiskt gett visst stöd. Men den övervägande majoriteten har inte kommit till uttryck i texten. Vi har en konstruktiv EU-politik. Men det här förslaget är dåligt. Det bör avslås här . Framför allt bör det inte antas utan att svenska folket får säga sitt. I detta anförande instämde (). 4 (): Europafrågan, Europasamarbetet, handlar i grunden om frihet och fred. är en världsdel som verkligen har haft krig och förtryck som kännetecken. startade och utkämpades i . Nationalsocialismen, kommunismen och fascismen härjade i vår världsdel. Skyttegravar och koncentrationsläger är delar av historia. Vi har alltså inte bara de vackra katedralerna och allt det goda vi har gjort och allt det som vi gärna ser och betonar, utan vi har också en mörk historia i . Det är det som ligger bakom strävan att mellan länderna skapa ett starkt förpliktande samarbete. Det här var inte bara i den gamla europeiska historien, på farfars och mormors tid. var hela östra under kommunistiskt förtryck. var det krig på västra . var det krig i . Tron att det här ligger långt bakom att vi på något sätt kan säga att den eviga freden finns där; vi behöver inte vårda och värna det vi har uppnått genom den europeiska integrationen är en alldeles felaktig föreställning. Vi behöver en europeisk union, en europeisk union som är öppen för alla europeiska länder som vill komma med och som uppfyller villkoren: demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstat. EU behövs kanske särskilt nu om vi går mot sämre tider. Av erfarenhet vet vi att det när det inte går så bra, när solen inte skiner, är lätt att ropa på protektionism, att stänga gränser och att försöka lösa sina egna problem på grannens eller handelspartners bekostnad. Det var ju så det gick till när en finansiell kris blev till en stor långvarig depression och länderna skickade upp tullmurar mot sina grannländer. Det blev krig, och världshandeln försvann praktiskt taget. Det var den nationella egoismen som stod i centrum. Det vi har lärt oss i är att vi måste ha mekanismer för att se till att det inte händer igen inte att avfärda det med att det väl inte spelar någon roll. Själva idén med detta är att vi förpliktar oss att hjälpa och stödja varandra och att samarbeta med varandra även i tider som inte är så positiva. Jag hade förmånen att vara med i det konvent som i allt väsentligt arbetade fram det som är Lissabonfördraget. Där var naturligtvis den centrala frågan: Om vi nu ska ha ett sådant här samarbete, om det är viktigt för frihetens och fredens skull, hur ska vi då balansera mellan det vi ska göra gemensamt på europeisk nivå och det vi inte ska göra på europeisk nivå? Var och en förstår att om vi överlägger för mycket på EU-nivå kommer det här att spricka. Inte kan man få ett samarbete över en hel kontinent om EU ska göra för mycket. Å andra sidan: Om EU inte levererar, om medborgarna undrar vad vi har ett samarbete till om det inte blir något resultat, kommer det också att vara ett bristande förtroende för att det här samarbetet fungerar. Det intressanta är att vi i har sett en oerhörd decentralisering tvärtemot vad vi kunde höra i de två tidigare anförandena här i . Nästan 20 nya länder har uppstått i de centralasiatiska länderna inte medräknade. Gamla större länder har delats upp i mindre länder en oerhörd decentralisering. Vi har också en överföring till en marknad som gjort att det tagits bort från det offentliga. Vi har till exempel inga televerk som monopol för att hantera telefrågor, utan vi har en rad konkurrerande telebolag. I åtskilliga länder har man decentraliserat inom offentlig förvaltning i , och . Man har fört offentlig makt från huvudstäderna och ut till regioner. Det är den verklighet som vi har sett. Det är så intressant att, i ett läge där man har en stark och stor decentraliseringsprocess som konventet , överväga vad vi ska göra gemensamt och vad vi inte ska göra gemensamt. Att få just en balans som fungerar och som fungerar för en hel kontinent var den stora uppgiften. Vi kom från 28 länder och satt i ett konvent dominerat av en absolut majoritet av riksdagsledamöter, det vill säga ledamöter från nationella parlament. Det är faktiskt första gången i historia som nationella parlament är de som startar processen och är den bestämmande delen i det hela. I tidigare historia var det minsann stormakter som i hemliga överläggningar eller i diplomatiska slutna rum kom överens om hur man skulle göra. I konventet däremot hade vi den mest öppna process som vi någonsin sett i historia. Vad kom vi då fram till? Ja, i grunden kom vi nog fram till att det med det befintliga EU är en ganska bra balans. Vad är då den stora balansen mellan vad EU gör och vad EU inte ska göra. Jag ska bara ta några huvuddrag. EU har rätt att lagstifta på vissa områden som man har definierat och som vi från medlemsländerna har lämnat över och sagt att EU där har rätt att lagstifta. Det kallas för kompetens på EU-språk. EU får bara lagstifta inom det som vi har givit EU rätten att göra. EU har ingen generell rätt att göra detta, utan den rätten ligger kvar hos medlemsländerna. Men vissa saker har vi sagt att man ska kunna lagstifta om. Vad är det då för lagstiftningsområden? Det är sådant som berör handel, ekonomi och inre marknad. Det finns en hel del lagstiftning där. Den är inte alltid så dramatisk. Gräsklipparens bullernivå är kanske inte det mest dramatiska i lagstiftningen. Men det är naturligtvis viktigt. Det är för den delen en miljö- och trivselfråga. Det är den ena typen. Den andra är sådant som rör miljöfrågor. Skälet är att miljöfrågor rör sig över gränser. Det som finns i vatten och luft står inte still. Det rör sig över nationsgränser. Där behöver vi ha gemensam lagstiftning. Det är också sådant som lagstiftning som berör vår fria rörlighet över gränserna. Människor flyttar och rör sig. Det finns saker som berör detta. Där har också EU betydande rätt att stifta lag. EU har därutöver ett ansvar för utrikespolitik och för den gemensamma valutan. Sedan finns det en hel del områden där EU har rätt att stödja, samordna och komplettera. Men där får EU inte stifta lag. EU får inte bestämma över de nationella parlamenten i de frågorna. Men där kan EU hjälpa till. Man ordnar utbildningsprogram för att hjälpa till exempel studenter att studera i andra länder. Det innebär att EU inte får lagstifta att ta över utbildningspolitiken. Här har vi varit noggranna i uppbyggnaden av det hela för att just se till att vi noga från medlemsländerna bestämmer vad EU ska göra och därmed också vad EU inte ska göra. Har vi en decentralisering i är den här frågan extra viktig. Det gäller att se till att vi inte slarvar i den delen. Det intressanta där är att vi hade en hel del medlemmar som kom från länder som just hade blivit självständiga. Vi hade till och med en del som hade suttit i fängelse som dissidenter och som kämpat för sitt lands frihet. Är man i den situationen att man har slagits för sitt lands självständighet och frihet går man inte och säger: Det kan vi lämna iväg med en klackspark. Man är tvärtom otroligt noga med att säga: Vi vill minsann ha vår nationella självbestämmanderätt.