mot · GW02A395 · 2008-10-07 00:00:00 — Vid planläggning, både i översikts- och detaljplanering, betyder detta att kommunen lämnar sitt förslag på var exempelvis bostäder, serviceinrättningar och arbetsplatser ska lokaliseras. ska sedan ge råd om, granska och pröva den kommunala planeringen med hänsyn till bland annat människors hälsa och säkerhet, riksintressen och miljökvalitetsnormer. Länsstyrelserna ska också lämna rådgivande synpunkter till kommunen om jämställdhet. Många undersökningar visar att kvinnor i högre grad än män vill ha en samhällsplanering som skapar närhet mellan bostaden, förskolan/skolan, arbetsplatsen och vardaglig service av olika slag. Det beror förstås på att det är kvinnor som oftast tar hand om de vardagliga bestyren, som att göra matinköpen och se till att barnen lämnas och hämtas på förskolan. Dessutom använder kvinnor inte bil i lika hög grad som män och blir därmed mer beroende av närhet och fungerande kollektiva kommunikationer. För kvinnor är det också betydelsefullt att samordning av olika funktioner bidrar till ett levande samhälle där människor rör sig, vilket skapar en känsla av trygghet. Kvinnor använder miljön runt arbetsplatser betydligt mer än män. Således är det väsentligt var kollektivtrafikens hållplatser placeras. Likaså att det finns tillgång till parker, gång- och cykelvägar. Då blir även helhetslösningar viktiga. Det räcker inte med att systemen av bilvägar hänger samman. Det gäller också för gång- och cykelvägar. Kvinnor går och cyklar betydligt mer än män. Kommunernas arbete med översikts- och detaljplaner styrs i grunden av (PBL). Därutöver använder man sig av remisser och utställningar som innebär att olika delar av samhället får möjlighet till insyn och visst inflytande. Remissarbetet skulle utan tvekan kunna förbättras med ett konsekvent jämställdhetsperspektiv. Fler verksamheter och organisationer som representerar kvinnors intressen borde efterhöras när planfrågor remissbehandlas. Men det gäller också att undersöka om remissinstanser tagit hänsyn till jämställdhetsaspekter när ärendet behandlats av dem. Enligt uppfattning ska dessa remissinstansers synpunkter väga särskilt tungt vid beslut om översikts- och detaljplaner. Medborgarinflytandet behöver stärkas. En kommunikativ strategi och planering med medborgardialog ger förutsättningar för att tydligt lyfta fram både kvinnors och mäns erfarenheter och önskemål när det gäller boendet, arbetslivets och vardagslivets organisering. I sin tillsyns- och rådgivande roll har länsstyrelserna en viktig roll för att se till att arbetet med planerna syftar till ett jämställt samhälle. Länsstyrelserna har ju som statliga organ ett mer övergripande och samordnande ansvar och har i den rollen möjligheter att informera om vilka tendenser som gäller för bra jämställdhetsåtgärder i den kommunala planeringen. Särskilt angeläget är det att få med jämställdhetsperspektiven från början när nya planer börjar arbetas fram. Länsstyrelserna verkar också, i varierande grad, inom en rad utvecklingsområden tillsammans med andra delar av samhället och finns representerade inom exempelvis regionalt utvecklingsarbete, transport- och infrastrukturgrupper med mera. Detta gäller också för de regionala självstyrelseorganen i och och andra regionala samarbetsforum som ofta är organiserade i formen kommunalförbund. Dessa kan spela en mycket betydelsefull roll särskilt när det gäller utveckling av ett jämställt utbud av kultur, jämställd arbetsmarknad och ett jämställt näringsliv. Det är av särskild vikt att fokus framför allt riktas mot att lyfta fram kvinnors erfarenheter till den översiktliga planeringen. Översiktplanerna ligger ju ofta till grund för detaljplanerna, vilket gör det särskilt angeläget att redan i översiktsplaneringen på ett tydligare sätt ta in kvinnors perspektiv. Både kvinnors och mäns erfarenheter behöver alltså likvärdigt tas till vara i kommunernas översiktsplaner. Många kommuner har startat ett bra arbete med jämställdhetsintegrering i planarbetet. Regionala nätverk har skapats och samarbete över kommungränserna finns på många håll runt om i . Precis som i allt övrigt jämställdhetsarbete behövs det dock utbildning bland dem som jobbar med samhällsplanering. Det krävs grundläggande utbildning i genusteori och utbildning och kunskaper om metoden jämställdhetsintegrering. Jämställdhetsintegrering är som vi beskriver på annan plats i denna motion helt avgörande för att klara uppdraget, jämställd samhällsservice. Och arbetet med fysisk planering av en kommun ofta är första steget för kommunala verksamheter är det särskilt viktigt att jämställdhetsintegreringen finns med redan på planstadiet. Även om vissa jämställdhetsframgångar kan noteras på området samhällsplanering återstår oerhört mycket att göra. Det kommer att behövas centrala statliga insatser för att påskynda arbetet med en jämställd samhällsplanering. Mot den bakgrunden föreslås att länsstyrelserna får regeringens uppdrag att ta fram strategier för hur stödinsatser för jämställdhetsintegrering ska organiseras och genomföras i arbetet med kommunernas översikts- och detaljplaner. Traditionellt är transportsektorn en del av samhället där mäns dominans har varit total. Det är män som har planerat och förverkligat systemet. Det är manliga värderingar som har styrt dess utveckling. Troligen hade transportsystemet, och därmed även andra delar av samhället, sett annorlunda ut om kvinnors behov och värderingar, i lika hög grad som mäns, hade styrt utvecklingen. Denna obalans i påverkan av transportsystemets utformning syns i hela systemets uppbyggnad. De politiska prioriteringarna och statens anslag till sektorn har en kraftig övervikt för de system och funktioner som män prioriterar. Kvinnors färdmönster har förstås att göra med rollen i samhället. Det är ett av skälen till att kvinnor i högre utsträckning använder sig av färdsätt som gång, cykel och kollektivtrafik samt reser kortare sträckor. Dessa färdsätt är normalt att föredra ur ett miljöperspektiv, jämfört med tjänste- och privata bilar. Det förhållandet att det oftare är kvinnor som färdas så kan vara en bidragande orsak till att dessa miljömässigt bättre färdsätt är eftersatta i planering, tilldelning av resurser och annat beslutsfattande. Kvinnor arbetar i hög utsträckning med omsorg av bl.a. barn och äldre. Det medför att kvinnor tar större hänsyn till dessa gruppers behov vid trafikrelaterat beslutsfattande. Större hänsyn till kvinnors färdsätt och erfarenheter skulle således främja en mer hållbar utveckling både ekologiskt och socialt. Det är också viktigt att ändra mäns resmönster. I arbetet för att bygga ett jämställt samhälle är det därför av synnerlig vikt att transportsektorn utvecklas på ett sätt som tillgodoser både mäns och kvinnors behov. har i enlighet med detta beslutat att transportsektorn ska bli jämställd, och antogs ett nytt delmål inom transportpolitiken som anger att kvinnors och mäns transportbehov ska väga lika, att könen ska ha samma möjligheter att påverka systemet och att deras värderingar ska väga lika tungt. Samhällsutvecklingen går mot allt längre avstånd mellan hem, arbete och andra hållpunkter, vilket i första hand drabbar kvinnor. Kollektivtrafiken, som främst används av kvinnor, dras ned runtom i landet. Av statens budget för transporter går till infrastruktur och till drift av trafik. Denna ojämställdhet vad gäller behoven beror på att kvinnors värderingar väger mycket lättare än mäns i politiska och samhällsekonomiska beslut om investeringar i transportsektorn. Tjänsteresor och bilåkning värderas högt medan kvinnors mer komplexa resmönster, ofta med kollektiva färdmedel, värderas lågt. Värden som kvinnor i främsta hand prioriterar, till exempel miljö, säkerhet och samhällsnytta, har också låga värden. Detta är i sin tur är ett resultat av att kvinnor har små möjligheter att påverka transportsektorn. Den kvinnliga representationen i transportsektorn är näst intill obefintlig. av de ledande befattningarna i sektorn innehas av kvinnor. I många företag och organisationer saknas kvinnor helt i ledningsfunktioner. Effektiva åtgärder krävs för att snabbt öka den kvinnliga representationen till rimliga nivåer. Transportsystemets ojämställdhet bidrar till att vidmakthålla ojämställdhet på andra områden. Sedan jämställdhetsmålet antogs har ojämställdheten diskuterats och analyserats, men konkret har mycket lite förändrats. Det är hög tid att gå vidare, trots att diskussionen om inriktning och målsättningar fortfarande pågår. Även om det finns stora luckor i kunskapen vet vi många saker som är fel och som kan ändras. Likväl finns inga definierade politiska etappmål för att nå jämställdhet i transportsektorn. Medan de andra fem delmålen inom transportpolitiken har väl utarbetade och kvantifierade målsättningar lyser sådana med sin frånvaro vad gäller jämställdhet. Detta beror inte på att kunskaper saknas utan på tvekan från det politiska systemet. Män är ofta nöjda om det finns en väg att framföra sitt fordon på medan kvinnor är mer beroende av att det även finns en utbyggd och väl fungerande trafikförsörjning. Det finns således en grundläggande skillnad i transportbehovet, där kvinnors behov av samhällsorganiserad trafik är större än mäns. Kvinnor reser lika ofta som män, men har kortare och mer komplexa resor med fler hållpunkter och delresor. Män åker helst bil medan kvinnor prioriterar kollektivtrafik och därmed är beroende av att samhället organiserar sådan. Statens planering och utformning av transportsystemet har fokuserat på infrastruktur och byggen medan driften av trafik har små resurser. Men för att man ska kunna tala om en verkligt ökad tillgänglighet på järnväg måste även trafiken på spåren öka. Dessvärre är situationen närmast den motsatta. På många håll i landet skärs tågtrafiken ned och på vissa linjer upphör den helt. I grunden beror detta på svårigheter att få kortsiktig företagsekonomisk lönsamhet i tågtrafik, trots att tåg ur ett samhällsekonomiskt perspektiv är ett av de allra mest lönsamma transportsätten. Staten borde ha ett starkt intresse av att tågtrafiken ökar. Men medan staten anslår till infrastruktur, avsätts endast en knapp miljard till upphandling av trafik. Statens budget för transportsektorn är alltså disponerad så att går till infrastruktur, medan driften av trafiken endast får . Detta missgynnar kvinnors behov. Kvinnor vill ha mer kollektivtrafik inte mindre. Staten måste ta ett större ekonomiskt ansvar för driften av kollektivtrafiken. Den andel av budgeten som läggs på trafikering måste öka avsevärt. Ett annat problem för utbyggnaden av tågtrafik är det uppdrag som regeringen gett till . Bolagets enda uppgift är att vara företagsekonomiskt lönsamt och leverera ekonomiskt överskott till statskassan. Detta går stick i stäv med de transportpolitiska målen och missgynnar kvinnors transportbehov. Regeringen bör omformulera sitt krav på SJ så att det ingår i bolagets uppdrag att verka för att de transportpolitiska målen nås och att tågtrafiken upprätthålls och utvecklas. Lika viktigt som att öka statens ekonomiska ansvar för drift av kollektivtrafiken, är det att se på fördelningen av de resurser som finns och hur de används. Sedan Rikstrafiken fick i uppdrag att upphandla regionalpolitiskt motiverad trafik för statens räkning har det skett en kraftig förskjutning mellan fördelningen till olika trafikslag. Statens årliga upphandling av flyg har ökat från noll till , och flyget sväljer en stor del av den operativa budgeten. har upphandlingen av tåg- och busstrafik minskat. Det är väl dokumenterat att flyget framför allt används av män medan kvinnor i högre grad väljer buss och tåg. Utvecklingen inom statens upphandling av trafik kan därmed anses missgynna kvinnors resor. Flygets samhällsekonomiska kostnader är betydligt större än samhällets kostnader för tåg eller buss. Regeringen bör därför återkomma till med en plan över hur statens bidrag till trafik ska omfördelas för att styra mot ökad jämställdhet inom transportsektorn. Statens ansvar för ökad jämställdhet inom transportsektorn inskränker sig dock inte till hur anslag och stöd fördelas. finns många regelsystem och subventioner som underlättar och främjar mäns resmönster och missgynnar kvinnors. finns få om några system som gynnar kvinnors resmönster. Reseavdragen är ett exempel på ett utpräglat manligt avdragssystem, förmånsbeskattningen av bilar ett annat, beskattningen av fri parkering och bensin som löneförmån ett tredje. Regelsystemet måste utvecklas så att förmånerna blir lika för alla transportsätt. Regeringen bör ges i uppdrag att utreda regelsystemet ur ett jämställdhetsperspektiv och föreslå vilka ändringar som behövs för att transportsystemet ska bli jämställt. Kvinnor värderar transportsektorns säkerhet och minskad miljöpåverkan högre än vad män gör. Kvinnor är också mer positivt inställda till hastighetsövervakning, alkolås och andra trafiksäkerhetsåtgärder och värderar systemets tillgänglighet för barn, äldre och funktionshindrade som viktigare än vad män gör. Män däremot tenderar att överskatta sin egen körförmåga och underskatta de risker som finns i trafiken. av dem som fällts för vansinneskörningar (över hastighetsgränsen) är män. Män använder bilbälten i mindre utsträckning än kvinnor. av dem som dömts för rattfylleri är män. En jämförelse med unga kvinnor visade att de unga männen körde ihjäl elva gånger så många fotgängare. Kvinnor är mycket sällan vållande till annans död i trafiken. Kvinnors värderingar av transportsektorn måste också få ett större avtryck i de ekonomiska beräkningar som görs i planeringen av investeringar och infrastrukturprojekt. Många av de ekonomiska värden som används har satts mer eller mindre schablonmässigt och ofta traditionellt utifrån mäns värderingar och behov. Således har resor i arbetet och mellan arbete och bostad fått höga värden i synnerhet om de sker med bil medan har fått ett betydligt lägre värde. Resor som föranleds av obetalt arbete i hemmet, vilket oftast utförs av kvinnor, anses vara en fritidsresa och därmed betydligt mindre värd än en riktig arbetsresa. På så sätt kommer ett infrastrukturprojekt som medför förkortad restid för en kvinna vid obetalt hemarbete att vara mindre prioriterat än ett projekt som medför förkortad restid för män i tjänstebil. Värderingen av miljöeffekter och olyckor måste också få större tyngd i beräkningarna. Därmed kommer den samhällsekonomiska kalkylen för investeringar att se annorlunda ut än . Projekt som tidigare bedömts vara olönsamma kan bli lönsamma och vice versa. Regeringen bör ge i uppdrag åt () eller annan relevant myndighet att vidareutveckla de samhällsekonomiska metoderna och kalkylvärdena i transportsektorn, så att de bättre speglar kvinnors värderingar och behov, och föreslå nya värden. De manliga värderingarnas dominans inom transportsektorn är tydliga även när det gäller regler och sanktionssystemet. Straff vid trafikförseelser är låga jämfört med andra brott med motsvarande risk- och skadebild. Genom återkommande trafikantundersökningar är det välbelagt att män har andra värderingar vad gäller vikten av att följa trafikregler. Män är mer toleranta mot överträdelser medan kvinnor i högre grad anser att det är viktigt att följa reglerna och att bete sig på ett sätt som inte äventyrar andras eller sitt eget liv. Kvinnor är också mer positivt inställda till trafikövervakning och trafiksäkerhetsåtgärder. har myndigheters möjligheter att arbeta med trafiksäkerhet och ingripanden begränsats av helgden för bilistens personliga integritet. Försäkringsbolagen får inte tillgång till de belastningsregister som skulle göra det möjligt att höja premierna för dem som begått allvarliga trafikförseelser därför att det sägs medföra kränkning av integriteten. Att sätta upp kameror för hastighetsövervakning möts av samma argument. Den personliga integriteten för en bilförare värderas därmed i praktiken högre än andras hälsa och liv. Att riskera andra människors liv genom att köra omdömeslöst bör innebära avsevärda sanktioner så att bilister och yrkeschaufförer uppfattar hur allvarligt samhället ser på sådana brott. Regeringen bör se över sanktionerna mot trafikförseelser så att sanktionerna bättre speglar den större vikt kvinnor lägger vid säkerhet inom transportsektorn. Kvinnors möjlighet att påverka utformningen av transportsystemet är begränsad eftersom män sitter på nästan alla beslutsfattande positioner. Transportsektorn består av många tusen företag och organisationer med tiotusentals eller kanske hundratusentals anställda. Sektorn omsätter och har ett avgörande inflytande över hur samhället organiseras, planeras och gestaltar sig. Kvinnorepresentationen i sektorns beslutande organ är så låg som fem till femton procent vilket är den lägsta siffran i hela samhället bortsett från försvaret. Detta har rimligen långtgående följder för samhället och stora förändringar måste ske för att kvinnor ska få de möjligheter till påverkan som delmålet anger. Styrelser, ledningsgrupper och ledningar inom transportsektorn måste befolkas av en lika stor del kvinnor som män. Regeringen bör uppmana sektorn att uppfylla högt ställda jämställdhetsmål och återkomma till med förslag till lagstiftning som kan tillämpas för att nå målet om sektorn inte själv klarar att nå målet. Analyser av anslagsfördelning visar att det är den genomsnittlige mannens resmönster och värderingar som styr de kunskapsområden som utvecklas, medan forskningen kring det som kvinnor prioriterar skärs ned. Forskningsanslagen måste fördelas så att de fokuserar på rätt frågor och främjar jämställdhetsmålet. Regeringen bör se över hur forskningsanslagen används ur ett jämställdhetsperspektiv och föreslå ändringar. Fakta angående fördelning till fordonsutveckling i förhållande till övrig transportforskning (miljö, trafiksäkerhet, jämställdhet, kollektivtrafik m.m.) bör redovisas. Jämställdhet har stått på det offentliga dagordning under i vart fall tre decennier. Många är de stolta policydokument och handlingsplaner som har antagits. Och visst har utvecklingen gått åt rätt håll, i vart fall på några väsentliga områden. Men fort går det inte. vilar det svenska jämställdhetsarbetet på två ben. Det ena benet är inriktat på att motverka könsdiskriminering på arbetsmarknaden, högskolan och i skolan. Dess grund är jämställdhetslagen som funnits vilken fastslår att arbetsgivarna och skolorna är skyldiga att främja jämställda villkor och förebygga könsdiskriminering i sina egna verksamheter. (JämO) är den myndighet som utövar tillsynen och som ska tillhandhålla utbildning och rådgivning. Det andra benet är jämställdhetsintegrering som är en strategi som innebär att offentliga sektorns verksamheter bedrivs så att de tjänster som erbjuds medborgarna är lika tillgängliga och anpassade för alla, oavsett kön. Strategin handlar alltså om jämställd samhällsservice och antogs av 1994 med propositionen Delad makt delat ansvar. Med det är jämställdhetsintegrering en del av den officiella svenska jämställdhetspolitiken. Men strategi är sak, den leder inte automatiskt till konkreta åtgärder. Det är inte så konstigt. Att göra upp med traditionella normer, föreställningar och invanda levnadsmönster är svårt dels för att många inte vill då ju förändringar också hotar privilegier som man vant sig vid, dels också för att det saknas kunskap om vad jämställdhet är för något och om hur man gör för att åstadkomma jämställdhet. Det är i sammanhanget bra att påminna om att ingen egentligen vet hur ett jämställt samhälle ser ut. Ett sådant samhälle har ju inte genom mänsklighetens historia funnits. Genom den förra riksdagsmajoritetens beslut tillsattes utredningen, , med uppgiften att utreda stödet för jämställdhetsintegrering i staten. Uppgiften gick till som , i olika roller, jobbat med jämställdhetsfrågor. Hennes arbete har resulterat i ett slutbetänkande, Stöd för framtiden om förutsättningar för jämställdhetsintegrering, (SOU 2007:15). Som bilagor till utredningen finns också material som enligt vår mening är utmärkta handledningar för hur man ska gå till väga för att åstadkomma jämställd samhällsservice åt medborgarna. I sammanhanget vill vi betona att denna modell, som inte bara innebär att förhållanden utreds, utan som också innebär uppdrag att komma med förslag om hur det ska gå till för att åstadkomma konkreta, praktiska förändringar, oftare borde användas i direktiven till statliga utredningar. Redan i betänkandets inledning anges en lika klok som optimistisk inställning till jämställdhetsperspektivet: Jämställdhet är en fråga som väcker känslor. Insikten om att människor sorteras efter kön och att detta är en bärande ordning i samhället kan utmana. Det ställer invanda tankemönster om hur världen bör se ut på ända. Att denna maktordning, eller strukturer, lever vidare på grund av att du och jag tillåter det kan låta tillspetsat, men är ändå värt att fundera över. Strukturer kan inte upprätthållas av sig själva, det är vi kvinnor och män som lever i samhället, som bär upp dem. Det innebär att vi också kan bestämma oss för att göra på ett annat sätt att bygga nya strukturer, skriver och fortsätter längre fram i inledningsavsnittet: Resultat av en sådan satsning kan bli jämställda arbetsmarknadsåtgärder, jämställd tillämpning av socialförsäkringen, jämställd skola, jämställd sjukvård. Kort sagt: Jämställd medborgarservice. Utredningens uppdrag var att föreslå lösningar som innebär att de statliga verksamheterna levererar jämställd service. Men uppdraget kunde förstås lika gärna ha gällt för kommunernas och landstingens verksamheter. De är ju på dessa nivåer, i högre grad än vad som gäller för statens verksamheter, som medborgarna och samhällsservice möts. Flera tidigare utredningar har också behandlat såväl kommun- och landstingsnivån som den statliga nivån. Utan att gå på djupet om dessas innehåll kan vi ändå påstå att mycket av den offentliga sektorns jämställdhetsinsatser stannat inom de egna verksamheterna. Det betyder på inget sätt att dessa insatser varit tillräckliga. Tvärtom, det räcker att peka på bristen av jämställda löner för att kunna konstatera att väldigt mycket återstår att göra även på det området. Således behöver insatserna i jämställdhetspolitikens bägge ben stärkas. Men offentliga sektorns verksamheter får aldrig främst vara självändamål. Huvuduppdraget är samhällsservice åt medborgarna och den ska självklart vara jämställd. Ingen kan på allvar hävda att dagens samhällsservice gentemot medborgarna är jämställd. På varje område, det gäller hälso- och sjukvården, utbildningssektorn, kultur och fritid, omsorgen, arbetsmarknadsinsatser, teknisk försörjning, stadsplanering m.m., styrs besluten av icke könsneutrala normer. Även om det finns exempel på motsatsen så är ändå huvudfåran, att från födseln till livets slut missgynnas kvinnor individuellt men framför allt som kollektiv. Principen för jämställd samhällsservice måste vara att de tjänster och den service som erbjuds medborgaren är lika tillgänglig, av lika hög kvalitet och lika anpassad till alla oavsett om den riktar sig till kvinnor eller män. Det innebär i sin tur att överallt där beslut fattas och där verksamhet utförs ska frågorna värderas jämställt. Ojämställt agerande och ojämställda beslut från enskilda tjänstemän och politiker, liksom från förvaltningar och politiska styrelser, handlar sällan om att dessa beslutsfattare medvetet vill ge kvinnor sämre service. Tvärtom, men normerna och värderingarna sitter så djupt i oss att vi inte förstår och ser att vi behandlar män och kvinnor utifrån kön. Vanans makt har blivit så stark att problemen osynliggörs. Det har blivit naturligt för oss att pojkar ska satsa på kraftsporter som hockey och boxning medan flickor ska ägna sig åt konståkning och dans. Eller att flickor sjunger i kör och sjunger visor ensam till sin gitarr medan pojkarna startar upp rockband. Det är detta som kallas könsordning.