mot · GW02Fi271 · 2008-10-06 00:00:00 — Snäva tidsgränser och sänkta ersättningsnivåer i kombination med den fortsatt svåra arbetsmarknadssituationen för personer som drabbats av ohälsa kommer att försätta sjuka människor i ekonomiskt svåra situationer. kommuner och landsting, , Arbetsförmedlingen och regeringen själv tror att rehabiliteringskedjan kommer att medföra ett ökat behov av socialbidrag. Försämringarna kan därför bättre beskrivas som en utsorteringskedja. Försämringarna slår särskilt hårt mot kvinnor eftersom kvinnor är sjukskrivna i högre utsträckning än män. Regeringens nedskärningspolitik skadar tilliten till välfärdssamhället på oöverskådlig sikt. 5.3.2Besparingar på småbarnsföräldrar och ökad barnfattigdom Regeringen har gjort miljardbesparingar på småbarnsföräldrar i form av sänkta ersättningsnivåer i föräldraförsäkringen. sänktes taket från 10 till 7,5 basbelopp för tillfällig föräldrapenning och havandeskapspenning. Dessutom har ersättningsnivån sänkts för alla föräldralediga från 80 till 77,6procent. Sammantaget gör regeringen nedskärningar på 20082011 på sänkta ersättningsnivåer för småbarnsföräldrar, höggravida och föräldrar som är hemma med sjuka barn. Denna miljardbesparing är huvudnumret i regeringens familjepolitik. Besparingarna hotar de grundläggande principerna om inkomstbortfall och solidarisk finansiering. avvisar försämringarna och vill istället satsa på höjda tak och ersättningsnivåer samt en individualisering av föräldraförsäkringen. Klyftorna växer nu med rasande fart i . De orättvisa villkoren på arbetsmarknaden med otrygga anställningar och deltidsarbetslöshet drabbar särskilt kvinnor. En grupp som missgynnas särskilt av regeringens politik är ensamstående kvinnor med barn. De är i högre utsträckning än andra drabbade av ohälsa, låg sysselsättningsgrad och hög arbetslöshet. En inkomst till hushållet i kombination med en svag ställning på arbetsmarknaden gör att regeringens miljardbesparingar i socialförsäkringarna har skapat en ekonomiskt svår situation. Vart fjärde barn lever med en ensamstående förälder och 70procent av de ensamstående föräldrarna är kvinnor. Beräkningar i mikrosimuleringsmodellen Fasit från visar att andelen barn i fattiga hushåll med ensamstående föräldrar ökar från 15procent 2006 till 27procent 2009. Regeringen missgynnar systematiskt ensamstående föräldrar och deras barn. Varken vårdnadsbidraget eller jämställdhetsbonusen kan nyttjas av ensamstående föräldrar. Försämringarna för sjuka, arbetslösa och småbarnsföräldrar slår hårt mot ensamstående föräldrar och deras barn, eftersom de endast har en inkomst till hushållet. Regeringens familjepolitik ökar de ekonomiska klyftorna. avvisar denna samhällsutveckling och menar att politikens mål måste vara att minska de ekonomiska skillnaderna och förbättra villkoren för alla barnfamiljer. Regeringens övergripande inriktning på arbetsmarknadspolitiken består trots ökande arbetslöshet och sjunkande sysselsättning. I ett läge där varslen ökar kraftigt och antalet lediga platser på Arbetsförmedlingen sjunker aviserar regeringen att Arbetsförmedlingen ska få i uppdrag att ytterligare öka de arbetslösas sökaktivitet. ligger antalet platser i konjunkturberoende arbetsmarknadspolitiska program fortsatt kvar på låga nivåer. Med andra ord ska de allt fler som kommer att förlora jobbet pressas än hårdare att söka de allt färre lediga jobb som finns, i allt större konkurrens med en växande skara öppet arbetslösa. Regeringens huvudargument för de massiva nedskärningarna av arbetsmarkandspolitiska insatser , då efterfrågan på arbetskraft var hög, var att folk inte ska låsas in i åtgärder i högkonjunktur. Motsvarande argumentation, att folk inte ska låsas ute i öppen arbetslöshet under lågkonjunktur, lyser med sin frånvaro i årets budgetproposition. Konturerna av regeringens systemskifte i arbetsmarknadspolitiken blir nu tydliga. tar steget från en arbetsmarknadspolitik med fokus på att aktivera och rusta de arbetssökande för nya jobb till en mer passiv kontantstödslinje, där arbetsförmedlingens huvudsakliga uppgift är kontroll och sanktioner. De som har allra svårast att hitta en plats i arbetslivet; personer med funktionsnedsättningar, personer som saknar gymnasieutbildning och äldre, är de som drabbats allra hårdast av regeringens nedskärningar i arbetsmarknadspolitiken. Konjunkturuppgången har gått många av dem helt förbi, eftersom de stödinsatser som hade kunnat ge dem chansen att träda in i arbetslivet skurits ned. När konjunkturen nu vänder minskar dessa gruppers möjligheter att ta sig in i arbetslivet ytterligare. Det är ett allvarligt politiskt misslyckande för en regering som gick till val på att bryta utanförskapet. De ekonomiska konsekvenserna av den ökande arbetslösheten kommer också att bli mer kännbara för både samhället och enskilda än vid tidigare konjunkturnedgångar. Regeringen konstaterar i budgetpropositionen att ökningen av utgifterna för arbetslöshetsersättning inte blir så dramatisk , eftersom antagandet om hur många arbetslösa som uppbär arbetslöshetsersättning reviderats ner. Bakgrunden till den ändrade prognosen är de dramatiska effekterna av regeringens nedmontering av arbetslöshetsförsäkringen: ca 500000 personer har valt att lämna a-kassan sedan regeringen tillträdde och ytterligare ett stort antal är inte längre berättigade till ersättning på grund av strängare regelverk. Kommuner och Landsting räknar med kraftigt ökande utgifter för försörjningsstöd som en direkt effekt av försämringarna av arbetslöshetsförsäkringen, vilket kommer att belasta kommunsektorns ekonomi ytterligare i ett läge då nedskärningar redan hotar. Till de samhällsekonomiska effekterna av alla de som är berättigade till ersättning från arbetslöshetsförsäkringen ska läggas effekterna av sänkt tak och nedtrappningen av ersättningsnivåerna som kommer att få allt större genomslag. Regeringen genomförde sina försämringar av arbetslöshetsförsäkringen utan några som helst analyser av tänkbara konsekvenser för enskildas och samhällets ekonomi. Det är nu uppenbart att arbetslöshetsförsäkringens funktion som automatisk stabilisator vid konjunkturnedgångar med hög arbetslöshet har urholkats kraftigt. Risken för att det minskade konsumtionsutrymme detta leder till ytterligare ska fördjupa lågkonjunkturen tycks nu ha gått upp för regeringen. Man aviserar därför en rabatt på medlemskap i a-kassan på 50kronor , samt mer generösa inträdesvillkor i försäkringen. Mot bakgrund av de avgiftshöjningar på som regeringen tidigare orsakat och att många av dem som lämnat kassan lika fullt har en lång väg att gå innan de kvalificerar sig till en ny ersättningsperiod är det svårt att tro att denna manöver kommer att få någon avgörande effekt. För redan arbetslösa och alla de som hotas med uppsägning har regeringens politik orsakat stor skada i form av ökad otrygghet, osäkerhet och försämrad ekonomi. För arbetsgivare i både offentlig och privat sektor riskerar regeringens politik att tvinga fram större personalminskningar än vad som hade blivit aktuellt med en mer offensiv arbetsmarknads- och konjunkturpolitik. På lång sikt kommer regeringens inriktning på arbetsmarknads- och utbildningspolitiken att leda till brist på utbildad arbetskraft. Detta kommer att försvåra strukturomvandling och försämra kvaliteten i både varu- och tjänsteproduktionen och underminera den framtida konkurrenskraften för hela den svenska ekonomin. Den svenska ekonomiska politiken hör till de mer normbaserade i världen. Med normer avses här olika regelverk och institutionella förhållanden som ligger till grund för den ekonomiska politiken. Dessa regelverk syftar bl.a. till att begränsa regeringens och handlingsfrihet i ekonomiska frågor. Penningpolitiken styrs av en från politiker oberoende riksbank. verksamhet styrs i sin tur av riksbankslagen som föreskriver ett ensidigt mål för penningpolitiken om prisstabilitet. Finanspolitiken begränsas av ett antal olika regelverk och normer. Grundvalen i finanspolitiken är att de offentliga finanserna i genomsnitt över en konjunkturcykel ska gå med ett överskott på 1procent av BNP. Därtill ska läggas att regeringen fastslår treåriga utgiftstak för statsbudgeten och ålägger kommunerna ett årligt krav om ekonomisk balans och god hushållning, som i praktiken innebär att även kommunerna, sett , i genomsnitt måste gå med ett ekonomiskt överskott. I detta sammanhang kan också nämnas det av regeringen tillsatta , bestående av förment oberoende experter, som ska ge råd och betygsätta regeringens ekonomiska politik. Normpolitikens inträde i de västerländska ekonomierna tog fart . Denna politik kan i mångt och mycket ses som en reaktion på den Keynesianska ekonomiska politiken som djupa ekonomiska kris präglat politiken i de flesta utvecklade ekonomier. Vad Keynes och hans efterföljare noterade är att nominella priser och löner är trögrörliga på kort sikt. Detta innebär att förändringar i efterfrågan eller på utbudssidan inte pareras med motsvarande förändringar i priser och löner, vilket ibland leder till ett lågt resursutnyttjande i ekonomin (lågkonjunktur) eller till ett ansträngt resursutnyttjande (överhettning). Denna grundläggande analys av ekonomin är giltig än . För att parera svängningarna i resursutnyttjandet, och för att en lågkonjunktur inte skulle förvärras, föreslog Keynes att man skulle använda finans- och penningpolitiken i stabiliseringspolitikt syfte. Vad Keynes m.fl. lyfte fram var efterfrågans betydelse för att stabilisera ekonomin. Det recept som Keynes skrev ut var att staten skulle öka köpkraften och efterfrågan i ekonomin i tider av lågkonjunktur och hög arbetslöshet och minska densamma när inflationen var på väg att sticka i väg till följd av en överhettad ekonomi. De flesta västerländska regeringar följde Keynes recept och politiken tycktes länge vara framgångsrik. Hög tillväxt och måttlig inflation kombinerades med låg arbetslöshet i många länder. De ekonomiska kriserna i oljeprischockernas spår medförde att flera länder brottades med hög arbetslöshet och hög inflation . Detta ledde till att ett flertal västeuropeiska länder och lade om den ekonomiska politiken. I stället för att motverka konjunktursvängningar med hjälp av stabiliseringspolitik lanserades idéer att stater borde uppställa ett antal normer som skulle styra den ekonomiska politiken. Dessa normer skulle fungera som regelverk och riktlinjer för politikerna. I och med att man misstrodde statens förmåga att styra ekonomin skulle politikerna bakbindas av regelverk som skulle minska deras handlingsfrihet. Tanken på att det fanns en naturlig arbetslöshetsnivå som inte kunde underskridas fick politikerna att prioritera inflationsbekämpningen framför en politik för full sysselsättning. Den nya ekonomiska teoribildningen kom att kallas för neoklassisk eftersom den i mångt och mycket knöt an till de klassiska ekonomernas teorier, dvs. den teoribildning som var förhärskande före Keynes. I började dessa teorier tillämpas . De fick sitt tydligaste genomslag i finansplanen för / 92. Under avsnittet Den ekonomiska politikens inriktning anförde regeringen följande: För att värna sysselsättning och välfärd måste den ekonomiska politiken med all kraft inriktas på att varaktigt nedbringa inflationen. Denna uppgift måste överordnas andra ambitioner och krav.7 Detta var första gången som en socialdemokratisk regering inte hade full sysselsättning som ett överordnat mål för den ekonomiska politiken. Parallellt och i samspel med normpolitikens inträde svepte en nyliberal våg in över många västeuropeiska länder. Skattesänkningar och privatiseringar sågs som lösningar på de mest skiftande problem. Det var populärt att tala om politiker som röstmaximerare och myndigheter som storleksmaximerare. Sammanfattningsvis var det en period då det var lätt att vinna gehör för tankar att de slösaktiga politikernas handlingsfrihet på olika sätt borde beskäras med olika regelverk och institutionella förhållanden. Normpolitiken har varit framgångsrik i bemärkelsen att inflationstakten i de västerländska ekonomierna har mattats av. Priset för den förda politiken tycks vara att arbetslösheten steg och alltjämt befinner sig på högre nivåer än innan normpolitikens införande se diagram 4 nedan. Förvisso kan man invända att de stigande arbetslöshetsnivåerna kan ha berott på andra orsaker. Men det är svårt att se att de västerländska ekonomierna genomgick några strukturella förändringar som kan förklara en permanent högre arbetslöshet. Arbetslöshet i procent av arbetskraften, och EU-15 Källa: , Labour Force Statistics 1999 och 2007. övergick till en penningpolitisk regim med flytande växelkurs. beslutade att penningpolitiken i fortsättningen skulle styras av ett inflationsmål. Denna politik preciserades och lagreglerades i och med att 1998 biföll regeringens proposition 1997/98:40, ställning. Enligt riksbankslagen ska upprätthålla ett fast penningvärde. Det innebär att inflationen ska hållas låg och stabil. har sedan definierat detta som att penningpolitiken ska vägledas av ett inflationsmål på 2procent med ett toleransintervall på plus/minus en procentenhet. Detta är i princip det enda mål som har att rätta sig efter. I arbetet med att ta fram den nya riksbankslagen diskuterades om målet om fast penningvärde borde kompletteras med mål för t.ex. BNP-tillväxten eller sysselsättning. Under riksdagsbehandlingen ansågs det att detta inte behövdes och att sådana mål dessutom skulle vara svåra att förena med regelverket inom EU och olämpliga med tanke på att penningpolitiken inte kan påverka tillväxt och sysselsättning på ett bestående sätt.8 Det senare resonemanget vilar på de teorier som ekonomerna lanserade , dvs. att ekonomin strävar mot en naturlig arbetslöshetsnivå, och att försök att pressa ner arbetslösheten under denna nivå bara leder till ökad inflation. Denna naturliga arbetslöshetsnivå, eller jämviktsarbetslösheten som är det begrepp som används, antas bestämmas av arbetsmarknadens funktionssätt. Något förenklat kan man säga att ju mer avreglerad arbetsmarknaden är desto bättre antas den fungera. Vi menar att resonemanget om en jämviktsarbetslöshet som arbetsmarknaden strävar emot vilar på en teoretiskt bräcklig såväl som empiriskt svag grund. Är det verkligen korrekt att beskriva arbetsmarknaden som en marknad som konvergerar mot ett jämviktsläge? I själva verket består ju arbetsmarknaden av en mängd olika delmarknader med skiftande priser och olikartade utbuds- och efterfrågeförhållanden. Vi anser att det är mer adekvat att beskriva arbetsmarknaden som en fortlöpande och dynamiskt process som inte nödvändigtvis låter sig beskrivas i en enkel jämviktsmodell. Det finns ett antal empiriska omständigheter som teorierna bakom jämviktsarbetslösheten i allmänhet och dess bestämningsfaktorer i synnerhet har svårt att förklara. En sådan omständighet är det faktum att under stora delar av efterkrigsperioden fram t.o.m. krisens 90-tal hade betydligt lägre arbetslöshet än . Detta som hade högre minimilöner, högre ersättningar i arbetslöshetsförsäkringen och starkare anställningsskydd, något som enligt teoribildningen snarare borde resultera i högre arbetslöshet jämfört med . Ett annat exempel är hur arbetslösheten utvecklats i . I lönebildningsrapporten redogör () för sin bedömning av jämviktsarbetslöshetens utveckling 19802006. KI:s bedömning är att jämviktsarbetslösheten låg på omkring 3,5procent och att den numera ligger på ca 6procent (enligt ILO-definitionen av arbetslösheten). Denna utveckling rimmar också illa med teoribildningen om jämviktsarbetslöshetens bestämningsfaktorer. För har det ju skett betydande förändringar på arbetsmarknaden som enligt teoribildning borde sänka nivån på jämviktsarbetslösheten. Ersättningsnivåerna i arbetslöshetsförsäkringen har sänkts och antalet tidsbegränsade anställningar har ökat kraftigt m.m. Även om man tror på teoribildningen bakom jämviktsarbetslösheten är utformningen av den nuvarande penningpolitiska regimen problematisk. Ansvaret för att stabilisera ekonomin under rörlig växelkurs ligger framför allt på penningpolitiken. Som tidigare nämnts styrs penningpolitiken i princip enbart av inflationsmålet. kan ta hänsyn till ekonomins reala utveckling, men bara om det är förenligt med inriktningen att hålla inflationen på 2procent. Problemet är att en penningpolitik som enbart vägleds av ett inflationsmål saknar mekanismer för att styra ekonomin mot fullt resursutnyttjande. Tvärtom kan det ofta uppkomma situationer där utvecklingen av den reala ekonomin motiverar en annan penningpolitik än vad som följer av inflationsmålet. Detta framgår med all önskvärd tydlighet av penningpolitik . Trots att den svenska ekonomin befinner sig i en kraftig konjunkturnedgång valde både och att höja sin viktigaste styrränta och detta trots att de prisstegringar i den svenska ekonomin som gör att inflationen överstiger inflationsmålet nästan uteslutande beror på stigande oljepriser och höga priser på livsmedelsråvaror. Priserna på dessa varor är ingenting som kan påverka genom att höja räntan. Bensinpriset och livsmedelspriserna styrs av världsmarknadspriserna på olja och livsmedelsråvaror, den svenska inflationen är med andra ord importerad. Utöver att målen för penningpolitiken borde ändras bör styrningen av demokratiseras. Kombinationen av ett ensidigt mål om pristabilitet och en lagstadgad oberoende Riksbank medför att finanspolitiska åtgärder i syfte att öka sysselsättningen ofta motverkas av genom räntehöjningar utifrån en argumentation att ökad sysselsättning riskerar att hota inflationsmålet. Detta leder till ett olyckligt s.k. dubbelkommando i den ekonomiska politiken. Räntebesluten bör underställas riksbanksfullmäktige för att få en samverkande finans- och penningpolitik som understödjer det övergripande målet om full sysselsättning. ekonomiska vårproposition lade den dåvarande socialdemokratiska regeringen förslag om ett långsiktigt överskottsmål för de offentliga finanserna. Målet definierades som ett överskott i de offentliga finanserna på 2procent av BNP i genomsnitt över en konjunkturcykel.9 Bakgrunden till införandet av överskottsmålet var bl.a. den kraftiga ökningen av statsskulden i spåren av 90-talskrisen. I samband med att Socialdemokraterna återtog regeringsmakten efter valet sjösatte Socialdemokraterna tillsammans med ett kraftigt budgetsaneringsprogram i form av skattehöjningar och utgiftsminskningar vilket fick statskulden som andel av BNP att först stabiliseras för att sedan börja sjunka. stod bakom överskottsmålet när det infördes för vi menade att det var viktigt att få ner statskulden till rimliga nivåer. Detta syfte med överskottsmålet är uppfyllt, se diagram 5 nedan. De svenska offentliga finanserna är bland de absolut starkaste i hela OECD-området. Vi menar därför att överskottsmålet borde ha spelat ut sin roll. Statsskulden som andel av BNP, 19902011 Källa: och . Det argument som brukar anföras till stöd för överskottsmålet är de kommande demografiska förändringarna. I långsiktskalkyler tänker man sig att skattesatserna hålls konstanta, vilket antas leda till överskott i de offentliga finanserna för att sedan förbytas i underskott i takt med att de demografiskt betingade utgifterna stiger. Tanken är alltså att vi ska ha överskott nu för att kunna ha underskott sedan. På så sätt ska också välfärdsambitionerna kunna vara konstanta över tiden. Den offentliga sektorns finansiella sparande, procent av BNP Diagrammet är från långsiktskalkyl i budgetpropositionen . Då uppgick överskottsmålet till 2procent. Efter beslut i EU har överskottsmålet justerats ned till 1procent av BNP. Denna förändring är dock enbart av teknisk karaktär. Tankeramen bakom överskottsmålet är densamma. Det finns flera invändningar mot detta resonemang. För det första förefaller det oklokt att vi ska utforma vår ekonomiska politik på basis av hur vi tror att kommande, och förmodligen skiftande, parlamentariska majoriteter kommer att agera . Vi har naturligtvis ingen aning om hur kommande regeringar på så lång sikt kommer att agera. Tankeramen bakom överskottsmålet förefaller alltså bygga på något diffust, outtalat politikerkontrakt där dagens politiker levererar överskott i de offentliga finanserna i förhoppning att kommande parlamentariska majoriteter kontinuerligt ska underbalansera de offentliga finanserna. Sedan är ju resonemanget också minst sagt problematiskt ur demokratisk synvinkel. Vilka välfärdsambitioner ett samhälle ska ha, och därmed vilka skatter som bör tas ut, är ju i allra högsta grad politiska frågor där det råder skilda meningar. Ett annat skäl som ibland framförs till stöd för överskottsmålet är ett rättviseargument som går ut på att dagens generationer måste spara för att kommande generationer ska kunna erhålla god offentlig service. Men detta resonemang vilar på en i grunden felaktig bild av samhällsutvecklingen. Kommande generationer kommer inte att vara fattigare än dagens generationer, tvärtom. långsiktskalkyler visar att BNP per capita kommer att öka med över 100procent . Mot den bakgrunden är det svårt att förstå varför dagens generationer måste spara för att morgondagens generationer ska ha råd med vård, skola och omsorg. Vidare är själva idén att vi kan spara oss till ökade framtida möjligheter till god offentlig service i grunden feltänkt. Överskottsmålet innebär de facto att vi för en form av kontinuerlig åtstramningspolitik vilket leder till lägre sysselsättning och produktion, och produktionsbortfall betalas inte tillbaka med ränta. har de offentliga finanserna sammantaget gått med i överskott. Vi hade stått bättre rustade om dessa medel istället hade använts för framåtsyftande investeringar i infrastruktur, klimatåtgärder, forskning och utbildning m.m. har systemet med utgiftstak för statsbudgeten tillämpats. Utgiftstaken anges i nominella termer och föreslås i allmänhet i förväg. I kompletteringspropositionen presenterades motiven till att införa ett system med utgiftstak. Ett syfte som angavs var att ett utgiftstak kan förebygga en utveckling där skatteuttaget måste höjas trendmässigt. Genom att begränsa utgifterna kan skattehöjningar undvikas och skattesänkningar möjliggöras. Systemet med utgiftstaken gör det svårare att genomföra olika typer av sociala reformer på statsbudgetens utgiftssida som något motsvarande golv för statens inkomster saknas. Detta visar sig tydligt i den nuvarande regeringens förda politik där regeringen genomför stora skattesänkningar som man inte ens räknar upp statsbidragen till kommunerna till följd av pris- och löneökningar. Utgiftstaken som andel av BNP minskar nu tämligen kraftigt och trendmässigt se diagram 7 nedan. Utgiftstak och utfall som andel av BNP, procent Källor: , dnr 2008:481. En annan svaghet med utgiftstaken har sin grund i svårigheterna att prognostisera statens utgifter. En stor del av statens utgifter är konjunkturkänsliga samt påverkas i hög grad av pris- och löneutvecklingen. När ekonomin går in i en kraftig lågkonjunktur ökar utgifterna för bl.a. a-kassan. Detta kan då innebära att utgiftstaken blir hotade så att man därför inte har råd att motverka lågkonjunkturen med en aktiv arbetsmarknadspolitik. Därför är det oklokt att sätta ett tak för statsbudgetens utgifter framåt. Systemet med utgiftstaken bli särskilt problematiskt utifrån det sätt som staten redovisar infrastrukturinvesteringar i statsbudgeten. Till skillnad från kommuner och företag har staten ingen särskild investeringsbudget. Investeringar i väg och järnväg sker i regel genom att staten tar upp kostnaden för investeringen på ett anslag. När infrastrukturinvesteringar finansieras med anslag innebär detta att anslag tas i anspråk i takt med att utgifterna uppstår. Kombinationen av snålt tilltagna utgiftstak och infrastrukturinvesteringar som direktavskrivs innebär att investeringar får konkurrera om utrymmet under utgiftstaken med löpande utgifter som sjukpenning, barnbidrag m.m.