urf · GVA5URF2 · 2008-01-01 00:00:00 — Förutsättningarna i är mycket speciella. Å ena sidan har RDF, i sin egenskap av förvaltare av hus och därmed huvudansvarig för lokalerna, sitt självklara intresse av att lokalerna utnyttjas på ett bra sätt och att onödigt slitage undviks. Å andra sidan har PK ett intresse av att lokalerna är ändamålsenliga och svarar mot de egna önskemålen och behoven. Lokalerna ställs till partiernas och partikansliernas förfogande enligt särskilda föreskrifter. En allmän iakttagelse är att PK:s tillgång till de lokaler där arbetsplatserna är belägna knappast kan liknas vid en nyttjanderätt i jordabalkens mening; det baseras inte på ett avtal och någon ersättning betalas inte av PK. Det går knappast heller att säga att PK har besittningsrätt till lokalerna. 4 ARBETSPLATSER OCH 2007/08:URF2 t.ex. föreskriften (RFS 2006:2) om säkerhet och fredstida krishantering anges att PK disponerar lokalerna. En speciell omständighet är att denna dispositionsrätt styrs av de parlamentariska förutsättningarna i . Det innebär att mandatfördelningen vid det senaste riksdagsvalet bestämmer tilldelningen kvantitativt. Det innebär också att lokalerna kan behöva lämnas mer eller mindre omgående om mandatfördelningen ändras, vilket också skulle kunna ske efter ett nyval. En ytterligare omständighet att beakta i detta sammanhang är de särskilda hänsyn som måste tas till att många av är inrymda i byggnader med ett stort kulturhistoriskt värde. Det kan medföra begränsningar i möjligheterna att ändra och anpassa lokalerna till vad som kanske vore önskvärt, om man ser det rent praktiskt och funktionsmässigt. Till detta kommer att det knappast är möjligt att åstadkomma millimeterrättvisa vid lokaltilldelningen; hus består inte av moduler. Även om partiets mandat styr tilldelningen, kan man ha förståelse för en önskan hos RDF att undvika stora förflyttningar med tanke på merarbete och slitage. RDF måste försöka finna lämpliga lösningar inom ramen för de gällande föreskrifterna och övriga förutsättningar. Det går knappast att reglera alla uppkommande frågor författningsvägen. Vi utgår därför från att många frågor bör kunna lösas avtalsvägen, vilket vi återkommer till nedan. Antalet arbetsplatser ska beräknas enligt 9 och 10 §§ i . Vi noterar här att det inte är fråga om rum utan just arbetsplatser. Den senare paragrafen utgår från det basstöd som partigruppen erhåller, vilket regleras i 46 §§ lagen (1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i . Detta innebär att tilldelningen till kansliledningen ska kopplas till hur många mandat partiet har och till om partiet företräder ett regeringsparti, då basstödet är lägre. Den tillämpade schablonen på tio personer för kansliledningen överensstämmer därmed inte med föreskriften. En modell för tilldelning enligt 10 § bör tas fram. Det kan i sammanhanget noteras att tilldelningen kan komma att förändras om regeringsombildning sker. Dessutom bör den plan över lämpliga arbetsplatser i som togs fram 2003 ses över och uppdateras. Bland annat måste särskild hänsyn tas till de kulturhistoriska värden som flera av byggnader har och som kan ha betydelse för arbetsplatsbedömningen och de ventilations- och luftförhållanden som kan råda i äldre byggnader. Även om det inte är fråga om en hyres- eller nyttjanderätt i vanlig bemärkelse utgår vi från att PK och deras anställda har en allmän skyldighet att vårda de lokaler och inventarier som RDF ställt till förfogande. Utgångspunkten är att /staten äger de inventarier som finns i lokalerna. RDF bör tydligare slå fast vad som gäller i fråga om möbler, inklusive höj- och sänkbara skrivbord, och göra innehållet känt för PK i en riktlinje eller i alla fall i ett formellt beslut. Den närmare grunden för fördelning av möbler måste vara rättvis och transparent, liksom tillämpningen. Även undantag och avvikelser från gällande regler måste vara enhetliga. RDF måste undvika en 2007/08:URF2 4 ARBETSPLATSER OCH Ett sätt kan vara att dokumentera skälen till att undantag gjorts i det enskilda fallet. Det bör vara möjligt att göra undantag och erbjuda individuell anpassning på RDF:s bekostnad om det finns särskilda skäl som på något sätt preciseras, t.ex. genom uppvisande av läkarintyg. Extratilldelning av ergonomiska hjälpmedel och möbler efter dokumenterat behov bör också övervägas av RDF. Det kan noteras att PK inte har några egentliga ekonomiska incitament att hålla tillbaka sina krav visavi RDF. Mot den bakgrunden borde man även i fråga om individuella anpassningar av olika slag alternativt överväga om utgiften alls bör betalas av RDF. Dessa tillkommande kostnader kan bl.a. bero på anställnings-, personal- och arbetsmiljöpolicy hos det individuella PK. RDF kan därmed bara i begränsad omfattning i förväg budgetera för kostnaderna. RDF bör undersöka förutsättningarna för PK att själva inhandla kompletterande möbler m.m. och att anlita hantverkare utan att vara hänvisade till vissa angivna leverantörer och entreprenörer. Vi har dock inte analyserat innebörden av på denna punkt. Det är t.ex. inte uteslutet att ett sådant förvärv skulle kunna betraktas som ett kringgående av den för RDF tvingande lagen. Även upphandlingsavtal som RDF har ingått skulle kunna innebära begränsningar ett sådant avtal skulle t.ex. kunna ge hantverkare exklusiv rätt att utföra alla arbeten av ett visst slag i fastigheter. Ett problem som direkt uppstår när PK själva förvärvar möbler m.m. är att äganderätten tillkommer PK. Vid lån av inventarier utifrån tillkommer äganderätten någon annan. I syfte att undanröja tveksamheter om vem äganderätten tillkommer bör PK rekommenderas att t.ex. i en enkel inventarieförteckning notera varje förvärv eller lån av sådana föremål som RDF normalt står för och på föremålet också markera vem ägaren är. Uppgörelser av den typ som förekommer om höj- och sänkbara skrivbord där PK och RDF står för kostnaden för olika delar av samma möbel, bör undvikas eftersom tveksamheter kan uppkomma om äganderätten. Dessutom kan arrangemanget senare kräva att den ena parten löser ut den andra. En annan aspekt på denna fråga är att ett ökat inslag av möbler m.m. som införskaffats av PK kan leda till att förflyttningarna, t.ex. till följd av ett valresultat, blir mer omfattande. Ett bord som ägs av står kvar i rummet; inventarier som PK äger måste flyttas. Det finns risk för större slitage. Frågan uppkommer också vem som ska bekosta flyttningen av PK-inventarierna. Dessa frågor kan behöva analyseras. RDF bör överväga möjligheten att använda sig av avtal för att reglera förhållandet till de enskilda PK och den närmare tillämpningen av gällande riktlinjer och föreskrifter. Ett sådant avtal skulle kunna innehålla en ingress med en hänvisning till de författningsreglerade förutsättningarna för PK:s tillgång till arbetsplatser m.m. som ytterst vilar på den parlamentariska styrkan. Vi ser inte att avtalen skulle föregås av regelrätta förhandlingar. Snarare handlar det om att man i avtalets form klarlägger vad som ska gälla mellan parterna . Vi utgår från att avtalen i stora delar 4 ARBETSPLATSER OCH 2007/08:URF2 kan ha en standardutformning och i de delarna vara likalydande. Vi utgår också från att avtalen i princip endast skulle omfatta frågor som inte är av den karaktären att de kan antas vara av politiskt intresse. Avtalen träffas i början av valperioden och kan avse vad som ska gälla i fråga om den närmare tilldelningen av lokaler och arbetsplatser. Det kan också avse frågor om ytterligare möbler utöver vad som är reglerat i föreskrift, t.ex. besöksstol och belysning. Särskilda förutsättningar kan regleras för vissa lokaler t.ex. med hänvisning till kulturella värden. Andra frågor som kan ingå i ett sådant avtal är om och under vilka förutsättningar PK kan anlita egna hantverkare, införskaffa egna inventarier eller ändra ändamålet med en viss lokal. Ytterligare en sådan fråga är upphovsrättsliga ersättningar (se avsnitt 9). Avtalsformen har vissa fördelar jämfört med föreskrifter och riktlinjer. Ett avtal är ömsesidigt förpliktande och det gör villkoren tydligare för båda avtalsparterna. I ett avtal kan man också ta hänsyn till särskilda förhållanden som råder och finna individuellt anpassade lösningar för dessa. Avtalen ska vara öppna för insyn. RDF:s förhållande till PK bör allmänt präglas av de övergripande normerna transparens, rättvisa och god ekonomisk hushållning. Sammanfattning av vad som bör göras En modell för beräkning av tilldelning av arbetsplatser för PK:s kansliledning enligt 10 § föreskriften RFS 2005:7 bör tas fram. Den plan över lämpliga arbetsplatser i som togs fram 2003 bör ses över och uppdateras. RDF bör tydligare slå fast vad som gäller för RDF:s tillhandahållande av möbler, inklusive höj- och sänkbara skrivbord, och göra innehållet känt för PK i en riktlinje eller i alla fall i ett formellt beslut. RDF bör överväga i vilka fall extra tilldelning av ergonomiska hjälpmedel och möbler ska kunna komma i fråga. En förutsättning bör vara att behovet har dokumenterats. Alternativt kan det övervägas om kostnaden för individuella anpassningar av olika slag alls bör betalas av RDF. RDF bör analysera och undersöka förutsättningarna, enligt bl.a. och ingångna upphandlingsavtal, för PK att själva inhandla kompletterande möbler m.m. och att anlita hantverkare utan att vara hänvisade till vissa angivna leverantörer och entreprenörer. När PK själva förvärvar eller lånar in möbler m.m. tillkommer äganderätten inte RDF. I syfte att förhindra tveksamheter om vem äganderätten tillkommer bör PK rekommenderas att dokumentera varje förvärv av sådana föremål som RDF normalt står för. Uppgörelser av den typ som förekommer om höj- och sänkbara skrivbord, där PK och RDF står för kostnaden för olika delar av samma möbel, bör undvikas. RDF bör överväga möjligheten att använda sig av avtal i förhållande till PK när det gäller att närmare precisera villkoren och tillämpningen av 2007/08:URF2 4 ARBETSPLATSER OCH riktlinjer och föreskrifter. Avtalsformen har vissa fördelar jämfört med föreskrifter och riktlinjer. Ett avtal är ömsesidigt förpliktande och bör leda till att villkoren blir tydligare för både RDF och PK. RDF:s förhållande till PK bör allmänt präglas av de övergripande normerna transparens, rättvisa och god ekonomisk hushållning. Arbetsmiljölagen (1977:1160) AML Arbetsmiljöförordningen (1977:1166) föreskrift (AFS 2001:1) om systematiskt arbetsmiljöarbete () Vilka olika kategorier är verksamma i ? I är personer i många olika kategorier verksamma. En stor del är anställda, men med ett flertal olika arbetsgivare där RDF har i särklass flest anställda. I lokalerna rör sig även många personer i andra kategorier. Frågan är vilket ansvar RDF har enligt arbetsmiljölagen, avtal eller på annat sätt för de olika kategorier personer som har som sin arbetsplats. De som är verksamma i kan delas upp i åtminstone följande kategorier: De är valda för en mandatperiod . Ledamöterna är inte anställda utan är uppdragstagare. De har tillträde till i princip alla , vilket delvis följer av regeringsformen. Ett antal av dem men inte alla är dessutom riksdagsledamöter. De har sin arbetsplats i men deltar i delar av den verksamhet som pågår i . Anställda i RDF. Det finns många olika yrkeskategorier bland de anställda i RDF, t.ex. föredragande, handläggare, assistenter, administrativ personal, snickare, inredningsarkitekter och lokalvårdare. RDF har fullt arbetsgivar- och arbetsmiljöansvar för sina anställda i varje verksamhet där arbetstagaren utför arbete för arbetsgivarens räkning. De är inte anställda av RDF, utan i partiorganisationen eller av en separat juridisk person med anknytning till partiet. De som är ackrediterade (mer om systemet med ackreditering finns i avsnittet om säkerhet) har en väl avgränsad arbetsplats där bl.a. lokal, basmöblemang och stationära pc och telefoner ställs till deras förfogande av RDF. De har tillträde till i princip alla , t.ex. även friskvårdsanläggningarna. Partifunktionärer från riksdagspartierna som inte har en arbetsplats i . Anställda och innehavare av uppdrag i olika organ och nämnder som inte är riksdagsledamöter eller anställda enligt ovan. Tjänstemän anställda i . Dessa tjänstemän har sin arbetsplats i men deltar i delar av verksamhet, bl.a. som biträden till statsråden. Entreprenörer och anställda i av RDF upphandlade företag och entreprenörer som bedriver kontinuerlig verksamhet inom i princip alla , t.ex. vissa väktare och vissa lokalvårdare. Entreprenörer och anställda i av RDF upphandlade företag och entreprenörer som bedriver kontinuerlig verksamhet inom i huvudsak avgränsade delar av , t.ex. restaurang, kafé, helpdesk och resebyrå. Anställda i upphandlade företag (entreprenörer) som bedriver tillfälligt arbete i , t.ex. fönsterputsare. Anställda i bemanningsföretag som mer eller mindre tillfälligt är inhyrda av RDF eller av annat företag som är verksamt i . Utöver detta kan nämnas olika kategorier personer som mer eller mindre ofta besöker , såsom ledamöter i offentliga utredningar m.fl. som sammanträder i och deltagare i olika slutna eller offentliga arrangemang, t.ex. myndighets- och organisationsföreträdare. Slutligen tas ett stort antal tillfälliga besökare emot av såväl ledamöterna som RDF. Vad innebär arbetsmiljölagen? Arbetsmiljölagen (AML) gäller i varje verksamhet i vilken en arbetstagare utför arbete för sin arbetsgivares räkning. Det finns ingen legaldefinition av begreppet arbetstagare i AML. Allmänt kan sägas att AML:s arbetstagarbegrepp är omfattande. Bedöms en person vara arbetstagare i förhållande till RDF så har RDF fullt arbetsmiljöansvar för denna person. Vad kan man utläsa av AML och dess kommentarer? Allmänt arbetsgivares ansvar för sina anställda Huvudansvaret för arbetsmiljön ligger på arbetsgivaren. Denne ska vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagarna utsätts för ohälsa eller olycksfall i arbetet.18 Arbetsgivaren har också ett ansvar för att det finns sådan företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver.19 I AML utvecklas arbetsgivarens skyldighet att systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten.20 Arbetsgivaren är skyldig att kartlägga risker och utreda ohälsa och olycksfall och att vidta de åtgärder som kartläggningen ger anledning till. Arbetsgivaren måste därför bedriva ett fortlöpande systematiskt arbetsmiljö- 183 kap. 2 § första stycket AML. 193 kap. 2 b § första stycket AML. 203 kap. 2 a § första stycket AML. arbete för att se till att ohälsa och olycksfall förebyggs och att arbetsmiljön blir tillfredsställande. Detta ska vara inordnat i den övriga verksamheten. Det krävs också att arbetsgivaren organiserar en verksamhet för arbetsanpassning och rehabilitering. Denna ska bidra till en snabb återgång i arbete för sjukskrivna arbetstagare och en verkningsfull arbetsanpassning och rehabilitering för handikappade och långtidssjuka. Varje PK har i sin egenskap av arbetsgivare alltså arbetsmiljöansvar för både den fysiska och psykiska arbetsmiljön för sina anställda. Dessa allmänt hållna lagregler kompletteras med föreskrifter som utfärdats av . En central sådan är föreskriften om systematiskt arbetsmiljöarbete (). Begreppet arbetsställe och ansvaret för den som råder över ett arbetsställe Begreppet arbetsställe återkommer på flera ställen i AML. Med detta avses det lokala avgränsade område inom vilket arbetsgivare i och för sin verksamhet bedriver arbete, oavsett om detta utförs i en arbetslokal, i det fria eller under jord.21 Den som råder över ett arbetsställe har ett ansvar även för andra än sina anställda på ett indirekt sätt. kan nämligen, om det finns något missförhållande i lokalen, både meddela förbud mot upplåtelsen och kräva en undersökning av skyddsförhållandena på platsen.22 gäller även ett direkt skyddsansvar för den som råder över arbetsstället. Motivet är att den som faktiskt kan påverka skyddsförhållandena för en arbetstagare som befinner sig på ett ställe där den egna arbetsgivaren inte råder ska ha ett tydligt ansvar för detta. Det som åläggs den som på detta sätt råder över arbetsstället är att se till dels att de anordningar som är nödvändiga från skyddssynpunkt finns på arbetsstället, dels att dessa anordningar och de andra anordningar som tillhandahålls på arbetsstället är säkra från skyddssynpunkt. För arbetsmiljöförhållandena i övrigt svarar arbetsgivaren, i den mån det inte faller under samordningsansvaret.23 Att arbetsgivaren är ansvarig för sina egna anställda är inte tillräckligt på arbetsställen där flera arbetsgivare eller andra företag driver verksamhet . På ett sådant s.k. gemensamt arbetsställe kan särskilda risker uppkomma genom att de olika verksamheterna påverkar varandra. kan arbetstagarna vara omedvetna om de risker som kommer från andra verksamheter än den egna. Därför krävs det att alla som driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe ska samråda och samarbeta för att åstadkomma tillfredsställande arbetsförhållanden. 21Se bl.a. prop. 1993/94:186 s. 55. 227 kap. 8 § AML. 233 kap. 12 § första stycket AML, prop. 1993/94:186 s. 30 f. och 67 f. 243 kap. 6 § AML. Ett gemensamt arbetsställe uppkommer så snart mer än ett företag eller en arbetsgivare driver verksamheter som inte är fysiskt avskilda från varandra. Att arbetsgivare har lokaler nära varandra behöver dock inte i sig betyda att det blir ett gemensamt arbetsställe. Om verksamheterna är mer inflätade i varandra, t.ex. om man delar på samma lokaler eller anordningar, kan det hela dock bli att betrakta som ett gemensamt arbetsställe. Var och en av företagen eller arbetsgivarna ska se till att hans verksamhet eller utrustning inte skapar risker för andra arbetsgivares personal som arbetar där. Vid ombyggnad kan det ibland vara svårt att veta om det är ett gemensamt arbetsställe eller två separata. Avgörande är då hur noga avskild byggnadsverksamheten är från den befintliga verksamheten. Vanligt är att arbetsställena inte är avskilda och att byggnadsverksamheten pågår mitt inne bland den befintliga verksamheten. I så fall är det ett enda gemensamt arbetsställe. På de flesta gemensamma arbetsställen finns utöver arbetsgivaransvaret ett särskilt samordningsansvar. En allmän utgångspunkt är att den som rättsligt och faktiskt har de största möjligheterna att vidta åtgärder också ska ha ansvaret för dem.25 På fasta driftsställen vilar ansvaret på det företag eller motsvarande som råder över arbetsstället. Ytterst kan genom ett särskilt beslut bestämma vem som ska ha detta ansvar. Den som har samordningsansvaret är ansvarig för all samordning på det gemensamma arbetsstället. Ansvaret kan överlåtas till något annat företag eller någon annan arbetsgivare som driver verksamhet på det gemensamma driftsstället. Men det är endast hela samordningsansvaret på hela det gemensamma arbetsstället som kan överlåtas. Allmänt kan sägas att samordningsansvaret omfattar sådana risker som är en direkt följd just av att flera företag eller motsvarande arbetar på ett arbetsställe. Övriga företag och andra som arbetar på det gemensamma arbetsstället är skyldiga att följa det samordningsansvariga företagets anvisningar. Det innebär dock inte att det samordningsansvariga företaget får ett övergripande ansvar för alla arbetsmiljöfrågor på arbetsstället. Skyddsansvar för den som hyr in arbetskraft När en arbetsgivare mot ersättning ställer arbetskraft, som är anställd hos honom, till en beställares förfogande för att utföra arbete som hör till beställarens verksamhet bemanningsföretagens uthyrning av arbetskraft finns det ett arbetsmiljöansvar för den som hyr in arbetskraften. Beställaren disponerar då över arbetskraften och utövar den direkta arbetsledningen. För det arbete som utförs hos inhyraren har denne enligt lag fått ett ansvar som i stort motsvarar arbetsgivarens ansvar.27 Beställaren ska vidta samma skyddsåtgärder 1993/94:186 s. 28. 263 kap. 7 § första stycket AML. 273 kap. 12 § andra stycket AML, 2 § lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft: Med uthyrning av arbetskraft avses ett rättsförhållande mellan en beställare och en arbetsgivare som innebär att arbetsgivaren mot ersättning ställer arbetstagare till beställarens förfogande för att utföra arbete som hör till beställarens verksamhet. som han skulle ha vidtagit för anställd personal. Detta ansvar gäller oberoende av om det är . Arbetsgivaren, dvs. uthyraren, har kvar sitt arbetsmiljöansvar för sina anställda även , t.ex. för långsiktiga åtgärder som rehabilitering. När det gäller de arbetsmiljöåtgärder som behövs i det aktuella arbetet ska en rimlig fördelning göras mellan inhyraren och uthyraren. Det är därför nödvändigt att de på förhand kommer överens om vem som ska svara för vad, t.ex. när det gäller utbildning, skadeutredningar, tillhandahållande av arbetshjälpmedel, personlig skyddsutrustning och företagshälsovård.28 AML reglerar inte förhållandet mellan den som beställer ett arbete och en självständig entreprenör. I detta fall är det entreprenören som har arbetsmiljöansvaret mot sina anställda såvida det inte är en situation som berörts ovan med samordningsansvar m.m. Entreprenören måste se till att kontraktet med beställaren ger tillräckliga möjligheter till en god arbetsmiljö. Något arbetsmiljöansvar för beställaren finns inte. Det finns dock situationer där en entreprenör kan anses som arbetstagare hos en beställare. finns det en arbetsrättslig praxis som innebär att man ibland utsträcker arbetsgivarbegreppet till att omfatta även dem som anlitar s.k. beroende uppdragstagare. Dessa betraktades då som arbetstagare. Situationer av detta slag bedöms från fall till fall. Arbetsgivarens ansvar gäller enligt huvudreglerna endast de egna arbetstagarna. En arbetsgivare är därför inte skyldig att vidta åtgärder för att förbättra arbetsmiljön för personal i andra företag. Något ansvar finns således inte för t.ex. personalen hos andra företag med lokaler i närheten eller hos anlitade entreprenörer. Som framgått ovan följer det dock av andra bestämmelser i lagen ett visst begränsat ansvar för personal i sådana företag. På ett gemensamt arbetsställe är det t.ex. den samordningsansvarige som ska se till att skyddsåtgärder på arbetsstället samordnas. Samordningsansvaret ersätter dock inte det ansvar som de olika arbetsgivarna har för sina arbetstagare. Om skyddsombud och skyddskommitté På arbetsställen där minst fem arbetstagare regelbundet sysselsätts ska det bland arbetstagarna utses ett eller flera skyddsombud.29 Ett skyddsombud ska företräda arbetstagarna i arbetsmiljöfrågor och ska verka för en tillfredsställande arbetsmiljö. Ett skyddsombuds verksamhetsområde är begränsat till arbetstagare på det egna företaget. Skyddsombudet har därför inte rätt att företräda arbetstagarna hos olika entreprenörer som arbetar på samma ställe. Arbetstagarna hos dessa företräds av sina skyddsombud. Dessa har rätt att 1993/94:186 s. 3135. 296 kap. 2 § AML. komma in på ett s.k. gemensamt arbetsställe. Om ett skyddsombud företräder en arbetstagare som utför arbete på ett arbetsställe över vilket dennes arbetsgivare inte råder är den arbetsgivare som råder över arbetsstället skyldig att låta skyddsombudet få tillträde dit i den omfattning som skyddsombudet behöver för att fullgöra sitt uppdrag.30 Vid ett arbetsställe där minst 50 arbetstagare regelbundet sysselsätts ska det finnas en skyddskommitté som är sammansatt av företrädare för arbetsgivaren och arbetstagarna.31 Hur ser det ut i praktiken? I detta avsnitt sammanfattas vad som sägs ovan och vad som framkommit genom samtal med ett antal ansvariga tjänstemän i RDF. RDF har det fulla arbetsgivaransvaret för sina anställda i enlighet med AML. RDF har en utvecklad skyddsorganisation med skyddsombud och skyddskommitté. RDF har avtal med en företagshälsovård och erbjuder sina anställda bl.a. influensavaccinationer och regelbundna läkarundersökningar.