mot · GW02N9 · 2008-12-18 00:00:00 — med anledning av prop. 2008/09:67 Civilrättsliga sanktioner på immaterialrättens område genomförande av direktiv /48/EG menar att det nya lagförslaget innehåller en rad problem för rättssäkerheten. Trots detta talar mycket för att effekten på den illegala kopieringen kommer att bli högst begränsad. Därför föreslår vi att dels avslår propositionen, dels uppmanar regeringen att återkomma med ett nytt förslag. De allra flesta av de problem som finns med lagstiftningen är inte någon nödvändig följd av att implementera EU-direktivet. 6.2Problemen med kravbrev till privatpersoner3 6.3Risk för låga beviskrav4 6.4Glidning mot urholkat integritetsskydd5 6.5Poängen med ett opartiskt rättsväsende5 6.6Sverige behöver inte införa informationsförelägganden6 6.9Upphovsrättsligt skydd på nätet och utanför7 7Övriga förändringar i upphovsrätten8 8Skulle lagen hindra kopieringen?10 beslutar att avslå proposition 2008/09:67 Civilrättsliga sanktioner på immaterialrättens område genomförande av direktiv /48/EG. Det civilrättsliga sanktionsdirektivet, Ipred1, började som ett initiativ från kommissionen 2003 för att bekämpa förfalskade varor. Året därpå utvidgades det. Från att ha riktat sig mot kommersiell piratkopiering av fysiska produkter började det innefatta en mängd förslag riktade mot privatpersoners fildelning. Möjligheten att begära ut information från tredje part blev i samband med det också en fråga om att begära ut privata abonnentuppgifter från operatörer. Även regeringens proposition innehåller förslag till lagändringar angående allt från patentlagen till upphovsrätten. De frågor vi kommer att ta upp handlar om förslagen till förändringar av upphovsrätten, eftersom det är där vi ser risker för privatpersoners rättsäkerhet och integritet. försvarar upphovsrätten, i dess ideella del såväl som dess ekonomiska. Vi försvarar upphovsmannens rätt att bestämma vem som tjänar pengar på att sprida ett verk, och därmed möjligheten att ta betalt för den rätten. Vi har tagit ställning för breddade möjligheter att kopiera för personligt bruk och att det blir tillåtet att tillgängliggöra upphovsrättsskyddat material så länge det inte sker kommersiellt. Vi är medvetna om att utvecklingen av privatpersoners kopiering kan ha lett till uteblivna inkomster och därmed en förstärkning av problemen med att kulturen inte får ett tillräckligt stort samhällsekonomiskt utrymme. Sist i den här motionen argumenterar vi för att det liggande lagförslaget inte skulle lösa de problemen. Vi förespråkar i stället kulturpolitiska satsningar som en väg framåt. Det skulle ge verkliga förstärkningar av inkomsterna till kulturekonomin utan att inskränka möjligheterna med den nya tekniken eller leda till risker för rättssäkerheten. Förslaget till ny paragraf om informationsföreläggande, 53 c §, har varit central i debatten. Den skulle ge sökanden möjlighet att genom domstolsbeslut begära ut information om ursprung och distributionsnät från en rad aktörer. Civilrättsliga mål innebär ett stort ekonomiskt risktagande för en privatperson, som inte motsvaras av samma risk för en ekonomiskt stark aktör, t.ex. en organisation som företräder ett antal multinationella filmbolag. Konsekvenserna för respektive part av att förlora ett civilmål är ojämförbara. En stor del av problemet härrör från rättegångskostnaderna: Rättshjälpslagstiftningen är långt ifrån tillräcklig för att försäkra privatpersoner om en rimlig möjlighet att försvara sina intressen i en civilrättslig konflikt. I fall som rör upphovsrätten på nätet kan rättegångskostnaderna snabbt nå höga belopp. , som varit expertvittne i flera fildelningsmål, uppskattar kostnaden för en opartisk utredning av den tekniska utrustningen i sådana fall till ca (Newsmill ). Till det kommer advokatkostnader, som kan bli dyra med tanke på hur få advokater som är insatta i den här sortens upphovsrättsmål. I ett brottmål ska åklagaren bara driva mål där han eller hon bedömer att bevisningen räcker för en fällande dom. Åklagaren ska dessutom ta upp argument såväl för som emot att den åtalade döms. I civilrättsliga processer finns inget sådant. Det är en form av process som är konstruerad utifrån att parterna är någorlunda jämbördiga, något som med få undantag inte kommer att vara fallet i de upphovsrättskonflikter som springer ur användandet av informationsförelägganden. Regeringen bedömer i propositionen att domstolarna kommer att behandla 400800 krav på informationsförelägganden . Antalet immaterialrättsliga mål i domstolarna bedöms däremot inte öka mer än marginellt (s. 255 f.), trots de starka skäl de som mottar kravbrev borde ha till att få sin sak prövad. Det har varit svårt att fälla någon för upphovsrättsbrott i samband med fildelning och det finns ingen stark praxis i frågan om skadeståndsbeloppens storlek. Ändå tror vi att regeringen kommer att få rätt i att få av kravbreven kommer att sluta med en rättslig prövning. Orsaken är just att de kostnader som är förknippade med civilmål är för höga för att privatpersoner ska ha rimliga möjligheter att försvara sina intressen. Risken är stor att sådana situationer leder till fullständigt orättfärdiga förlikningar. Regeringen borde ha behandlat problematiken kring detta utförligt i propositionen. Vi menar att lagstiftaren bör undvika att stifta lagar som för över rättsprocesser från straffrätt till civilrätt när det finns risk för att parterna inte är ekonomiskt jämbördiga. 6.2Problemen med kravbrev till privatpersoner Upphovsrättsorganisationernas övertag i civilrättsliga mål syns tydligt i de kravbrev som används systematiskt i de länder som infört den här sortens lagstiftning. En 50-årig ålänning fick ett kravbrev på för att ha fildelat musik (). I har minderåriga fått kravbrev på (SvD ). till Danska Antipiratgruppens kravbrev har också läckt ut till nätet, och den visade tydligt att de fall som tagits upp i domstol inte är undantag: Den som tillgängliggjort en vanlig hårddisk kan lätt ställas inför krav på eller mer. Den som inte förlikar sig med kravet hotas i standardbrevet med att krävas på det dubbla beloppet. En bidragande orsak till problemet är att upphovsrättsinnehavaren inte har något att förlora på att sätta kraven överdrivet högt. Går den som fått brevet inte med på ett krav som upphovsrättsinnehavaren egentligen misstänker inte skulle hålla i domstol, behöver denne inte ta fallet vidare. I land efter land har resultatet av den här logiken blivit densamma, något som på goda grunder upplevs som utpressning. Mot den bakgrunden räcker det inte att justitieminister svarar att hon utgår från att de flesta producenter är klokare än så på frågan om det inte finns en risk för att vi får samma problem i . 6.3Risk för låga beviskrav I promemorian föreslogs att normalt beviskrav skulle gälla för en begäran om informationsföreläggande. Regeringen har däremot valt att föreslå att ett lägre beviskrav, sannolika skäl, ska räcka. Det är oklart vilken praxis det kommer att leda till. En vanlig form av bevisning i fildelningsmål har varit att upphovsrättsinnehavaren själv dokumenterar aktivitet denne ser via Internet, till exempel genom skärmdumpar. Det finns inget annat, uppenbart sätt för käranden att styrka sin misstanke. Bevisvärdet av den sortens egen dokumentation är dock mycket lågt; det är att betrakta som ett påstående från det eventuella brottsoffret om vad som hänt. Problematiken tydliggörs av programmet Bevismaskinen, en enkel mjukvara som tagits fram som satir över den lätthet med vilken det går att ge en helt fabricerad bild av vad som hänt i en dator. Programmet ligger på nätet och gör det möjligt för vem som helst att snabbt och enkelt producera skärmdumpar där ett valfritt namn eller IP-nummer ser ut att ladda ned filer över . Trots den väl kända problematiken kring detta skriver regeringen att det i fråga om olaglig fildelning i regel [är] enkelt att säkra bevisning om att ett intrång i objektiv mening har begåtts (s. 150). Regeringen hade här gärna fått utveckla hur en sådan bevisning bör se ut konkret. Problem med den sortens bevissäkring var till exempel ett av skälen till att den misstänkte friades i hovrätten i fallet om filmen . I debatten har det gång på gång skett en sammanblandning mellan hur enkelt det kan vara att se att ett brott begås och svårigheten för käranden att i efterhand bevisa att det skett. Till det kommer att det lätt kan uppstå fel i hanteringen av IP-adresser. Vid minst sex tillfällen har IT-brottsroteln vid fått felaktiga IP-adresser, vilket har drabbat oskyldiga (, SvD den 26november 2008). Att regeringen mot den bakgrunden väljer att inte diskutera frågan om beviskrav konkret är att dra sig undan sitt ansvar. Risken är uppenbar att vi får en rättsosäker praxis. Det intrycket förstärks av de ekonomiska konsekvenser regeringen uppskattar av förslaget, där 400800 ärenden beräknas kosta . Den typiska hanteringen av ett informationsföreläggande uppskattas därmed kosta ca . Vi har svårt att se hur en rättssäker prövning av påståendet att en viss IP-adress har tillgängliggjort en viss fil skulle rymmas inom den sortens ramar. 6.4Glidning mot urholkat integritetsskydd Lagförslaget har kritiserats för att det ger privata organisationer större möjligheter än polisen att begära ut abonnentuppgifter. Polis och åklagare kan bara få ut abonnemangsuppgifter vid misstanke om brott där fängelse är föreskrivet för brottet och det kan förväntas leda till annan påföljd än böter. Regeringen har tillsatt en ny utredning med utgångspunkten att det kravet ska sänkas, så att även brott som bara förväntas leda till böter räcker för att få ut abonnentuppgifterna (, Ju 2008:01, se dir. 2007:185 och dir. 2008:91). Lagstiftningen om immaterialrättsbrott fungerar här som en isbrytare i debatten; urholkningen av integritetsskyddet i det här specifika fallet utvidgas snart till att bli en generell regel. Vi är djupt kritiska till den tendensen, som återfinns också i andra sammanhang. 6.5Poängen med ett opartiskt rättsväsende Lagförslaget går över en principiell gräns: att brott ska hanteras av ett opartiskt rättsväsende. Vi har tagit upp några av de konkreta problem det medför i just de här fallen, men frågan är också vidare än så. Trots allt råder en politisk konsensus om att det i allmänhet är helt fel väg att gå att avlasta polisen genom att lägga över uppgifterna på käranden. Livsmedelshandlare har inget som liknar en motsvarande roll i bekämpandet av snatterier. Villaägare i samverkan har inte getts möjligheter att identifiera den de på lösa grunder misstänker för inbrottsförsök. Rätten att hålla kvar en misstänkt på brottsplatsen innehåller inte en allmän rätt att också tvinga den misstänkte att lämna ut vissa personuppgifter. I stället för att gå vidare med speciallagstiftning för immaterialrättsliga brott behöver vi diskutera helheten av vart vi är på väg. Den allmänna utvecklingen mot urholkad rättssäkerhet och utökad övervakning vi sett måste brytas. 6.6Sverige behöver inte införa informationsförelägganden Regeringen skriver att förslaget bygger på artikel 8 i direktivet. Det stämmer, men lagförslaget ignorerar artikel 8 punkt 3 e) i direktivet, som slår fast att behandlingen av personuppgifter inte ska påverkas av informationsföreläggandet. Det spanska telefon- och internetbolaget vägrade att lämna ut abonnentuppgifter om misstänkta fildelare till en privat organisation, vilket föranledde en process i . De slog i sin dom fast att medlemsstaterna inte behöver lämna ut personlig information i civilrättsliga processer i syfte att skydda upphovsrätten. betonade särskilt att direktivet inte får tolkas på ett sätt som riskerar att komma i konflikt med grundläggande rättigheter, som rätten till respekt för privatlivet. är alltså inte tvunget att införa någon möjlighet till informationsföreläggande gentemot privatpersoner. Datainspektionen gick längre än så i det remissvar den skrev fällde sitt avgörande. Inspektionen avstyrkte förslaget om informationsföreläggande för att den bedömde att det kan finnas rättsliga hinder mot förslaget. Den skrev att det inte är klarlagt om förslaget är förenligt med de EG-rättsliga bestämmelserna om dataskydd eller den rätt till skydd för privatlivet m.m. som följer av artikel 8 i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Förslaget till ny paragraf 53 d § begränsar möjligheterna att meddela informationsföreläggande något. Regeringen har i debatten hänvisat till den här paragrafen för att framhålla att det bara går att begära ut information om den som misstänks för omfattande kopiering. I det här fallet betyder dock kopiering med regeringens terminologi nedladdning (se s. 264). Den som t.ex. använder något av de vanliga fildelningsprogrammen tillgängliggör verken som de laddas ned. I praktiken torde i princip samtliga av åtminstone 1,4 miljoner vuxna fildelare ha gjort sig skyldiga till omfattande kopiering i regeringens mening. Statsminister sade i en intervju att lagförslaget är en legal grund för att komma åt dem som varit det riktiga hotet mot upphovsrätten, nämligen de som i stor skala ägnat sig åt att fördela upphovsrättsligt material (TT ). Den här propositionen har vare sig klarlagt vilken verksamhet det är som avses eller formulerat lagtexterna så att de skiljer mellan den utbredda fildelningen och det snävare urval statsministern verkar tala om. Regeringen har i stället försökt lägga ett allmänt ansvar på upphovsrättsinnehavarna att inte använda de rättigheter de nu får fullt ut. Ifpi har dock varit mycket tydliga med att de är beredda att gå efter också den som laddat ner fyra Abba-låtar med informationsförelägganden och kravbrev (SvD den 12november 2008). I den ambitionen har de fullt stöd av regeringens lagförslag. Förslaget till ny paragraf 53 e § innehåller bestämmelser om hur en fråga om informationsföreläggande ska handläggas. En fråga som väckt uppmärksamhet är att den vars personuppgifter eventuellt ska lämnas ut inte har någon representant som för dennes talan i domstolen. I många andra fall utses ett ombud för den som kan bli utsatt för ett integritetsintrång, utan dennes vetskap. Ombudet kan bemöta argumenten för att lämna ut uppgifterna, och även överklaga beslutet en möjlighet som inte ges i det här lagförslaget (Newsmill ). Avsaknaden av ett sådant ombud skulle också göra det svårt att utveckla rättspraxis. En upphovsrättsinnehavare som nekas att få ut abonnemangsuppgifter kan överklaga beslutet och därmed få till stånd en rättspraxis genom beslut i hovrätt eller . Däremot finns ingen sådan möjlighet för abonnemangsinnehavaren. Resultatet blir att rättspraxis bara utvecklas från ett håll. Vi menar att det är en invändning som borde ha beaktats. Givet att informationsförelägganden ska införas borde abonnenten ha rätt till ett ombud i processen. Ombudet borde ha rätt att överklaga beslutet och abonnenten ges reella möjligheter till kompensation i efterhand för integritetskränkningar som beslutats utan tillräcklig grund. Som lagförslaget ser ut är den ensidiga handläggningen ytterligare ett skäl att avvisa propositionen och be regeringen återkomma med ett nytt förslag. 6.9Upphovsrättsligt skydd på nätet och utanför Regeringen hävdar att om inte inför denna möjlighet att identifiera abonnenter så måste vi alltså vidta andra åtgärder för att förbättra skyddet för upphovsrätten på Internet, eftersom påmint om att medlemsstaterna är skyldiga att se till att upphovsrätten har ett effektivt skydd också på Internet. Det är ett tveksamt påstående; det finns ingen sådan formulering om Internet i domslutet. Domstolen skriver i stället om balans mellan olika grundläggande rättigheter. Det finns god grund för att säga att svensk lagstiftning inte alls har lagt för lite vikt vid det immaterialrättsliga skyddet. Det finns också goda skäl att ifrågasätta regeringens bild av att det immaterialrättsliga skyddet skulle vara svagare på nätet än utanför. Upphovsrättsinnehavare kommer i princip aldrig åt upphovsrättsbrott som inte sker i förvärvssyfte, oberoende av om de sker på Internet eller inte. Den som illegalt kopierar en hårddisk i sitt hem har aldrig kunnat lagföras effektivare än den som gör samma sak via Internet. Vad som händer med införandet av informationsförelägganden mot privatpersoner är att Internets karaktär av övervakningsbar, offentlig plats används för att börja lagföra brott som aldrig har lagförts utanför Internet. Skillnaden illustreras i tabell 1. Det handlar inte om att ta med immaterialrätten in på nätet, utan om att börja tillämpa den på privatpersoner även i praxis. Ger upphovsrätten ett effektivt skydd? Informationsföreläggande föreslås för att ändra på det. Företag som bryter mot upphovsrätten på nätet kan lagföras effektivt, utan något behov av informationsförelägganden. Det finns inte heller någon praxis där privatpersoner hindras från att kopiera upphovsrättsskyddat material utanför nätet genom hot om att dras inför civilrättslig domstol. Lagförslaget handlar inte om att etablera gammal praxis även på nätet utan om att försöka använda nätet för att etablera en civilrättslig praxis mot privatpersoners kopiering. 7Övriga förändringar i upphovsrätten Propositionens förslag till förändring av § skulle innebära att personuppgiftslagens begränsningar inte gäller för den som vill upprätta register över konkreta rättsanspråk som handlar om brott enligt 53 §. Vi vill slå vakt om personuppgiftslagens syfte, att skydda enskilda personer mot kränkning av den personliga integriteten, och verkar för en striktare tillämpning av den än . Vi motsätter oss därför regeringens förslag till förändring av paragrafen. I direktivets artikel 8 punkt 3 står det att lagstiftning om informationsföreläggande inte ska påverka tillämpningen av andra lagbestämmelser som ... e) reglerar ... behandling av personuppgifter. Det är därför mycket anmärkningsvärt att regeringen i propositionen lägger ett förslag som i högsta grad påverkar just den tillämpningen. Hur menar regeringen att den formuleringen i direktivet ska tolkas, om inte just som en markering att personuppgiftslagen, i fall, inte ska påverkas av möjligheten till informationsföreläggande? Förslaget till förändring i 54 § innebär framför allt att en uppräkning införs i lagen över fem exempel på saker som särskilt ska tas hänsyn till när ersättningens storlek bestäms. Det som är särskilt anmärkningsvärt är den sista punkten i den listan, att hänsyn ska tas till upphovsmannens eller rättsinnehavarens intresse av att intrång inte begås. Regeln sägs syfta till att skadeståndet inte ska vara så lågt att det blir mer ekonomiskt lönsamt att begå intrång än att göra rätt för sig. Det må vara okomplicerat i fråga om immaterialrättsbrott i förvärvssyfte, men lagförslaget syftar uppenbarligen till att försöka följa den principen också i fråga om privatpersoners upphovsrättsbrott. Svårigheten att förena en sådan ambition med skadeståndsbelopp som ryms inom det allmänna rättsmedvetandet torde vara uppenbar för den som följt fildelningsdebatten. Andelen av dem som fildelar illegalt och som också döms för det i domstol ligger i storleksordningen en på en miljon. Regeringen räknar inte med mer än en marginell ökning av antalet rättsfall med anledning av lagförslaget. För att uppnå målet att fildelningen trots detta inte ska vara ekonomiskt lönsam skulle skadestånden behöva närma sig den sorts belopp som Jammie dömdes att betala i : för att ha tillgängliggjort 24 musikfiler. I stället för att ta ett tydligt politiskt ansvar för hur stora skadeståndsbelopp som ska utdömas skjuter regeringen över det beslutet än mer på domstolarna genom en skrivning som skulle gå att använda för nästan vilka belopp som helst. Regeringen skriver att ändringarna huvudsakligen är en följd av artikel 13 i direktivet, men där finns överhuvudtaget ingen sådan poängtering av någons intresse av att intrång inte begås. Omkring hälften av befolkningen i anser att den vanliga fildelningen överhuvudtaget inte ska vara olaglig (se s.189f., (2007): Fil, pirater och sjunkande skepp eller /Novus opinion ). Vi delar den åsikten, men även om man inte gör det visar det tydligt att den rättspraxis av höga straff och skadestånd som utvecklats i fildelningsfallen har ett mycket svagt stöd i det allmänna rättsmedvetandet. I de fåtal fall som lett till fällande dom i har straffen varit hårda. Tillgängliggörande av en enstaka film har kunnat leda till 80 dagsböter, och den högst typiska fildelare från som fälldes dömdes till villkorlig dom och 40 dagsböter. Vi kan också se en tendens till att skadeståndsbeloppen i civilmål får enorma proportioner i våra grannländer. I ett uppmärksammat fall i dömdes en man till i böter, att betala , och till att betala rättegångskostnader på ytterligare . Regeringen borde ta till sig av den allmänna opinionen i stället för att göra markeringar om ytterligare skärpningar av skadestånden. Regeringens förslag till förändring av 56 a § i upphovsrättslagen, och motsvarande paragrafer i flera andra immaterialrättsliga lagar, vidgar möjligheterna att besluta om intrångsundersökning till att gälla också den som i objektiv mening medverkar till brottet. I propositionen ges inga konkreta exempel på vad den utvidgningen skulle innebära. Eftersom medverkan till upphovsrättsbrott skulle kunna ges en vid innebörd i förhållande till fildelningsnätverken hade vi gärna sett en mer utförlig redogörelse för konsekvenserna. En närliggande fråga som aktualiserats i debatten är om privatpersoner kan utsättas för intrångsundersökningar i sin bostad på grund av misstänkt fildelning. Av proposition 1998/99:11 framgår att en intrångsundersökning i en bostad torde ... i regel endast bli aktuell vid allvarliga immaterialrättsintrång. I vilken mån privatpersoners fildelning kan anses utgöra allvarliga immaterialrättsintrång i dagens lagstiftning är dock fortfarande oklart. Det framgår av Ifpis senaste ansökan om undantag från personuppgiftslagen att de avser att begära intrångsundersökningar, och dessutom interimistiska åtgärder, med anledning av misstänkta upphovsbrott över fildelningsnätverken (Datainspektionen, dnr 181 1757-2008, avsnitt 3.4, ). Eftersom förslaget om informationsförelägganden ökar de praktiska möjligheterna att begära intrångsundersökningar hos privatpersoner som misstänks ha begått eller medverkat till upphovsrättsbrott på nätet borde frågeställningen ha tagits upp i propositionen. 8Skulle lagen hindra kopieringen? Det finns många skäl att tvivla på att den nya lagen kommer att hejda fildelningen. Vi är fortfarande mycket långt från en situation där lagstiftningen fungerar som ett reellt hot för den enskilda fildelaren. Dagens öppna fildelningsnätverk kompletteras redan av framväxande slutna nätverk, som inte skulle vara möjliga att stoppa med mindre än en omfattande övervakning av medborgarnas privata kommunikation. Ett spår i den utvecklingen är anonyma fildelningsnätverk. Ett annat är fildelningsnätverk som bygger på personliga relationer, på att människor faktiskt känner dem de kopplar upp sig mot, men sammantaget bildar globala nätverk. Det är anmärkningsvärt att regeringen i sitt förslag utgår från att dagens teknik kommer att vara oförändrad, och inte ens reflekterar över den uppenbara möjligheten att lagen kan vara otillämpbar kort efter att den införts. Särskilt gäller det eftersom regeringen, till skillnad från vissa skivbolag, tänker sig att upphovsrättsinnehavarna självmant ska inskränka sina kravbrev och domstolsförfaranden till storskaliga fildelare. Å ena sidan målar regeringen upp en bild av en grupp människor som har fildelning som sitt levebröd, å andra sidan förutsätts de här fildelarna vara tekniskt oförmögna att gå över till ny teknik. Hade regeringen tagit sina egna ambitioner och påståenden på allvar, hade den utrett dels hur lagförslaget förhåller sig till den pågående tekniska utvecklingen på området, dels i vilken mening man överhuvudtaget kan prata om ett toppskikt av fildelare med nyckelroller.