urf · GVA5URF2 · 2008-01-01 00:00:00 — RDF:s utgångspunkt i förhållande till PK och övriga arbetsgivare som är verksamma i är att dessa har det primära arbetsgivaransvaret för både den fysiska och psykiska arbetsmiljön för sina anställda. RDF kommer i kontakt med PK i vissa arbetsmiljösammanhang, t.ex. i diskussioner om utbyte av möbler och förändringar i den fysiska miljön av ergonomiska skäl. PK tar då främst kontakt med RDF:s fastighetsavdelning, direkt eller kanaliserat genom internservicetjänsten. Fastighetsavdelningen har löpande kontakter med samtliga PK och även inför t.ex. underhålls- eller ombyggnadsarbete som ska genomföras på PK. Fastighetsavdelningens utgångspunkt när det gäller arbetsplatser är den plan över s.k. grundarbetsplatser som togs fram 2003. De i planen upptagna arbetsplatserna har av RDF bedömts uppfylla arbetsmiljökraven. Det kan hända att PK själva disponerar om i sina lokaler och att det på så sätt skapas arbetsplatser med mindre goda arbetsmiljöförhållanden. Enligt fastighetsavdelningen behandlas alla som arbetar i på samma sätt, t.ex. när det gäller information och åtgärder i samband med fastighetsarbeten, oavsett om de är anställda i RDF eller av någon annan arbetsgivare, t.ex. Vid inhyrning av arbetskraft tillämpar RDF vanligtvis de statliga ramavtalen som är avropsavtal. Till dessa avtal finns allmänna bestämmelser bifogade som bl.a. reglerar arbetsmiljö.32 306 kap. 10 § andra stycket AML. 316 kap. 8 § AML. 32Exempel på Allmänna bestämmelser (leveransvillkor ABPU 04) 6. ARBETSMILJÖ 6.1 Det åligger kunden att iakttaga 3 kap. 12 § i arbetsmiljölagen genom att informera hos kunden inhyrd personal om lagar och förordningar jämte egna interna instruktioner och rutiner som är hänförliga till verksamheten hos kunden samt i övrigt vidta de skyddsåtgärder som behövs för att inhyrd arbetskraft inte utsätts för ohälsa eller olycksfall. Det åligger kunden att tillhandahålla skyddsutrustning om inte annat särskilt avtalats. Frågor om utbildning, rehabilitering m.m. för den inhyrda arbetskraften regleras inte i de allmänna bestämmelserna. RDF vidtar de skyddsåtgärder för den inhyrda arbetskraften som behövs i det aktuella arbetet. Den bild som förmedlades var att det finns en stor medvetenhet hos PK- cheferna om att de har hela arbetsmiljöansvaret inklusive det fulla rehabiliteringsansvaret. Sex av sju PK uppgav att det finns en skyddsorganisation med skyddsombud och i vissa fall skyddskommitté. På det sjunde PK uppgav man att man höll på att se över detta och att en förändring var i sikte. Något PK har dessutom en given ordning för incidentrapportering. Flertalet PK har egna avtal med någon företagshälsovård, och skyddsronder genomförs. Flera PK har anlitat eller planerar att anlita en ergonom som ska komma till de enskilda arbetsplatserna. Synpunkter framkom från PK-cheferna om att ergonominsatsen skulle kunna samordnas av RDF om detta kunde medföra fördelar, t.ex. att ergonomen då skulle var mer insatt i förhållandena och praxis i RDF och att det skulle kosta mindre för varje PK. Det som starkt underströks från samtliga PK-chefer var att de upplever sig vara i en mycket besvärlig situation. De anser sig ha det fulla ansvaret enligt AML för såväl den psykiska som den fysiska arbetsmiljön men har bara reella möjligheter att fullt ut påverka den psykiska miljön. Eftersom äger både fastigheter och möbler uppfattar sig PK-cheferna begränsade i vad de kan göra och i stora delar beroende av RDF:s medverkan och goda vilja. PK har ingen särskild kontaktperson på RDF när det gäller arbetsmiljörelaterade frågor. Dessa frågor hanteras i kontakterna med RDF som vilka andra fastighetsärenden som helst. PK upplever inte alltid att RDF tar deras fysiska arbetsmiljöproblem på det stora allvar som krävs. PK-cheferna ser det som en oklar fråga hur långt PK:s fysiska arbetsmiljöansvar sträcker sig rent geografiskt i , t.ex. när det gäller förbindelsetrappor inom ett och samma område där PK:s arbetsplatser är belägna och i korridorer som löper genom mer än ett PK ett PK är här tänkt som ett geografiskt avgränsat område. En PK-chef föreslog att RDF ska ta över hela ansvaret för den fysiska arbetsmiljön och att RDF även ska bekosta hjälpmedel och åtgärder, t.ex. i fråga om möbler när det är medicinskt motiverade krav. På eller i anslutning till varje PK arbetar personer som är anställda av RDF, t.ex. våningsassistenter och lokalvårdare. utför RDF underhålls- och renoveringsarbeten inom det område som PK upplever som sitt kansli och sin arbetsplats. Sådana arbeten kan både utföras av anställda i RDF eller av entreprenörer på uppdrag av RDF. och skyddsombud hos leverantören har rätt att när som helst under uppdragets utförande besöka kunden för att kontrollera att arbetsmiljön för uthyrd personal är godtagbar. Det förekommer inga gemensamma möten med RDF om arbetsmiljöfrågor med anledning av att arbetstagare hos flera arbetsgivare på detta sätt arbetar på samma plats. En PK-chef uppgav att en arbetsplatsolycka inträffade där en anställd i RDF (lokalvårdare) och en partikanslianställd var inblandade. Den PK-anställde skadades och det anmäldes och hanterades som en arbetsskada. Åsikten framfördes även att RDF borde ta ansvar för regelbundet återkommande träffar och kurser om hot- och säkerhetsfrågor. Detta skulle enligt denna PK-chef kunna utgöra en del av det arbetsmiljöansvar som RDF borde ta för alla personer som är verksamma i . I den serviceenkät som RDF 2007 genomförde på partikanslierna33 framkom skilda uppfattningar när det gäller den fysiska arbetsmiljön. I sammanfattningen av enkäten använder man sig av måttet NKI (nöjd kund index) som visar skillnaden mellan dem som är nöjda och dem som inte är det. Värdet 0 visar att det finns lika många nöjda som missnöjda. Värdet 100 visar att alla är nöjda. Ett negativt värde visar att andelen missnöjda är fler än andelen nöjda. För luften i arbetsrummet var NKI-värdet 16,3 och för arbetsrummets inredning 13,9. När det gäller arbetsrummets temperatur var NKI-värdet 5. I enkäten framkom att männen är mer missnöjda med ljuset och inredningen i arbetsrummen medan kvinnorna är mer missnöjda med temperaturen och luften i sammanträdesrummen. av de totalt 179 som svarade ansåg att temperaturen i arbetsrummen är ganska eller mycket dålig. Det största problemet med temperaturen tycktes vara att det är för kallt och för varmt . Utgångspunkten bör även framöver vara att PK har arbetsmiljöansvar för sina anställda när det gäller både den fysiska och psykiska arbetsmiljön. Det är AML med sina tvingande regler som styr hur detta ansvar ser ut, och det kan ytterst bli en fråga för domstol att fastställa. Det är i praktiken bara PK själva, inte RDF, som kan bedöma vad detta ansvar mer konkret innebär, eftersom lagen anger att arbetsförhållanden ska anpassas till människors olika förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende.34 Enbart PK känner till sina anställdas individuella förutsättningar. RDF:s bedömning att de arbetsplatser som tillhandahålls är arbetsmiljömässigt godtagbara kan därför endast avse arbetsmiljökraven i mera generell bemärkelse. Teoretiskt skulle PK kunna göra en annan bedömning. Framför allt kan det tänkas att PK anser att arbetsplatserna behöver anpassas just med hänsyn till enskilda personers förutsätt- 33Resultat av serviceenkäten till anställda på partikanslier 2007, dnr 275-494-07/08. 342 kap. 1 § andra stycket AML. Det nu beskrivna är också logiskt om RDF ska kunna hävda sin utgångspunkt att PK har det fulla arbetsgivaransvaret. Rent praktiskt innebär detta att PK måste kunna anpassa arbetsplatserna så att de, enligt den egna bedömningen, uppfyller AML:s krav. En annan fråga är hur detta ska åstadkommas och vem som ska stå för kostnaderna i det fall att RDF och PK gör olika bedömningar. Redan det förhållandet att PK-cheferna känner sig bakbundna och beroende av hur RDF förfogar över de resurser som kan krävas för att åtgärda eventuella problem gör att man så långt som möjligt bör klarlägga förutsättningarna. RDF bör vara tydligt med vad som tillhandahålls i möbelväg och konsekvent i sin tillämpning. Detta utesluter inte att avsteg görs från en normaltilldelning med hänsyn till individuella behov. Det måste stå fullständigt klart för PK att allt arbetsmiljöansvar, vare sig det är relaterat till den lösa egendomen eller avser den psykosociala arbetsmiljön, vilar på dem. RDF bör pröva om det är nödvändigt att PK anlitar RDF:s leverantörer för inköp av sådana arbetsmiljöanpassade möbler som PK själva bekostar. För att kunna leva upp till sitt arbetsmiljöansvar måste PK redan från början få information om vilka arbetsmiljömässiga överväganden som ligger bakom den plan över arbetsplatser som RDF upprättar. Om ett PK vill göra avvikelser från planen, t.ex. genom att inrätta ytterligare arbetsplatser, bör PK var skyldigt att underrätta RDF, som vid behov ska kunna medverka till att finna andra godtagbara lösningar. RDF bör dokumentera kontakterna. RDF:s arbetsmiljöansvar i fråga om PK m.m. Vi gör nu ett försök att analysera vilket ansvar relaterat till PK som RDF kan ha till följd av arbetsmiljölagen. Vi vill direkt markera att förarbetena till lagen inte ger mycket vägledning för några säkra slutsatser, vilket bl.a. beror på att förarbetena i första hand tar sikte på den särskilda situation som råder på byggarbetsplatser. Vi har ovan konstaterat att PK har arbetsmiljöansvaret för sina anställda. är det så att RDF troligen är skyldig att vidta vissa åtgärder. Den som råder över ett arbetsställe ska se till att det på arbetsstället finns sådana fasta anordningar att den som arbetar där utan att vara arbetstagare i förhållande till honom inte utsätts för risk för ohälsa eller olycksfall.35 Mycket talar för att RDF råder över i detta avseende. Vi utgår från att det förhållandet att RDF har anställda som arbetar i samma utrymmen som PK innebär att lagens regler om gemensamt arbetsställe är uppfyllda. Av detta följer ett antal skyldigheter. För det första, genom att RDF och PK därmed driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe, finns en skyldighet för båda arbetsgivarna att samråda och samverka för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden. Var och en ska också se till att han inte genom sin verksamhet eller sina anordningar utsätter någon som arbetar där för risk för ohälsa 35 3 kap. 12 § första stycket AML. eller olycksfall.36 Detta är alltså en regel som riktar sig mot båda arbetsgivarna. Ett minimum är att sådan samverkan etableras, där det också klargörs att det är fråga om arbetsmiljöarbete som AML föreskriver. Vi föreslår dock ett mer utvecklat arbetsmiljösamarbete enligt nedan. För det andra, eftersom det i så fall är fråga om ett fast driftsställe som är gemensamt arbetsställe för flera verksamheter, finns ett samordningsansvar för den som råder över arbetsstället37. Vi utgår från att det är RDF som råder över arbetsstället. Som vi angett ovan anser vi inte att PK har en nyttjanderätt till lokalerna i jordabalkens mening. RDF är den part som har de större möjligheterna, faktiskt och rättsligt, att påverka de fysiska förhållandena. Detta innebär alltså att RDF har ett samordningsansvar. Detta preciseras i AML38. Det handlar bl.a. om att se till att det förebyggande arbetsmiljöarbetet samordnas, att arbete tidsplaneras för att förebygga de risker som kan bli följden av att olika verksamheter pågår, att det finns allmänna skyddsanordningar som underhålls, att allmänna skyddsregler utfärdas och att personalutrymmen och sanitära anordningar finns på arbetsstället. De som arbetar på det gemensamma arbetsstället ska följa de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar. Allt arbetsmiljöarbete bör vara organiserat och långsiktigt och präglas av samarbete mellan RDF och PK. Det bör finnas goda möjligheter för PK att i de flesta fall föra en dialog med RDF om nödvändiga åtgärder i lokalerna. Ett sådant samarbete skulle underlättas av att man organiserat det i förväg, se mer nedan. En framförhållning möjliggör för RDF att vid mer akuta behov omprioritera planerade ombyggnadsarbeten och vid mindre akuta behov begära medel för ombyggnader i den ordinarie budgetprocessen. I avvaktan på slutgiltiga lösningar har PK genom AML vissa möjligheter att agera för att undvika arbetsmiljöansvar. En allmän skyldighet för alla arbetsgivare är att de måste organisera arbetet på ett sådant sätt att man förebygger att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Arbetet kan tillfälligt omorganiseras eller i värsta fall helt eller delvis stoppas. Lagen kräver därmed ett närmare samarbete mellan RDF och PK. Vår bedömning är att det även av andra skäl bör införas en mer organiserad arbetsmiljösamverkan mellan . Ett sätt är att RDF har en tjänsteman med särskilt uppdrag att initiera den samverkan som ska ske i form av samråd m.m. och se till att samordningsansvaret fungerar. Denna tjänsteman skulle också kunna svara för de regelbundna kontakterna med PK, helst enbart i arbetsmiljöavseende; detta för att undvika sammanblandning med övriga fastighetsärenden. Principerna för detta arbete skulle kunna läggas fast i ett särskilt avtal mellan RDF och respektive PK eller i ett övergripande avtal mellan RDF och samtliga PK. Utgångspunkten i ett sådant avtal måste vara att var och en av 363 kap. 6 § andra stycket AML. 373 kap. 7 § första stycket andra meningen AML. 383 kap. 7 § AML. parterna har sitt arbetsmiljöansvar och sina skyldigheter enligt AML men att detta konkretiseras och förtydligas när det gäller frågor som berör båda parterna. I avtalet kan man precisera hur samrådet ska gå till och vad samordningsansvaret mer konkret bör ta sikte på. En analys av vilka risker som kan bli följden av att flera verkar på samma ställe bör ske. I avtalet kan RDF t.ex. åta sig att, om PK så önskar, delta i skyddsronder som anordnas av PK för att tidigt fånga upp arbetsmiljöproblemen. En allmän vinst med en samverkan av detta slag är att de kunskaper och erfarenheter som finns inom RDF och som är relaterade till lokaler och utrustning m.m. kan förmedlas till PK. Med en samverkan av detta slag uppfylls också de krav som faktiskt ställs i AML. Även andra frågor bör man kunna försöka lösa i avtalet. En sådan fråga är var gränsen går för det område där PK har en skyldighet att bevaka arbetsmiljöaspekterna när det t.ex. gäller arbetslokalernas utformning, arbetshygieniska förhållanden och utrymmen för personlig hygien, förtäring och vila. RDF:s samordningsansvar i övrigt Lagens regler om samordningsansvar väcker även andra frågor som inte särskilt rör PK. Vår utgångspunkt är att RDF har samordningsansvar när andra företag bedriver verksamhet i . RDF måste göra samtliga företag och organisationer som driver verksamhet i medvetna om detta samordningsansvar och innebörden av det. RDF måste anslå information om detta i lokaler där samordningsansvaret är eller kan bli aktuellt. RDF bör därefter med regelbundenhet kalla samtliga verksamma arbetsgivare och entreprenörer i till samordningsmöten avseende arbetsmiljön. Deltagarna i mötena kan variera beroende på vilka arbetsgivare som är verksamma i de utrymmen i som ska avhandlas på det aktuella mötet. Allmänt sett är representanter för de arbetsgivare som bedriver kontinuerlig verksamhet i , alltså PK, vaktföretag, städbolaget och restaurangen självklara deltagare på mötena. Beroende på verksamhetens art kan somliga arbetsgivare och entreprenörer behöva träffas oftare än andra. När avgränsade arbeten som särskilt berör PK ska utföras av RDF:s egen personal eller av en entreprenör måste särskilda arbetsmiljömöten hållas med anledning av utförandet av dessa arbeten. RDF bör alltid dokumentera att ett möte ägt rum, vad som avhandlats och vad man kommit överens om. Det är inte nödvändigt att ha separata möten utan de kan lika gärna utgöra en del av ett annat möte med samma parter, men det bör ändå i den delen dokumenteras som ett samordningsmöte. RDF har ett ansvar för att alla fasta anordningar som RDF råder över kan användas på ett säkert sätt även av personal som RDF egentligen inte har något arbetsmiljöansvar för. Ett exempel är när RDF anlitar ett företag för att skotta ned snö från taken på byggnader. Företaget ansvarar för att dess anställda förses med livlinor och annan skyddsutrustning, men RDF måste se till att taket i grunden är i skick att gå och skotta på och att det finns en säker anordning att fästa livlinan i. När RDF anlitar bemanningsföretag bör man , utöver det som ingår i de allmänna bestämmelserna, lägga till att det är uthyraren som ska stå för den inhyrda arbetskraftens eventuella behov av rehabilitering, utbildning, arbetshjälpmedel och företagshälsovård. RDF bör i förhållande till PK klarlägga att PK:s arbetsmiljöansvar för sin inhyrda arbetskraft, sett i förhållande till RDF, är detsamma som för PK:s egen anställda personal. Slutligen bör RDF och PK i sin arbetsmiljösamverkan uppmärksamma frågan om arbetsmiljöansvaret för de PK-anställda som inte har sitt tjänsteställe i . Sammanfattning av vad som bör göras RDF bör klarlägga för PK vilka förutsättningar som gäller för tillhandahållande av möbler och vara konsekvent i sin tillämpning. Det måste göras klart för PK att arbetsmiljöansvaret, vare sig det är relaterat till den fysiska miljön eller avser den psykosociala arbetsmiljön, vilar på dem. RDF bör pröva om det är nödvändigt att PK anlitar RDF:s leverantörer för inköp av sådana arbetsmiljöanpassade möbler som PK själva bekostar. PK ska vara informerade om vilka arbetsmiljömässiga överväganden som ligger bakom den plan över arbetsplatser som RDF upprättat, och som i denna rapport föreslås bli reviderad. PK ska vara skyldiga att underrätta RDF vid avvikelse från denna plan. RDF bör dokumentera dessa kontakter. Utgångspunkten när RDF och PK har anställda som arbetar i samma utrymmen (driver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe) är att det finns en skyldighet för båda arbetsgivarna att samråda och samverka för att åstadkomma tillfredsställande skyddsförhållanden. RDF och PK ska också se till att de inte genom sin verksamhet eller sina anordningar utsätter någon som arbetar där för risk för ohälsa eller olycksfall. RDF som får anses råda över arbetsstället har enligt AML ett samordningsansvar. Det handlar bl.a. om att se till att det förebyggande arbetsmiljöarbetet samordnas, att arbete tidsplaneras för att förebygga de risker som kan bli följden av att olika verksamheter pågår, att det finns allmänna skyddsanordningar som underhålls, att allmänna skyddsregler utfärdas och att personalutrymmen och sanitära anordningar finns på arbetsstället. De som arbetar på det gemensamma arbetsstället ska följa de anvisningar som den samordningsansvarige lämnar. RDF bör organisera arbetsmiljöarbetet som ett nära samarbete mellan RDF och PK som ska vara regelbundet och långsiktigt och präglas av samarbetsanda. Ett sätt är att RDF har en tjänsteman med särskilt uppdrag att initiera den samverkan som ska ske i form av samråd m.m. och se till att samordningsansvaret fungerar. Denna tjänsteman skulle också kunna svara för de regelbundna kontakterna med PK, helst enbart i arbetsmiljöavseende; detta för att undvika sammanblandning med övriga fastighetsärenden. Principerna för detta arbete skulle kunna läggas fast i ett särskilt avtal mellan RDF och respektive PK eller i ett övergripande avtal mellan RDF och samtliga PK. Utgångspunkten i ett sådant avtal måste vara att var och en av parterna har sitt arbetsmiljöansvar och sina skyldigheter enligt AML men att detta konkretiseras och förtydligas när det gäller frågor som berör båda parterna. I avtalet kan man precisera hur samrådet ska gå till och vad samordningsansvaret mer konkret bör ta sikte på. Även andra frågor bör man kunna försöka lösa i avtalet. En sådan fråga är var gränsen går för det område där PK har en skyldighet att bevaka arbetsmiljöaspekterna när det t.ex. gäller arbetslokalernas utformning, arbetshygieniska förhållanden och utrymmen för personlig hygien, förtäring och vila. RDF har samordningsansvar när andra företag bedriver verksamhet i . RDF måste göra företag och organisationer som driver verksamhet i medvetna om innebörden av detta ansvar. RDF måste sedan anslå information om detta i lokaler där samordningsansvaret är eller kan bli aktuellt. RDF bör därefter regelbundet kalla samtliga verksamma arbetsgivare och entreprenörer i till samordningsmöte avseende arbetsmiljön. RDF bör alltid dokumentera att ett möte ägt rum, vad som avhandlats och vad man kommit överens om. Det är inte nödvändigt att ha separata möten utan de kan lika gärna utgöra en del av ett annat möte med samma parter, men det bör ändå i den delen dokumenteras som ett samordningsmöte. RDF har ett ansvar för att alla fasta anordningar som RDF råder över kan användas på ett säkert sätt även av personal som RDF egentligen inte har något arbetsmiljöansvar för. När RDF anlitar bemanningsföretag bör man , utöver det som ingår i de allmänna bestämmelserna, lägga till att det är uthyraren som ska stå för den inhyrda arbetskraftens eventuella behov av rehabilitering, utbildning, arbetshjälpmedel och företagshälsovård. RDF bör i förhållande till PK klarlägga att PK:s arbetsmiljöansvar för sin inhyrda arbetskraft i förhållande till RDF är detsamma som för PK:s egen anställda personal. RDF och PK bör i sin arbetsmiljösamverkan uppmärksamma frågan om arbetsmiljöansvaret för de PK-anställda som inte har sitt tjänsteställe i . Lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och Föreskriften (RFS 2006:2) om säkerhet och fredstida krishantering (2 kap. 5 §) Föreskriften (RFS 2005:7) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i Riktlinjer för teknisk utrustning partigruppernas kanslier, antagna Riktlinjer (2000:7) för användning av Internet och elektronisk post (e-post) vid datorer anslutna till riksdagsförvaltningens nätverk Blankett för kontoansökan/ansvarsförbindelsen som den enskilde IT- användaren undertecknar De anställda i RDF och på PK har samma sorts stationära IT-utrustning. Ut- rustningen byts ut regelbundet, vilket enligt beslut av riksdagsstyrelsen ska ske för datorer och för skärmar. I princip all IT- utrustning och service som RDF bekostar för RDF och PK finansieras från anslag 90:3 förvaltningskostnader. 39 De medel som beviljas på anslaget fördelas sedan mellan RDF och PK. IT-service har tagit fram en fördelningsmodell för att åstadkomma en rättvis och enhetlig behandling av 39 I budgetpropositionen (Prop. 2007/08:1 utg.omr. 1) ingick följande här relevanta anslag: Anslag 90:2 ledamöter och partier m.m. Anslaget finansierar bl.a. riksdagsledamöternas arvoden och stöd till partigrupperna i , t.ex. stödet för politiska sekreterare. Anslag 90:3 förvaltningsanslag. Anslaget finansierar riksdagsförvaltningens utgifter för bl.a. löner, företagshälsovård, kompetensutveckling, administration, hyror, intern service, säkerhet och bevakning, datateknik och IT-stöd, förlagsverksamhet, bibliotek, tryckeriverksamhet och informationsverksamhet samt bidrag till vissa föreningar i . Anslaget används också för att finansiera fastighetsförvaltning, underhåll, reparationer, renoveringar, ombyggnationer och underhållsåtgärder för fastigheter. Anslag 90:6 Stöd till politiska partier. Enligt lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier lämnas stöd dels som partistöd, dels som kanslistöd. Modellen bygger på att varje kansli har rätt till lika många konton som antalet ledamöter i partigruppen plus 10 för kansliledningen. Därtill kommer ett tillägg för att täcka långvarig frånvaro t.ex. för barnledighet. Med denna modell kan man alltså beräkna antalet IT-konton. Antalet datorer, som oftast är lägre än antalet IT-konton, regleras i . Antalet nätskrivare, lokala skrivare och bärbara datorer står i en viss bestämd proportion till antalet datorer. Avvikelser kan ske med hänsyn till omständigheterna i de enskilda fallen, bl.a. beroende på hur lokalerna ser ut.