rfr · GV0WRFR22 · 2008-06-01 00:00:00 — Det har den egenskapen att det ger ifrån sig neutroner, och det vill man undvika så mycket man kan. Det löser man genom att byta bränslet i produktionsreaktorn ganska ofta. Det är nämligen så att plutonium-240 bildas mer ju man har bränslet i reaktorn. För att få plutonium som är av vapenkvalitet vill man ta ned halten av plutonium-240 till av den totala mängden plutonium. Det kan nämnas att det i en vanlig reaktor för energiproduktion också bildas plutonium. Eftersom man har uran-238 i bränslet kommer det att bildas plutonium. Men där kör man typiskt innan man byter bränsle. Det bränslet innehåller plutonium av en dålig kvalitet för vapen. När man ska ha ut plutoniumet ur bränslet måste man upparbeta bränslet. Det kallas det när man delar upp bränslet i dess olika beståndsdelar. Genom att bränslet är starkt radioaktivt måste det ske fjärrstyrt i anläggningar där OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT 2007/08:RFR22 man inte kommer i närheten av bränslet. Det är ganska avancerade anläggningar som krävs för upparbetningsprocessen. Den kritiska massan för plutonium-239 är i storleksordningen , så det krävs en mindre mängd plutonium än uran. Slutligen är det uran-233. Det finns inte heller naturligt i naturen, så det måste man också framställa. Det görs på ett liknande sätt som när det gäller plutonium, men här utgår man från ett annat ämne, nämligen torium, torium- 232. Uran-233 är lite problematiskt, eftersom framställningsprocessen kommer att leda till att det finns väldigt starkt radioaktiva ämnen som är svåra att få bort, till skillnad från uran-235 och plutonium-239, som när man väl har separerat ut dem inte är lika radioaktiva som uran-233. Det är ett problem när man ska hantera materialet. Det kan ändå vara intressant för länder som har stora toriumtillgångar att tillgå att trots allt fundera på den här vägen. Länder som har stora toriumtillgångar är till exempel och . Kärnbränslecykeln är de processer som man använder sig av i hanteringen av kärnbränsle. Det hela börjar med att man ska bryta uranmalmen där man har hittat en fyndighet. Det börjar med en urangruva. Därefter koncentrerar man ut så mycket uran som möjligt ur det man har brutit. Koncentrationsprocessen leder till en uranförening som brukar kallas yellow cake. Det begreppet kan man stöta på i många sammanhang. Den är gulaktig, som namnet antyder. Man kan säga att de två första stegen, urangruvan och urankoncentreringen, inte är så väldigt uranspecifika processer, utan det påminner väldigt mycket om vilken gruvbrytning som helst. Det är liknande handgrepp som det handlar om. I nästa steg vill man konvertera yellow cake till en uranförening som heter uranhexafluorid. Den har den fördelen att den är gasformig, vilket underlättar när man sedan ska anrika uranet. Anrikningen syftar till att öka andelen uran- 235 i materialet. De flesta metoder som man använder utnyttjar att det finns en viktskillnad mellan uran-235 och de andra typerna av uran. Det är framför allt uran-238 som man ska försöka skilja bort sig ifrån, för det är det som är den vanligt förekommande varianten. Viktskillnaden mellan varje atomkärna gör att man kan separera olika typer av uran, till exempel genom en metod som utnyttjar centrifugering av gasen. Genom att använda sig av gascentrifugering av uranhexafluorid kan man separera de tyngre och de lättare kärnorna. Det är väl den metod som diskuteras mest . Exempel på andra metoder för att separera uran är gasdiffusion och elektromagnetiska separationsmetoder. Om det är vapenuran man är ute efter ska man försöka anrika till en halt av 235 på . När det gäller bränsle till reaktorer kan man i vissa reaktortyper använda oanrikat bränsle, och då behöver man inte det här steget. Men i de flesta reaktortyper vill man ha bränsle som är åtminstone låganrikat, så att man har en viss ökning av uran-235 för att det ska fungera bra, dock sällan . Om det i stället är plutonium som man är ute efter kommer man in på ett annat ställe i kärnbränslecykeln. Då producerar man ett bränsle, och sedan ska 2007/08:RFR22 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT man neutronbestråla det i en reaktor. Som jag sade tidigare vill man ha korta bestrålningstider för att undvika plutonium-240. När man sedan har bestrålat bränslet måste man plocka ut plutoniumet ur bränslet, och det är, som sagt, väldigt avancerade anläggningar på grund av bränslets höga radioaktivitet. Man kan sammanfattningsvis säga att det inte är så mycket som skiljer civil och militär kärnteknisk verksamhet på ytan när man tittar på det, men det finns några saker. En sak är anrikningsgraden. En anrikningsgrad på är någonting som sällan förekommer i några som helst andra sammanhang än just vapensammanhang. När det gäller plutonium är det produktionsprocessen, att man gör täta bränslebyten i en reaktor. Det är också en indikator på att man håller på med någonting speciellt. Sedan kan man också säga att om man håller på med uranmetall är det inte heller någonting som dyker upp i vanliga fall. Det man brukar hantera är mest olika former av uranoxider, men just ren uranmetall är någonting som känns ganska vapenspecifikt. Jag tänkte avsluta med att diskutera primitiva laddningar. Det är en fråga som ofta dyker upp: Hur svårt är det att göra någon form av enklare laddning? Den främsta svårigheten, som jag ser det, är att tillverka eller komma över det fissila materialet. Då blir det givetvis intressant hur mycket fissilt material som finns på drift. Om man tittar tillbaka på det kan man se att det har gjorts en del beslag av höganrikat uran. Då handlar det om uran som har en anrikningsgrad som ligger i närheten av vapenuranets kvalitet. Det finns kanske ett halvdussin kända beslag och en sammanlagd mängd på . Vi vet inte mörkertalet. Med kommer man inte särskilt långt i de här sammanhangen. Vi kommer ihåg att den kritiska massan låg i storleksordningen . Anta då att vi har kommit över material och försöker göra en enkel kanonladdning. Det är i princip två underkritiska klumpar som man skjuter ihop så att det skulle kunna bli överkritiskt. Ett problem är att man kommer att få en väldigt osäker funktion för vapnet. Det är stor sannolikhet att det blir en blindgångare i någon mening. Men även en misslyckad kärnladdning skulle innebära en svår radiologisk situation. Man skulle sprida ut radioaktivt material i omgivningarna. Det är alltså inte någonting att ta lätt på. Jag ska också nämna reaktorplutonium, som är någonting som dyker upp i diskussionen. Om man skulle tänka sig att man tar plutoniumet från en vanlig kraftproducerande reaktors bränsle och använder det, hur skulle det gå? Ja, då är problemet, som jag tog upp, att kvaliteten på plutoniumet i reaktorbränsle generellt är av en mycket sämre sort, vilket ställer till problem. Den aktör som vill utnyttja detta reaktorplutonium måste separera ut det i en upparbetningsprocess, och det kräver anläggningar som ett begränsat antal stater har tillgång till för att kunna upparbeta och få ut plutoniumet. Det är stor risk att plutoniumet inte ger den funktion man har tänkt sig just genom att det har den OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT 2007/08:RFR22 här dåliga sammansättningen. Laddningen kanske inte fungerar så som man har tänkt sig över huvud taget. Jag slutar där. Ordföranden: för det. Då finns det möjlighet att ställa några frågor innan jag ger ordet vidare. (): Skillnaden mellan att tillverka vanligt bränsle och vapenbränsle är anrikningsgraden och produktionsprocessen. Men när man gör bedömningar och tittar på vad man kan göra, kan man se det på annan form av utrustning? Hur mycket mer måste man kunna för att göra den högre anrikningsprocessen? Hur svårt är det att bedöma? Det är det man är ute efter, vilken kompetens och vad man kan tekniskt göra i en sådan här reaktor. (): Jag funderar på det sista som du sade, om utbränt kärnbränsle och ett begränsat antal stater. Hur många är det? Vet vi i så fall vilka? , (): Jag börjar med den första frågan. Om vi tittar på anrikningsprocessen sker den i steg. Man måste upprepa samma process för att nå högre och högre anrikning. Om man kan anrika till 3 ½ procent kan man också anrika till genom att i princip fortsätta processen. Det är samma metodik för att gå till högre anrikningsgrader. När det gäller kapacitet till upparbetning har jag inte någonting i bakhuvudet direkt. Men jag tror att de anläggningar som finns är deklarerade i stor utsträckning. Sedan är det sådana aktörer som inte har skrivit på avtal som kan ha anläggningar som finns i det fördolda. Jag vet inte om någon annan har en bra siffra på ungefär hur mycket anrikningskapacitet som finns ute i världen. Vi går vidare till , som ska prata om kärnvapenspridning, motverkande åtgärder och kärnvapenhotet , tillsammans med från . Kärnvapenspridning, motverkande åtgärder och kärnvapenhotet , (): Jag kommer från FOI. Jag tänkte lite kort försöka beskriva läget när det gäller kärnvapenarsenaler, kärnvapenhot och spridningsfrågor kring kärnvapen. Låt mig börja från början, precis som , och ställa frågan: Varför skulle stater över huvud taget vara intresserade av kärnvapen? Det har naturligtvis sin grund i att länder i viss mån betraktar världen som anarkistisk, där olika stater eller grupperingar av stater ibland har sammanfallande och ibland har motstridiga ambitioner och intressen. I en sådan värld är det till syvende och sist bara den egna staten som kan försvara nationens strategiska intressen. Som framgick av tidigare föredrag är det uppenbart att kärnvapen är ett möjligt maktinstrument i en sådan anarkistisk värld. Som också framgick av föredrag kan man anpassa kärnvapen 2007/08:RFR22 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT för militära syften, och därmed blir kärnvapen ett militärt medel för att uppnå vissa strategiska politiska intressen. Givet kärnvapnets relativt stora destruktiva kraft följer också att kärnvapnen blir användbara i en betydligt vidare mening. Som ni alla vet förekommer kärnvapen i politisk retorik, i mer eller mindre outtalade hot, för att avancera vissa nationers strategiska intressen. Den militära användbarheten utgör också en viktig distinktion jämfört med biologiska och kemiska vapen. brukar man koppla ihop kärnvapen och biologiska och kemiska vapen och kalla allt massförstörelsevapen. Men hos såväl biologiska som kemiska vapen är det betydligt svårare att förutse effekterna vid en militär användning. Den distinktionen gör att det är betydligt svårare, för att inte säga mycket svårare, att tro att man inom överskådlig tid kommer att få ett förbud mot kärnvapen på samma sätt som det finns ett förbud mot biologiska och kemiska vapen. En annan faktor, förutom den militära användbarheten, som bidrar till att kärnvapen kan vara intressanta för stater är att teknologisk kunskap diffunderar. Det är naturligtvis på det hela taget någonting positivt. Men speciellt diffunderar kunskap som är relevant för kärnvapenframställning. Det gör att det för många stater inte är ett oöverstigligt tekniskt hinder att framställa kärnvapen. Det är fortfarande ett ekonomiskt, och möjligen politiskt, kostsamt projekt, men totalkostnaden måste alltid ställas i relation till kostnaden för att upprätthålla något annat maktinstrument för att bemöta det upplevda hotet. Det är inte säkert att ett sådant annat maktinstrument ens finns tillgängligt för den staten. Speciellt kan det upplevda hotet bestå av ett konventionellt militärt hot. Kärnvapen kan alltså användas för att bemöta konventionella militära hot. Situationen mellan och är ett typexempel på det. Som en följd av det kommer att kärnvapen inte nödvändigtvis styr andra kärnvapen, som jag har skrivit i presentationen. Det betyder att kärnvapen inte nödvändigtvis påverkar kärnvapenarsenal vad gäller struktur, sammansättning eller antal, eftersom kärnvapen framför allt hänger samman med konventionella militära förmåga. Efter att ha försökt måla upp något slags anarkistisk och ganska mörk bild av världen tycker jag att det är viktigt att påpeka att det ekonomiska och kulturella utbytet och beroendet i världen naturligtvis är väsensskilt jämfört med under till exempel . Den här ökande interdependensen i världen bidrar med största sannolikhet till att dämpa konflikter i världen och till att få stater att söka andra utvägar än väpnade konflikter ur eventuella konflikter. Ett annat tecken på att världen inte är så anarkistisk som jag kanske försökte utmåla här är existensen av olika avtal. Ett sådant, och det kanske viktigaste avtalet, är icke-spridningsavtalet , som alla stater förutom tre , och är signatärer till. Bara det får betraktas som ett smärre mirakel. OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT 2007/08:RFR22 I icke-spridningsavtalet definieras erkända kärnvapenmakter, nämligen , , , och . Övriga stater som är signatärer har frånsagt sig rätten eller möjligheten att skaffa kärnvapen. Några viktiga paragrafer i det här avtalet som är värda att nämna är artikel IV, som understryker alla staters rätt till civil kärnteknik, det vill säga till exempel kärnkraft, och artikel VI, som säger att de fem kärnvapenstaterna ska nedrusta och avveckla sina kärnvapen, dock utan att paragrafen anger någon tidsram för den nedrustningen. har fyra decennier på nacken. Man kan väl säga att vi kan skönja vissa fragmenteringar när det gäller uppslutningen kring avtalets regelverk och anda. Det gäller såväl avsikten att nedrusta och avveckla kärnvapen som försöken att tydligare klargöra vari rätten till fredlig kärnteknik består och hur den rätten bör kontrolleras på ett tillfredsställande sätt. En ytterligare svaghet i icke-spridningsavtalet är, som jag sade, att tre stater står utanför , och . Problemet är att alla de tre staterna innehar kärnvapen, även om aldrig formellt har erkänt något kärnvapeninnehav. Det medför att de här tre staterna undandrar sig de skyldigheter som övriga erkända kärnvapenmakter har, som de drar fördelar av att den absoluta majoriteten av stater har frånsagt sig rätten att skaffa kärnvapen. Trots icke-spridningsavtalets fragmentering och tveksamheter i fråga om avsikt och uppslutning kring icke-spridningsavtalet skulle jag vilja påpeka att antalet strategiska kärnvapen, det vill säga väsentligen av den typ som går från kontinent till kontinent, har mer än halverats sedan slutade. Det finns under 10 000 strategiska kärnvapen i världen, vilket är den lägsta nivån på . Den här minskningen beror naturligtvis framför allt på drastiska reduktioner i såväl som i och med upphörandet av . Övriga stater har på det hela taget i många fall inte nedrustat, till exempel och , men de staterna har betydligt mindre kärnvapenarsenaler och påverkar därför inte totalbilden speciellt mycket. När det gäller direkta rustningskontrollerande och rustningsbegränsande avtal finns det bara bilaterala avtal mellan och . Inga andra kärnvapenstater, varken de tre övriga erkända kärnvapenstaterna eller de tre de facto-kärnvapenstaterna utanför NPT, ingår i några rustningsbegränsande avtal. Mellan och finns tre avtal. Det är dels INF, som förbjuder markbaserade medeldistansrobotar. För er som var med är de av typen Pershing II, SS-20 och så vidare som det var sådant liv om. Det är dels ett strategiskt avtal som heter Start 1, som begränsar antalet stridsspetsar för och till ungefär 6 000 vardera. Det avtalet löper ut . När det avtalet löper ut kvarstår bara det som kallas Sort, eller , ett avtal som säger att ska och vardera ha i storleksordningen 2 000 operativa laddningar. 2007/08:RFR22 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT ingenting om vad man ska ha , ingenting om vad man ska ha och ingenting om hur många laddningar man får ha förrådssatta. Det säger bara hur många laddningar man ska ha operativa på nyårsnatten 2012. Dessutom finns inga kontrollmekanismer för att kontrollera i vilken mån framskrider eller efterlevs . Det finns bara i Start 1- avtalet. När Start 1 går ut kommer all information om och strategiska kärnvapenarsenaler att försvinna. Då kommer vi att befinna oss i det läget att vi egentligen inte har några tillförlitliga uppgifter om arsenaler i några kärnvapenstater. Det är till exempel fallet med de taktiska kärnvapnen. Man kan säga att taktiska kärnvapen är allt som inte definieras i de här tre bilaterala avtalen. Där finns inga uppgifter om vad vare sig eller har, har haft eller tänker sig ha . Jag ska göra en liten kort skiss över de erkända kärnvapenmakterna och några skönjbara trender i de staterna. Trots reduktioner i kärnvapenarsenalen kvarstår beroendet av kärnvapen i , även om den kvalitativa förändringen sedan slut framför allt är den ökande konventionella kapaciteten i . De här två benen reflekterar egentligen två fronter i den amerikanska hotbilden. Det är en där kärnvapen kommer till sin användning. Det handlar då om att bemöta strategiska rivaler, och kanske i än högre grad framöver . Den konventionella kapaciteten är däremot främst till för rivaler eller antagonister som består av mindre och auktoritära stater, där kärnvapenarsenal inte anses tillförlitlig, antingen beroende på karaktären på konflikten med den här mindre staten eller på svårigheter att kommunicera och förstå varandra, vilket gör att kärnvapenavskräckning så att säga förfelar sitt syfte. I har det också skett en drastisk reduktion av det totala antalet kärnvapen, men i motsats till är trenden snarare att beroendet av kärnvapen ökar på grund av att den konventionella kapaciteten har sjunkit. Och i takt med den ökande ekonomiska tillväxten i har kärnvapenarsenalen och förnyelse av kärnvapenarsenalen en hög prioritet. Speciellt ser man i , beroende på den konventionella kapacitetens minskande förmåga, ett tvång att behöva använda kärnvapen i ett bredare syfte. Man diskuterar till exempel att deeskalera väpnade konflikter för att avsluta de konflikterna på ett för fördelaktigt sätt. Jag menar alltså att ska kunna utkämpa ett konventionellt krig men också kunna eskalera det och sätta in kärnvapen för att därefter få ett slut på den konflikten i ett fördelaktigt läge för . Den minskande konventionella förmågan i bidrar också till att det blir än viktigare för kärnvapenarsenalen att man korrekt kan förutsäga framtiden. Strategiska kärnvapen är långsiktiga projekt, så behöver fundera över vilka konventionella kapaciteter som kommer att finnas i närområdet om, säg, . Bland annat har uttryckt en önskan om att förvandla de bilaterala avtalen, som jag nämnde, till multilate- OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT 2007/08:RFR22 rala sådana, det vill säga att man vill få med fler stater i den typen av kärnvapenbegränsande avtal. Man kan väl misstänka att det finns en viss oro för till exempel långsiktiga potential. I är kärnvapnen relativt få. I storleksordning är det mindre än i och , och de är relativt åldersstigna. Men givet att kan hålla ihop sitt land och sitt parti finns det heller inga hinder mot att ha en långsiktig uppgradering. Alltsedan reformer har ekonomisk tillväxt varit i fokus. En ökad ekonomisk betydelse i världen medför att man får större regionala och globala politiska intressen. medför den ekonomiska tillväxten att militära utgifter också kan öka. Man pratar om att de totala militära utgifterna i kommer att öka . Hur stor del av det som går till kärnvapen är okänt. Slutligen, av de fem erkända kärnvapenmakterna, har vi och som har en låg prioritet vad avser kärnvapen. Men den verkar åtminstone vara konsistent och väldefinierad. Det är kanske svårt att se några akuta skäl till att och skulle ha kärnvapen. Men man ska komma ihåg att kärnvapen, som jag sade, är stora, långsamma och kostsamma projekt. Om och fullständigt skulle avveckla sina kärnvapenprogram skulle de ha mycket svårt att återuppta den kapaciteten. Och det är väldigt svårt att veta hur världen kommer att se ut i ett europeiskt perspektiv om, säg, . Detta för oss in på riskländer, det vill säga länder som på ett eller annat sätt har avsagt sig rätten eller viljan att ha kärnvapen men som misstänks ha en kapacitet i varierande grad, stor eller liten. gjorde, som ni vet, en provsprängning som med största sannolikhet var en provsprängning av ett kärnvapen eller en kärnladdning. Det är dock oklart vilken kapacitet har att leverera sina eventuella kärnvapen, det vill säga vilken förmåga man har att placera sina kärnladdningar på till exempel en missil för att få ett funktionellt vapen, som pratade om . strategi är, minst sagt, något oklar. Man kan anta att regimöverlevnad har högsta prioritet. De uppgörelser som har funnits om att ska avveckla sitt kärnvapenprogram verkar ha gått i stå igen. Därför tror jag att framtiden för eventuella kärnvapenprogram är högst oklar för tillfället. Ett annat potentiellt riskland är , som har ett väldigt ambitiöst föregivet civilt kärntekniskt program. Men det har en liten obalans och är konstigt dimensionerat, i alla fall för att vara ett rationellt civilt program. , det vill säga det internationella atomenergiorganet, som har till uppgift att kontrollera att de föregivet civila kärntekniska verksamheterna också är civila har en hel del utestående frågor när det gäller kärntekniska program. Jag tror att den avgörande frågan är vilka intentioner har. Det är inte fråga om en teknisk dimension, utan det är fråga om en säkerhetspolitisk dimension. 2007/08:RFR22 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM KÄRNVAPEN OCH RADIOLOGISKA HOT Effekterna av till exempel de här två staterna med kärnvapen är förmodligen större än bara, så att säga, de två i sig. Man kan se någon form av dominoeffekt där stater i dessa länders närområde också ser sig tvungna att skaffa kärnvapen. Totaleffekten ackumuleras och blir mer negativ än vad effekten av de här två i sig skulle vara. Som de här två exemplen visar kan man använda icke-spridningsavtalets rätt till civil kärnteknik för att möjligen bygga upp en kapacitet att framställa kärnvapen. Frågan är hur man kan stoppa denna eventuella spridning utan att rasera icke-spridningsavtalet det ska man komma ihåg. Svaret på den frågan är väl att man, om en stat verkligen vill skaffa kärnvapen, inte kan förhindra det. Det man kan göra är att fördröja en sådan utveckling. Därmed kan man ge en chans till förhandlingar och påbörja någon form av process där man förändrar landets upplevda situation. För det syftet finns det flera olika förslag. Det finns också ett flertal olika internationella sammanslutningar av stater. En sammanslutning som är relevant i det här sammanhanget är , , som är en sammanslutning av ett drygt 40-tal stater, däribland . Det är i stort sett . Det är , , , och . Det är ungefär så. Det här är en sammanslutning som försöker sätta upp gemensamma regler för hur och vad man bör exportera avseende kärnteknik och produkter som har ett så kallat dubbelt användningsområde, det vill säga att de kan användas i ett kärnvapenprogram men att de också har ett användningsområde inom vanlig civil industri jag tänker till exempel på fräsmaskiner. Uppenbarligen är det en svår balansgång mellan att å ena sidan se till att teknologier inte hamnar i länders fördolda kärnvapenprogram och att å andra sidan inte förhindra legitim export och legitim internationell handel. Eftersom består av drygt 40 stater och det är konsensusbeslut kan ni förstå att det naturligtvis blir kompromisser. Olika länder har ju olika intressen. Men på det hela taget får man säga att NSG har varit en sammanslutning som har fungerat bra för att fördröja export av kärnvapenrelaterad teknik. En het potatis inom NSG och inom kärnteknikvärlden i övrigt är huruvida man ska öppna för kärnteknikhandel med . Eftersom är en stat som har valt att stå utanför icke-spridningsavtalet, NPT, är länder och speciellt NSG-medlemmar väldigt restriktiva med handel med gällande kärnteknik. Fördelen med att öppna för ett sådant avtal är naturligtvis att man får in på ett annat sätt i arbetet med spridningsfrågor.