rfr · GV0WRFR3 · 2008-02-14 00:00:00 — När gemenskapen vidtar åtgärder för att skydda och bevara levande vattenresurser ska den tillämpa försiktighetsprincipen, så att resurserna utnyttjas hållbart och fiskets inverkan på ekosystemet minimeras. Som följd av de minskande fångsterna efterfrågades instrument som kunde begränsa fisket och göra det mer urskiljande. införde EU regler för att minimera bifångsterna av oönskad fisk. Reglerna gäller nätredskap och hur de ska utformas i fråga om bl.a. nätmaskor. EU fastställde också minsta storlek på vissa fiskarter och förbjöd fiske av vissa arter med en del redskap.16 EU har kompletterat reglerna . När man såg över fiskepolitiken 2002 presenterade kommissionen också en handlingsplan för att minska mängden oönskad fisk som kastas överbord. infördes ett tvång för alla fiskebåtar hemmahörande i EU, eller fiskare i gemenskapens vatten, att ha ett speciellt tillstånd. Respektive land beslutar om fartygstillstånd. fastställer en högsta tillåten fångst, TAC,17 för de viktigaste fiskarterna och fördelar dessa mellan medlemsländerna i form av fångstkvoter. Länder utanför EU som har rätt att fiska i EU:s vatten får också kvoter. antar fleråriga återhämtningsplaner för bestånd som ligger utanför säkra biologiska gränser, dvs. som hotas av utfiskning. Planerna ska innehålla mål för hur beståndet ska återhämta sig och åtgärder för att uppnå detta. har bl.a. beslutat om en återhämtningsplan för vissa torskbestånd och för bestånden av nordlig kummel. På liknande sätt ska rådet anta fleråriga förvaltningsplaner för bestånd inom de biologiskt säkra gränserna för att säkerställa att de utnyttjas hållbart och inte hotas av utfiskning. har vidare beslutat att inrätta sju regionala rådgivande nämnder (RAC).18 Deras uppgift är bl.a. att ge råd till EU:s institutioner om fiskeförvaltning inom respektive geografiskt område. Nämnderna består av representanter för fiskare, miljö- och branschorganisationer samt andra intressen. bildades den första rådgivande nämnden, vilken omfattar . inledde den rådgivande sin verksamhet och månaden efter började sitt arbete. startade den regionala rådgivande nämnden för . EU:s medlemsstater har ansvaret för att ett fiskefartyg som seglar under deras flagg följer fiskelagstiftningen både inom och utanför EU:s vatten. 16Rådets förordning 894/97, konsoliderad version. 17Total Allowable Catch (TAC). 18Rådets beslut av (2004/585/EG). är det som har det övergripande ansvaret för fiskekontrollen. övervakar fiskekontrollen i medlemsstaterna för att den ska ske på ett rättvist och enhetligt sätt inom hela EU. har dessutom beslutat att inrätta en gemensam kontrollmyndighet som ska samordna kontrollen i olika fiskevatten och därmed göra den mer effektiv och enhetlig. Myndigheten ska placeras i i . Myndigheten har inlett sitt arbete och är inledningsvis placerad i . Syftet med EU:s marknadsordning var från början att försäkra fiskenäringen en jämn, skälig inkomst och att garantera konsumenterna tillgång till fisk av god kvalitet. är organisationen av marknaden i högre grad än tidigare inriktad på att anpassa utbudet till efterfrågan. Frågan om att garantera producenternas inkomster kan sägas ha blivit mindre framträdande. Regleringen av marknaden består av flera delar: gemensamma produktnormer för de viktigaste arterna, dvs. regler för av vilken kvalitet och storlek fiskarna måste vara för att få säljas samt olika marknadsreglerande styrmedel för att kontrollera utbud, priser och löner. För att engagera producenterna i administrationen av fiskepolitiken uppmuntrar EU att s.k. producentorganisationer bildas. En producentorganisation är en frivillig sammanslutning av fiskare eller vattenbrukare som kan få till uppgift av medlemslandet att planera och reglera fisket i ett visst område. trädde en ny förordning om den gemensamma marknadsorganisationen i kraft.19 I förordningen anges bl.a. följande: Vid produktion och saluföring av fiskeprodukter bör hänsyn tas till behovet av att stödja ett hållbart fiske. Den gemensamma organisationen av marknaden för dessa produkter bör därför omfatta åtgärder som främjar en bättre jämvikt mellan utbud och efterfrågan, både när det gäller kvantitet och kvalitet, samt ökar produkternas lönsamhet, både ur ovannämnd synpunkt och för att genom stabila marknadspriser förbättra producenternas inkomster. I förordningen ingår även regler för märkning av alla typer av fiskeprodukter. Meningen är att öka spårbarheten och att informera konsumenterna om stegen från fångstorten till affären. Märkningsreglerna innebär att produktens artnamn och handelsbeteckning ska framgå av märkningen, liksom hur fisken producerats (hav, insjö eller vattenbruk) och var den har fångats. I ursprungsmärkningen för att informera fiskkonsumenten om fångstzon används respektive Nordostatlanten för svenskfångad fisk. Nordostatlanten omfattar samtliga för svensk del aktuella havsområden utom , dvs. , , och . För havsfångad fisk är det enligt obligatoriskt att ange platsen för fångsten med användandet av fångstzoner.20 19Rådets förordning (EG) 104/2000. 20Kommissionens förordning (EG) nr 2065/2001 av . beslutar om orienteringspriser för vissa fiskslag. Priserna ska gälla för hela EU. Syftet är enligt förordningen att bidra till stabila priser men också till viss del att upprätthålla fiskeföretagens inkomster. Orienteringspriset grundar sig på de senaste årens genomsnittliga marknadspriser. Producentorganisationerna får fastställa ett återtagspris under vilket de inte får sälja produkterna.21 Återtagspriset får aldrig vara högre än av orienteringspriset. Medlemsländerna ska ge ekonomisk ersättning till de producentorganisationer som återtar produkter. 2.1.4 Strukturpolitik inom fiskesektorn Strukturåtgärder och förvaltning av flottan är ett av fyra huvudområden inom EU:s gemensamma fiskepolitik. Syftet med dessa åtgärder är att hjälpa fiske- och vattenbruksföretagen att anpassa sina anläggningar och sin organisation och att vidta åtgärder för att skapa jämvikt mellan fiskeansträngningen och tillgängliga fiskresurser. EU:s strukturåtgärder inom fiskepolitiken har varit inriktade på att minska fiskeflottans storlek och därmed anpassa fiskekapaciteten till tillgängliga fiskresurser, dvs. de mängder fisk som finns. Stödet till förändringarna har utgått främst från Fonden för fiskets utveckling (FFU) men även från andra strukturfonder.22 FFU har skötts genom fleråriga program som varit specialutformade för att åtgärda strukturförändringar i fiskesektorn. De viktigaste åtgärderna som har medfinansierats genom FFU är bl.a. anpassning av fiskeansträngningen och tillfälligt upphörande av fiskeverksamhet. När EU gjorde en större översyn av fiskepolitiken 2002 förstärktes omläggningen av strukturstödet. Fiskeflottans storlek ska minskas och resurserna styras över till andra branscher och aktiviteter. Bland annat fasades därför stödet till förnyelse av fiskeflottan ut till 2005, vilket innebär att inga stöd beviljas för nybyggnad av fartyg. Stödet till modernisering av flottan ska bara användas för att höja säkerheten, förbättra arbetsmiljön och införa selektiva fångstredskap eller satellitövervakningssystem på båtar äldre än . Mo- derniseringen får inte leda till en ökning av fartygets fångstförmåga. Den totala budgeten för FFU uppgick till . erhöll sammanlagt av dessa medel. Två av de största posterna utgjordes av skrotning av fiskefartyg och konstruktion av nya fartyg. Kommissionen föreslog att en ny europeisk fiskefond ska inrättas för perioden 20072013. började behandla kommissionens förslag om ny fiskefond . enades fiskeministrarna i ministerrådet om att anta förordningen om Europeiska fiskefon- Nordostatlanten definieras här som FAO- område 27. I denna fångstzon ingår inte som definieras med FAO-nummer 27.IIId. 21Se webbplatsen /html/lp.htm där aktuella priser anges. 22KOM (2004) 497 slutlig. Förordning (EG) 2792/99. den (EFF), som fr.o.m. ersätter Fonden för fiskets utveckling. Stöd från EFF kan utgå till fiskenäringen för att anpassa flottan så att den blir mer konkurrenskraftig samt för åtgärder som skyddar och förbättrar miljön. De fiskesamhällen som påverkas mest av förändringarna kan också få hjälp att diversifiera sin ekonomiska bas. Vidare kommer EFF att ge ett ökat stöd till åtgärder för att garantera att näringen kan fortsätta att få tillgång till den yrkeskunniga arbetskraft som krävs.23 För att bereda fångstmöjligheter och säkra tillgången till fisk har EU slutit avtal om fiskerättigheter med ett tjugotal länder. EU deltar också i ett flertal regionala fiskeorganisationer som förvaltar fiskresurser på internationellt vatten. EU:s fiskeavtal med andra länder har sin bakgrund i de förändringar av fiskezoner som genomfördes . EU:s medlemsländer beslutade , som ett led i en global trend, att utsträcka sina fiskezoner. FN sanktionerade 1982 att världens kustländer inrättade enskilda ekonomiska zoner från kusten. Det innebar att av havsytan och av all fångbar fisk hamnade under kustländernas egna zoner. För yrkesfiskarna i EU innebar det att tillträdet till många vatten som tidigare utnyttjats stängdes. För att bereda fångstmöjligheter och säkra tillgången till fisk slöt EU därför ett flertal bilaterala avtal om fiskerättigheter. Avtalen med enskilda länder kan se olika ut. Fiskerätter kan t.ex. bytas rakt av, eller så kan EU-ländernas fiskare få tillgång till fiskebestånd mot att avtalslandet kompenseras ekonomiskt. EU har fiskeavtal med ett tjugotal länder i , västra och : , , , , , , , , , , , , , , , , , , och Norge.24 De länder från EU som dominerar utnyttjandet av avtalen uppges vara , och . Det har från olika håll riktats kritik mot dessa avtal. Den ersättning som avtalsländerna får för fiskeavtalen med EU bestäms i förhandlingar med respektive land. Det har bl.a. framförts att avtalsländerna ofta inte får betalt för hela fångsten, och att de därför i förhandlingarna eftersträvar att få så stora förskottsbetalningar som möjligt, vilket kan sägas bidra till att öka fångsterna inom avtalen än mer.25 menar dock att fiskepartnerskapsavtalen nu har fått en sådan form att det kan anses bättre för utvecklingskuststater att ha sådana avtal med EU än att inte alls ha avtal med EU.26 Utöver fiskeavtalen deltar EU i ett tiotal regionala fiskeorganisationer som har kommit till genom överenskommelser mellan flera berörda länder. 23Europeiska kommissionen, 2006. 25Se bl.a. webbplats . 26Fiskeriverket, 2007t och e-brev . et av samarbetet inom de regionala organisationerna går ut på att kontrollera förvaltningen av resurserna. Det kan t.ex. vara att komma överens om en högsta tillåten fångst och fördelning av denna samt att reglera tillåtna redskap och fisketekniker. Exempel på regionala organisationer är Nordostatlantiska och Allmänna kommissionen för fiske i . Parlamentets fiskeutskott () bereder frågor som rör den gemensamma fiskepolitiken, dess utveckling och förvaltning, bevarande av fiskbestånden, den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeprodukter, strukturpolitik inom fiske- och vattenbrukssektorerna, däribland de finansiella instrumenten för utveckling av fisket samt internationella fiskeavtal.27 Rådet för jordbruks- och fiskefrågor möts ungefär en gång . Rådets beslut förbereds av de ständiga representanternas kommitté (Coreper), vars beslut i sin tur förbereds av olika rådsarbetsgrupper. Inom fiskeområdet finns följande rådsarbetsgrupper:28 Arbetsgruppen för extern fiskepolitik: I gruppen behandlas EU:s externa relationer inom fiskeområdet. Arbetet i gruppen omfattar förberedelser inför förhandlingar bilateralt med andra stater och multilateralt inom ramen för internationella organisationer. Vidare är EU medlem i elva regionala fiskeorganisationer med verksamhet i olika delar av världen. I gruppen utarbetas EU:s positioner inför möten i dessa organisationer. Arbetsgruppen för intern fiskepolitik: Gruppen hanterar frågor om EU:s interna fiskepolitik. Detta omfattar resurspolitiken, bl.a. frågor om TAC och kvoter, tekniska bevarandeåtgärder m.m. Vidare behandlas frågor om strukturpolitik, marknads- och handelspolitik samt fiskekontroll. Arbetsgruppen med direktörerna för fiskefrågor: Varje ordförandeskap anordnar ett möte med EU:s direktörer för fiskefrågor. Mötena är av informell karaktär. Vid mötena diskuteras ofta frågor som rent allmänt står på EU:s dagordning. Även frågor som senare kommer att behandlas i EU avhandlas vid arbetsgruppens möten. Resultatet av överläggningarna ligger ofta till grund för vidare behandling och beslut. Generaldirektoratet för fiske och havsfrågor ansvarar för genomförandet av kommissionens politiska prioriteringar inom områdena fiske, havsrätt och havsfrågor. På kommissionens vägnar ansvarar det också för hur den gemensamma fiskepolitiken (GFP) omsätts i praktiken. Målet är att lägga grunden 27Se utskottets webbplats . för ett hållbart fiske i och utanför EU:s vatten, med hänsyn till ekologiska, ekonomiska och sociala aspekter och i enlighet med principer för goda styrelseformer. Generaldirektoratet har bl.a. följande uppgifter: att utarbeta och föreslå åtgärder för att bevara och förvalta fiskeresurserna och garantera att de utnyttjas på ett hållbart sätt, att svara för den löpande resursförvaltningen, genom fångst- och fiskeansträngningsrapporter samt utbyte och justeringar av tillgängliga fiskemöjligheter, att sörja för att genomförs ordentligt och att medlemsstaterna inrättar och tillämpar de system och regler som behövs för att förvalta och kontrollera gällande begränsningar i fråga om fiskemöjligheter och fiskeansträngning och se till att de efterlevs, att främja en dialog mellan fiskare, forskare och alla andra personer som berörs av GFP, i synnerhet inom de inrättade regionala rådgivande nämnderna, att företräda EU i olika internationella och regionala fiskeorganisationer och verka bl.a. för att bekämpa olagligt fiske, att förhandla fram och administrera fiskeavtal, i synnerhet partnerskapsavtal med utvecklingsländer, att ansvara för Fonden för fiskets utveckling (FFU), från Europeiska fiskefonen (EFF), som ger ekonomiskt stöd för att bidra till att de viktigaste målen med GFP uppnås och som främjar utarbetandet av åtgärder som kompletterar GFP inom ramen för sammanhållningspolitiken, att främja datainsamling, vetenskapliga bedömningar och forskning inom fiskeområdet, att ansvara för den gemensamma organisationen av marknaderna och bevaka fiskefrågor i samband med internationell handel.29 2.2.1 Mål för verksamheten Mål som har beslutats av Fiske är en del av politikområdet Livsmedelspolitik. Politikområdet omfattar jordbruks- och fiskepolitiken samt området säkra livsmedel. har beslutat om följande mål för politikområdet:30 Målet för livsmedelspolitiken är en ekologiskt, ekonomiskt och socialt hållbar livsmedelsproduktion som speglar konsumenternas efterfrågan. Vidare beslutade om följande tre övergripande mål för regeringens arbete med att förändra jordbruks- och livsmedelspolitiken inom EU:31 2004/05:1 utg.omr. 23, bet. 2004/05:MJU2. 1997/98:142, bet. 1997/98:JoU23. Jordbruks- och livsmedelsföretagens produktion ska styras av konsumenternas efterfrågan. Produktionen ska vara långsiktigt hållbar både från ekologiska och ekonomiska utgångspunkter. EU ska medverka till global livsmedelssäkerhet, bl.a. genom att hävda frihandelns principer även på jordbruks- och livsmedelsområdet. har dessutom beslutat om följande mål för en nationell politik för kust- och insjöfisket samt för fritidsfisket och vattenbruket:32 En ekologiskt hållbar förvaltning av fiskresurserna inom ramen för de av fastställda miljökvalitetsmålen ska bidra till att återskapa och bevara den biologiska mångfalden samt till utvecklingen av ett livskraftigt, ekologiskt hållbart och därmed miljöanpassat fiske. Kust- och insjöfisket samt vattenbruket och fritidsfisket ska bidra till en ekonomiskt och socialt hållbar utveckling av landsbygden. Fiskenäringens, miljöorganisationers och andra berörda intressenters inflytande och ställning i förvaltningen av fiskresurserna ska stärkas. Konsumenternas krav på säkra livsmedel, näringsriktig kost och hållbar produktion ska beaktas. Mål som har beslutats av regeringen Politikområdet Livsmedelspolitik har av regeringen delats in i olika verksamhetsområden, däribland Fiske. Målet för verksamhetsområdet har av regeringen formulerats på följande sätt för : Ett ekologiskt hållbart nyttjande av fiskresursen. En ekonomiskt och socialt hållbar utveckling och tillväxt av landsbygden. Att miljökvalitetsmålen Levande sjöar och vattendrag, Hav i balans samt levande kust och skärgård och Storslagen fjällmiljö enligt proposition 2004/05:150 uppnås. Verksamhetsområdet har av regeringen delats in i tre verksamhetsgrenar med följande mål för år 2007:33 Kunskapsuppbyggnad: a) Vetenskapliga underlag av hög kvalitet till gagn för utvecklingen av ett långsiktigt hållbart yrkesfiske, fritidsfiske, fisketurism och vattenbruk samt som underlag till att miljökvalitetsmålen uppfylls. b) Kunskap och strategier för ekosystemansatsens tillämpning i fiskeförvaltningen. c) God kunskap om fiskepolitikens samhällsekonomiska effekter. : a) Den biologiska mångfalden bevaras och förlusten hejdas. b) Yrkes- och fritidsfiske, fisketurism, vattenbruk samt fiskberedning till gagn för en hållbar utveckling av landsbygden. c) Kunskapen hos konsumenter om resurstillgång och fiskproduktion har ökat. Fiskekontroll: a) Fastställda fiskekvoter, andra begränsningar samt andra fiskebestämmelser ska efterlevas. Överträdelser ska förebyggas. b) Hög tillgänglighet till relevant fiskeinformation. 2003/04:51, bet. 2003/04:MJU13. 2.2.2 Statliga insatser inom det fiskepolitiska området De fiskepolitiska insatsernas tre delar Insatser som görs på nationell nivå inom fiskeområdet kan delas in i tre delar: En första del är olika typer av fiskevårds- och förvaltningsåtgärder, bl.a. förvaltnings- och återhämtningsplaner, fastställande av högsta tillåten fångst, effortregleringar, regleringar av exempelvis redskap, minimimått och geografiska områden, fiskevårdsinsatser, habitatrestaurering samt utsättningar av fisk. En andra del är fiskekontrollen, dvs. kontrollverksamhet och regleringar om yrkesfiskares rapporteringsskyldigheter m.m. En tredje del är de insatser som görs för omstrukturering av näringen, dvs. ekonomiska stöd inom ramen för strukturprogrammen och förvaltningen av fiskeflottan. En stor del av de fiskepolitiska insatserna bedrivs inom ramen för EU:s gemensamma fiskepolitik, medan andra delar är nationellt reglerade. Den gemensamma politiken sätter ramar för uttag av vissa kvoterade fiskarter, medan bl.a. kust- och inlandsfisket, fritidsfisket och fiskevården i huvudsak regleras nationellt. Från staten görs även insatser inom ramen för andra politikområden som på olika sätt berör fiskeföretagen. Detta kan gälla t.ex. miljöpolitiken, näringspolitiken, landsbygdspolitiken, djurpolitiken och utbildningspolitiken. För att uppnå målen för verksamheten har anslagit medel på fyra anslag (se tabellen nedan). Anslag 43:6 disponeras för förvaltningskostnader. bedriver dessutom uppdragsverksamhet och tjänsteexport. Anslag 43:7 används framför allt till nationellt stöd till åtgärder som medfinansieras av EU inom ramen för strukturåtgärder inom fiskenäringen. Under anslag 43:8 anvisas det belopp som motsvarar EU:s medfinansiering av strukturstöd till fisket m.m. Anslag 43:9 disponeras av och används bl.a. för bildande av fiskevårdsområden, fisketillsyn, främjande av den biologiska mångfalden och biotopvård, insatser för bevarandet av hotade arter samt utsättning av fisk.34 2006/07:1 utg.omr. Tabell 1: Anslag inom fiskeområdet () Källa: Prop. 2005/06:1, 2006/07:1 och 2007/08:1 utg.omr. I den svenska fiskelagstiftningen finns föreskrifter dels för komplettering och verkställighet av den gemensamma fiskepolitiken, dels föreskrifter av helt nationell karaktär. I regleras det nationella fisket främst genom fiskelagen (1993:787). Fiskelagen reglerar rätten till fiske samt fisket inom Sveriges sjöterritorium och inom ekonomiska zon. I de fall som anges särskilt gäller lagen även svenskt havsfiske utanför den ekonomiska zonen. Enligt fiskelagen får regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, utfärda föreskrifter dels för fiskevården som förbjuder eller begränsar fiske i vissa avseenden, dels om vilken hänsyn fisket ska ta till naturvårdens intressen. Regeringen har i huvudsak lämnat föreskriftsrätten vidare till . Huvudparten av de nationella detaljföreskrifterna finns därför samlade i (). Även ger i vissa fall möjlighet att reglera fisket. Regeringen beslutade att tillsätta en utredning för att se över fiskelagstiftningen i syfte att ge förbättrade förutsättningar för ett hållbart nyttjande av fiskresurserna, vilket enligt regeringen ska gynna både näringsverksamheten och den biologiska mångfalden.35 Bestämmelser om den ekonomiska zonen finns i lagen (1992:1140) om ekonomiska zon. Vidare kan nämnas lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskepolitiken, lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde, lagen (1981:533) om fiskevårdsområden och lagen (1957:390) om fiskearrenden. Regeringen har utfärdat förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskenäringen och förordningen (1998:1343) om stöd till fiskevården. 35 Dir. 2007:125. 2.2.3 Ansvarsfördelning mellan statliga myndigheter är central förvaltningsmyndighet för bevarande och nyttjande av fiskresurserna. Verket har ett samlat ansvar, sektorsansvar, för miljöfrågor med anknytning till verkets verksamhetsområde. Verket ska inom ramen för detta ansvar vara samlande, stödjande och pådrivande i förhållande till övriga berörda parter. ska enligt sin instruktion36 1.verka för ett rikt och varierat fiskbestånd, en ekologiskt hållbar förvaltning av fiskresurserna samt ett ekologiskt hållbart och miljöanpassat fiske och vattenbruk, 2.ha ett särskilt sektorsansvar för miljömålsarbetet, 3.medverka i strävan att inom den gemensamma fiskepolitiken uppnå ett ekologiskt och ekonomiskt hållbart fiske, 4.bidra till en livskraftig och miljöanpassad livsmedelsproduktion till nytta för konsumenterna, 5.följa, utvärdera och hålla regeringen informerad om fiskresursernas tillstånd och utvecklingen inom fiskenäringen, 6.bistå regeringen och medverka i arbetet med internationella fiskefrågor och förhandlingar, 7.medverka till att öka allmänhetens fiskemöjligheter, 8.främja och bedriva forskning och utvecklingsverksamhet inom fiskets område, 9.medverka i genomförandet av politiken för regional utveckling och 10.ha det övergripande ansvaret för fiskekontrollen. är den myndighet i som under regeringen ansvarar för tillämpningen av fiskepolitiken. biträder även regeringen i fiskefrågor såväl nationellt som internationellt. Verket utfärdar föreskrifter om fiske och ansvarar bl.a. för tillsyn av fiskets bedrivande. Verket ansvarar också för fiskenäringens ekonomiska och strukturella utveckling genom bl.a. det strukturprogram som ger möjlighet till ekonomiskt stöd för vissa åtgärder. Vidare bedrivs inom omfattande forskning på fiskets område. har också ansvaret för officiell statistik. ska arbeta för en ansvarsfull hushållning med fiskresurserna inom ramen för beslutade miljökvalitetsmål. Syftet är att skapa förutsättningar för ett fiske i balans som ger god långsiktig avkastning, säkerställa den biologiska mångfalden, skapa förutsättningar för att utveckla konkurrenskraftiga företag och säkra tillgången på fisk av god kvalitet. har uppdraget att anpassa uttaget av fisk så att fiskresurserna kan återhämta sig, att bifångsterna minskar och att skyddet av hotade arter och skyddsvärda akvatiska miljöer utökas. Dessutom ska säkerställa en fiskekontroll som innebär att fiskresurserna bevaras genom att efterlevnaden av fastställda fiskekvoter och uppgiftslämnandet från yrkesfisket förbättras. EU:s krav på fiskekontroll ska uppfyllas genom kontrollsystem 36 Förordning (1996:145) med instruktion för . såväl till sjöss som i hamnar.