mot · GW02Sf331 · 2008-09-11 00:00:00 — Det gäller förstärkta gränskontroller vid EU:s yttre gränser, hårda krav riktade mot de nya medlemsstaterna för att förhindra att flyktingar tar sig in i EU via dessa, steg mot en gemensam gränspolis för EU, hot mot tredjeländer för att tvinga dessa att ta emot, inte bara egna medborgare, utan även medborgare i andra stater och senast det starkt repressiva återvändandedirektivet. Denna utveckling visar med all önskvärd tydlighet det problematiska och olämpliga i att göra asylpolitiken till föremål för överstatliga beslut inom EU. kritik mot EU:s flyktingpolitik grundar sig såväl på den restriktivitet som blivit kännetecknande för innehållet som på det faktum att dessa frågor beslutas på överstatlig nivå inom EU. 7.1Militariseringen av kontrollen av EU:s yttre gränser I syfte att hantera den migration som når EU:s yttre gränser har EU skapat Frontex, en byrå för yttre gränskontroll, som organiserar patrullering och övervakning av den afrikanska och centrala . De alltmer avancerade övervakningssystem som används har fått till följd att fler väljer längre och farligare vägar, i synnerhet från till . Fler och fler människor omkommer under flykten till . påbörjades byggandet av två gränsstängsel kring de spanska enklaverna och vid . Projektet finansierades med EU-medel med syfte att hindra afrikanska flyktingar att ta sig över EU:s landgräns mot . Gränsbarriären stoppade emellertid inte människor från att fortsätta försöka ta sig in i via enklaverna. Flera dödsfall har rapporterats efter att människor har ramlat ner från stängslet, och sköts minst fem personer ihjäl av militären när en stor grupp flyktingar försökte ta sig över. Det som har skett är bara att gränsbarriären har tvingat de som vill ta sig till att ta allt större risker. Förordning 2007/2004 ålägger Frontex följande uppgifter: operativt samarbete mellan medlemsstater i förvaltningen av EU:s yttergränser; bistånd till medlemsländer med utbildning av nationella gränsvakter; genomföra riskanalyser; ge hjälp till medlemsstater som är i behov av tekniskt eller operativt bistånd vid sina yttergränser; ge stöd vid gemensamma repatrieringsoperationer som inbegriper flera medlemsstater. Frontex eget mandat är i allt väsentligt inriktat på att skydda EU:s gränser och saknar en explicit mekanism för att tillförsäkra skydd för asylsökande eller andra utsatta grupper. Frontex har därför ödeläggande effekter på EU:s politik för mottagande av flyktingar och andra skyddsbehövande. En av de mest oroande bristerna i mandatet är frånvaron av ett uppdrag att rädda människor i nöd och livsfara, t.ex. vid skeppsbrott. Frontex, som ju upprättats med det uttalade syftet att ge EU-medborgarna en känsla av säkerhet, har misslyckats just med detta eftersom man inte lyckats minska antalet som når Europas kuster. Istället har Frontex bidragit till de många tragedier som utspelats utanför EU:s yttergränser . Som komplement till Frontex har en förordning om Rapid Border Intervention Teams (Rabit), antagits. Dessa EU-styrkor ska med kort varsel kunna sättas in områden där det finns ett stort inflöde av asylsökande och eller andra migranter. En annan huvudlinje i är att ge finansiellt och tekniskt stöd till nordafrikanska staters gränsstyrkor. har exempelvis levererat patrullbåtar, fyrhjulsdrivna fordon och datorer till för att hjälpa landet att bevaka sin kust. Den fria rörligheten i EU utvecklas alltså på bekostnad av den fria rörligheten i EU:s grannstater. pressas att införa en hårdare politik för att bekämpa migration, baserat på den europeiska modellen med gränskontroller, kriminalisering, frihetsberövande och utvisning. Allt belönas sedan med EU-finansiering. Den stora faran med Frontex och snabbinsatsstyrkorna är att konsekvenserna oundvikligen blir kränkningar både av och av om mänskliga rättigheter. De som finns ombord på de fartyg som eskorteras tillbaka till de afrikanska stater de kommit från ges nämligen inga möjligheter att söka asyl. sätts de EU-direktiv som ska garantera asylrätten ur spel. EU:s gränskontroll förläggs på detta sätt på tredjeländers sjöterritorium. I praktiken stämplar EU en individ som irreguljär migrant redan innan han eller hon lämnar sitt land och kommer in på EU-territorium. Dessa förebyggande aktioner tar ingen hänsyn till att den det gäller inte behöver vara illegal utan en potentiell asylsökande eller flykting. Detta förhandsantagande om illegalitet och förebyggande gränskontroll omöjliggör ett fullständigt respekterande av mänskliga rättigheter och tillträde till en reguljär asylprocess med en individuell bedömning av asylärendet som föreskrivs av flyktingkonventionen. Politiken leder till ett systematiskt brott mot internationell och europeisk flyktingrätt. Enligt uppgifter från organisationen dog 11756 personer under sina försök att ta sig in i , därav 1861 personer enbart . medgav Frontex biträdande chef att räddningsoperationer och förmåga att agera i humanitära krissituationer inte låg inom Frontex behörighet. Det är därför helt klart att Frontex prioritet är att stoppa fartyg vid gränserna och att medverkan vid sjöräddning är helt frivillig. Rättsreglerna för sjöräddning grundas på internationell rätt. När det gäller de skyldigheter som åvilar en fartygsbefälhavare eller en regering är det tillräckligt att ta del av the UN Convention on the of the Sea (1982), the International Convention on Saftey of Life at Sea (SOLAS 1974) och the International Convention on Search and Rescue (1979) för att konstatera en skyldighet att snabbast möjligt rädda personer i sjönöd, oavsett de nödställdas nationalitet eller status eller av vilka omständigheter de befinner sig i. EU:s institutioner beklagar både förlusterna i människoliv till havs och de allt större risker som migranter är beredda att utsätta sig för och är rasande över den blomstrande människosmugglingen. Detta som man låtsas inte se det direkta orsakssambandet med de åtgärder man själv vidtagit för att stänga gränserna och hindra asylsökande att nå EU:s territorium. Paradoxalt nog kränker de fysiska och rättsliga medel som används för att skydda migranter deras grundläggande mänskliga rättigheter. Förutom att avstå från att hjälpa människor i fara, har många människor avvisats utan att ha fått möjlighet att söka asyl i flagrant brott mot angående flyktingars rättsliga ställning. deltar aktivt i såväl utformningen som praktiserandet av denna restriktiva politik och har inte i något fall utnyttjat sin rätt att stoppa EU-lagstiftning som syftar till att undergräva asylrätten. De mänskliga och rättsliga kostnaderna för den förda politiken är oerhörda: Människor hindras från att söka skydd och förvägras rätten att söka i ett annat land. Detta är också avsikten med den politik som förs, trots att det sätter internationella konventioner ur spel. Många direktavvisas vid gränsen, trots att de har asylskäl. Marknaden för samvetslösa människosmugglare ökar. De smugglingsnätverk som blir allt mer omfattande utpekas sedan som ansvariga för de dödsfall som sker istället för EU-ländernas regeringar som ju har det verkliga ansvaret. Nya farligare flyktvägar pressas fram. När den gemensamma gränsövervakningen täppt till en väg in i EU utsätter sig människor som är i behov av att fly för ännu större faror. Antalet dödsoffer ökar. Tusentals döda tredjelandsmedborgare, särskilt de som dör när de försöker nå eller södra gräns ökar . Övergrepp tillåts ske i det fördolda, bl.a. rapporteras ett stort antal övergrepp från förvarslokaler och transitområden på flygplatser, som är stängda för insyn. Det är tydligt att Frontex operationer kring inneburit att flyktvägarna från till pressats till att bli mycket längre och mycket farligare. Som en brutal konsekvens av detta har också fler människor mist livet. Som en annan mycket farlig konsekvens har många människor förvägrats rätten att söka asyl. Först och främst sker detta genom att Frontex hindrar dem från att komma i land. De tvingas vända tillbaka eller försvinner på annat sätt. Människor lever också inlåsta i förvarsanläggningar under emellanåt mycket svåra förhållanden där de undanhålls den nödvändiga information och juridiska hjälp de av internationell rätt är berättigade till för att kunna söka asyl. Regeringen bör i EU verka för att asyl- och flyktingpolitiken i grunden förändras och bygger på respekt för mänskliga rättigheter och människors lika värde. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Direktivet om transportörsansvar innebär ett generalangrepp på och asylrätten. Direktivet har både till syfte och effekt att kortsluta rätten till asyl och göra oanvändbar. Det utgör ett grovt angrepp på den mänskliga rättigheten att söka och åtnjuta asyl som finns upptagen i artikel 14 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Transportörsansvar innebär i praktiken att myndighetsutövning läggs ut på privata rättssubjekt, vilka självfallet har vinstsyftet som främsta ledstjärna. Flygbolaget SAS har i sitt remissvar över departementspromemorian Transportörsansvaret i utlänningslagen (Ds 2001:74), bl.a. yttrat följande: I och med att SAS har rätt att neka ombordstigning på grund av att inresehandlingarna (inte själva flygbiljetten) inte är i ordning kan passagerarna sägas stå i ett slags beroendeförhållande till transportören. Därför är transportörens kontroll att likställa med myndighetsutövning och därmed i strid med regeringsformen. delar den uppfattningen. Transportörsansvaret har också som oundviklig följd att transportföretagen infört rasprofilering av sina passagerarkontroller. Detta är fullständigt oacceptabelt och försvårar en effektiv kamp mot främlingsfientlighet och rasism. dåvarande majoritet i flyktingfrågor, bestående av socialdemokrater och moderater, godkände beklagligtvis propositionen om genomförande av direktivet om transportörsansvar i svensk rätt. Den rimliga ståndpunkten hade varit att vägra införa direktivet med hänvisning till att det står i strid med åtaganden i enlighet med Genèvekonvention och hävda den ståndpunkten vid ett eventuellt rättsligt förfarande mot vid . Regeringen bör påkalla nya förhandlingar om direktivet om transportörsansvar och därvid verka för att alla bestämmelser i direktivet som sätter asylrätten ur spel eller leder till diskriminering grundad på hudfärg eller etniskt ursprung tas bort. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 7.3Handlingsprogram för att bekämpa illegal invandring och utlokalisering av EU:s gränser utanför antog Europeiska unionens råd en handlingsplan för att bekämpa illegal invandring. I planen ges högsta prioritet för åtgärder syftande till att täppa igen återstående sprickor i murarna runt Fästning . Bortsett från en generell hänvisning till internationella åtaganden om att ge skydd, saknas varje tanke på att det finns asylsökande och flyktingar bland dem som gör irreguljära förflyttningar, smugglas eller är utsatta för människohandel. Andra åtgärder som man enats om avser exempelvis riktlinjer för den yttre gränskontrollen och slutande av återtagandeavtal med tredjeländer som , , , , samt . Relationerna mellan EU och tredjeländer förgiftas successivt av uppgifter om dålig behandling av tredjelandsmedborgare av immigrationsmyndigheterna i EU-länder. Det finns en frestelse för migrationsministrarna att undvika denna fråga genom att göra myndigheterna i hemländerna till medbrottslingar i den förödmjukande behandlingen av deras medborgare. Detta sker främst genom EU:s insisterande på att sluta återtagandeavtal med tredjeländer genom vilka dessas myndigheter anlitas som agenter för EU-länderna när det gäller utvisning av deras medborgare från EU-länder och för att utföra kontroller för att hindra sina medborgare att utnyttja den grundläggande mänskliga rättigheten att lämna sitt land. Denna politik med krav på återtagandeavtal har inte haft någon märkbar effekt på effektiviteten i verkställandet av utvisningar från EU-länder. Men politiken medför stora risker för EU internationellt. Detta på grund av att politiken kan få till effekt att sänka förtroendet för tredjeländernas regeringar i deras egna medborgares ögon. Deras medborgare ser sina regeringar som handlande i EU-ländernas intresse tvärtemot skyldigheten att skydda sina medborgare mot godtycklig behandling av andra länders regeringar. Politiken ställer också i blixtbelysning svagheten hos regeringarna i fattiga och instabila länder gentemot EU:s styrka. De regeringar som är snabbast att sluta återtagandeavtal är ofta samma regeringar som är i starkast behov av förstärkt legitimitet hos sin egen befolkning. Istället för att bistå dessa länder i processen att vinna sina befolkningars förtroende genom att förstärka rättsstaten, skyddet för mänskliga rättigheter och utvecklingen av fungerande ekonomier, blir EU medskyldigt till att förstöra deras ledares legitimitet genom att tvinga dem till att acceptera och medverka i att förödmjuka sina medborgare. En förändring av denna politik måste ges högsta prioritet. Migrationsrättsområdet på EU-nivå kan antingen förstärka eller förgifta EU:s internationella rykte och möjligheter att delta som en respekterad aktör i den internationella gemenskapen. Utan att ägna en större uppmärksamhet både åt de åtgärder som beslutas på detta område och deras konsekvenser på ett vidare plan riskerar EU att undergräva sin egen politik, inte minst säkerhetspolitik. Därtill kommer bl.a. Europeiska unionens råds slutsatser om åtgärder mot olaglig invandring sjövägen, samarbete med tredjeland för att bekämpa olaglig invandring, samarbete med kring visering, återtagande, flygplatskontroller etc., samt ständiga förändringar och tillägg till . I stort sett allt som EU beslutat om på asyl- och immigrationsområdet, med den europeiska flyktingfonden och direktivet om tillfälligt skydd vid massflykt som undantag, har utgjort byggstenar i projektet . Regeringen bör i EU ta initiativ till att EU:s politik beträffande återtagandeavtal förändras på ett sådant sätt att de följder som angivits ovan i fortsättningen undviks. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. antogs den förordning som ersätter . Den innebär att alla grundprinciper i med dess stötande och inhumana konsekvenser blev kvar. Huvudregeln om att asylansökan ska göras i det första EU-land den sökande rest in i leder självfallet till att flyktingarna koncentreras till de länder som gränsar mot områden varifrån många flyktingar kommer. Det är länderna i norra delen av som påtvingat EU:s medlemmar vid principen för att uppnå en koncentration av flyktingarna i dessa länder och i görligaste mån motverka etnisk mångfald i . Förordningen motverkar alltså en någorlunda jämn fördelning av flyktingar i olika EU-länder och koncentrerar dem till frontstaterna. Det får som självklar logisk konsekvens att dessa som motåtgärd söker göra sina gränser så ogenomträngliga som möjligt. har här medverkat till att ytterligare en viktig del av Fästning kommit på plats. En grundförutsättning för att tillämpa en sådan princip för fördelning av asylsökande mellan EU:s medlemsstater som Dublinförordningen bygger på är att rättspraxis vid tillämpningen av skyddsreglerna för asylsökande är densamma i EU:s medlemsstater. I verkligheten råder avgrundslika skillnader i detta avseende. Ett tydligt exempel utgörs av , där det är i det närmaste omöjligt att få skydd. Detta gäller även konventionsflyktingar och människor som har en välgrundad fruktan för tortyr i hemlandet. Grekiska myndigheter torterar och mördar istället asylsökande. Rapporter från för att förebygga tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling, utskott för medborgerliga rättigheter m.m., organisationer som tyska Pro Asyl och norska och grekiska Helsingforskommittéerna är samstämmiga i en förödande kritik mot det grekiska flyktingmottagandet. har antagit en rekommendation att EU:s medlemsstater i enlighet med sina skyldigheter att respektera asylrätten tills vidare ska avstå från att överföra asylsökande till med stöd av Dublinförordningen. Ändå fortsätter dessa överföringar till . Det är mycket illavarslande och visar ett öppet förakt från den för internationella åtaganden när det gäller mänskliga rättigheter. Det är absolut nödvändigt att Dublinförordningen omgående revideras från grunden. Den enda rimliga principen för att avgöra vilket land som ska handlägga en asylansökan, är att låta den asylsökande själv fatta beslutet. Det skulle också spara stora belopp för skattebetalarna i EU-länderna eftersom de s.k. Dublinförfrågningarna länderna emellan är synnerligen tidsödande och kostsamma som de förlänger handläggningstiderna på ett orimligt sätt. Även har i sitt yttrande över om ett gemensamt asylsystem givit uttryck för att man skulle föredra att Dublinförordningens principer hade ersatts med att den asylsökandes eget val av asylland ska vara avgörande. Den bör ta initiativ till en översyn av förordningen med syfte att fördelningskriteriet för de asylsökande ska vara att egna val ska vara styrande. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Rådsdirektivet om miniminormer för när medborgare och statslösa personer ska betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd, hade när det antagits av medlemsstaterna omsorgsfullt rensats på det mesta som skulle kunna innebära ett förbättrat rättsskydd för flyktingar och andra skyddsbehövande. tvingades efter att förhandlingarna var klara t.o.m. gå ut med en offentlig deklaration att det vore bättre att skyddsgrunds- och asylprocedurdirektiven inte antogs framför att de drevs igenom i sin nuvarande utformning. Ledande auktoriteter på flyktingrätt i världen har förklarat att vissa bestämmelser i direktivet uppenbart strider mor internationell rätt. Regeringen bör i EU ta initiativ till att skyddsgrundsdirektivet omarbetas i de delar som strider mot internationell rätt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Rådsdirektivet om miniminormer för medlemsstaters förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus har också rensats på i stort sett allt som skulle kunna bidra till rättssäkerhet i förfarandet. har också beträffande detta direktiv offentligt uttryckt sin oro över att rättssäkert asylförfarande skulle undergrävas om det antas i sin nuvarande form och förklarat att det vore bättre att inte anta något direktiv alls. har förklarat att många av direktivets bestämmelser kommer att leda till kränkningar av internationell rätt. Europeiska unionens råd tog dock inte någon hänsyn till dessa invändningar. Regeringen bör i EU ta initiativ till att asylprocedurdirektivet omarbetas i de delar som strider mot internationell rätt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. EU har antagit direktivet om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna. Direktivet utgör ytterligare en byggsten i Fästning och har i viktiga delar ett djupt inhumant innehåll, delvis präglat av gamla koloniala attityder och förhållningssätt. Direktivets bestämmelser om frivillig verkställighet på från beslutet om utvisning är helt verklighetsfrämmande. Även om den som ska utvisas på alla sätt medverkar till verkställigheten tar planeringen oftast betydligt än så. Att införa en regel om att tvång automatiskt ska tillgripas efter en så betyder, förutom ett djupt inhumant och stötande sätt att behandla människor, ett häpnadsväckande slöseri med skattemedel. Förvarsreglerna är helt oacceptabla. Den maximalt tillåtna tiden för förvar, 18 månader, är orimligt lång. Grunderna för förvarstagande är så oprecisa att de öppnar för ett stort mått av godtycke. Också ensamkommande barn får tas i förvar . Det är tillåtet att placera både vuxna med barn och ensamkommande barn i vanliga fängelser. Detta står i flagrant strid med . Om den utvisade inte återvänt frivilligt något som knappast är möjligt med hänsyn till tidsfristerna får ett återreseförbud utfärdas. Det kommer att i hög grad försvåra möjligheten att fly om förhållandena i ursprungslandet skulle förändras. Vuxna, men även ensamkommande barn, får utvisas till länder de saknar anknytning till genom vilka de enbart transiterat. Även detta är självfallet något som strider mot . Det är djupt beklämmande att den medverkat till att detta direktiv antagits. Regeringen bör därför ta initiativ till att återvändandedirektivet upphävs och ersätts med ett nytt direktiv vars innehåll står i grundläggande överensstämmelse med både humanitära principer, respekten för människors lika värde och EU-ländernas internationella åtaganden. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. är starkt kritiskt till den svenska flyktingpolitiken. Rätten till asyl undergrävs genom stora brister i den praktiska tillämpningen av gällande lagstiftning. Den överordnade målsättningen tycks vara att avvisa största möjliga antal människor. De regeländringar i utlänningslagen som genomfördes har, som redan då förutsade, orsakat många mänskliga tragedier och stort lidande för familjemedlemmar både i och i hemlandet. Detta konstaterades också i en utvärdering av de nya reglerna som Röda Korset lät göra efter att de tillämpats . Effekterna av lagändringarna visade sig bli både omänskliga och strida mot elementär mänsklig anständighet. Mot denna bakgrund tillsatte den dåvarande regeringen den s.k. som lade fram förslag om mindre restriktiva regler för anhöriginvandringen. Den dåvarande socialdemokratiska regeringens passiva hållning i frågan var fullständigt oacceptabel, och det finns ingenting som tyder på att den nya alliansregeringen har någon som helst avsikt att göra något åt denna mot all mänsklig anständighet stridande lagreglering. Regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag om att införa försörjningskrav som villkor för anhöriginvandring inom kärnfamiljen. För att ha rätt till uppehållstillstånd i anknytningsärenden för barn, make och maka måste arbete eller annan försörjning samt rimlig bostad kunna uppvisas (dir. 2008:12). är mycket kritiskt till detta. Om sådana förslag genomförs kommer det att innebära en av de allvarligaste inskränkningarna av flyktingars mänskliga rättigheter som skett . Försörjningskrav för anhöriginvandring inom kärnfamiljen innebär en kränkning av såväl som bestämmelser om rätten till familjeåterförening. Utredningen ska överlämna sitt slutbetänkande . trädde vissa förändringar i utlänningslagen i kraft som gäller familjeåterförening och som innebar att EG-direktivet om rätt till familjeåterförening genomfördes i svensk rätt. Det är ett minimidirektiv och hindrar därför inte från att ha mindre restriktiva regler. De regler som leder till djupt stötande och inhumana konsekvenser berörs inte av EG-direktivet. Migrationsmyndigheternas tillämpning av 18-årsregeln på barn som uppnått denna ålder under ärendets handläggning har kritiserats av justitiekanslern utan att myndigheterna har tagit något intryck. förekommer det att barn nekas återförening med sina föräldrar trots att de lämnat in ansökan , innan de fyllt . I många fall är det svårt att frigöra sig från misstanken att avsiktligt fördröjer handläggningen så att barnet ska ha hunnit fylla innan beslutet fattas. Den s.k. sistalänkenbestämmelsen måste återinföras och möjligheterna för äldre föräldrar att återförenas med vuxna barn förbättras. Kraven på hushållsgemenskap innan det vuxna barnet bosatte sig i och kravet att föräldrarna måste ha ansökt om familjeåterförening efter att barnet fått uppehållstillstånd i måste tas bort. Det kravet får helt orimliga konsekvenser. När det vuxna barnet flyttade till är föräldrarna ofta relativt unga och friska. kanske en av dem avlidit medan den efterlevande är gammal och svårt sjuk och inte kan klara sin livsföring utan hjälp av barnen. Men då stupar varje återföreningsansökan på tiomånadersgränsen. Det bör dock inte införas några regler om försörjningskrav. Därför bör regeringen uppdras att återkomma till med förslag om förbättrade regler för anhöriginvandring. Detta bör begära.