mot · GW02U322 · 2008-10-06 00:00:00 — Ekonomiska styrmedel måste utformas så att det blir dyrare att smutsa ned och att slösa med resurser och billigare att leva energieffektivt. Subventioner till miljöförstörande verksamhet måste stoppas och ersättas av investeringar i förnybar energi och lösningar som ger låga utsläpp. Överallt där det är möjligt ska användningen av icke förnybara råvaror ersättas med förnybara eller återvunna dito. Mycket mer forskningsmedel måste kanaliseras till forskning som ger mer energieffektiva lösningar för vårt samhälle och som kan utveckla nya näringsgrenar. Effekterna av klimatförändringarna kan avsevärt försvåra alla ansträngningar att skapa en rättvis och långsiktigt hållbar global utveckling. De senaste årens forskning visar att klimatförändringarna går långt snabbare än vad man trott, och kommer att bli helt avgörande för om vi lyckas begränsa klimatförändringarna eller om planeten kastas in i en okontrollerbar temperaturhöjning. Klimatfrågan kräver en kraftfull politik på alla nivåer och också långtgående livsstilsförändringar. Förutom förändringar av exempelvis transport- och bostadssektorn krävs en omfattande förändring av våra matvanor och vår livsmedelsproduktion, då av de globala utsläppen av växthusgaser kommer från köttindustrin och boskapssektorn, särskilt från skövling av skogsmark för bete. Men som behovet av en grundläggande omställning av samhället är akut krävs lösningar som är praktiskt genomförbara och politiskt realistiska. De första stegen måste tas inom det existerande politiska och institutionella ramverket. FN är det viktigaste instrumentet för att hitta politiska överenskommelser både om utsläppsminskningar och om pengar för anpassningsåtgärder i utvecklingsländer. FN är, med alla sina fel och brister, den enda institution som både har den trovärdighet och politiska legitimitet som krävs för att lösa klimatfrågan. Politiska överenskommelser och målsättningar som förhandlas fram inom FN lägger en bas för det arbete som sedan måste göras inom politiska institutioner på global, regional, nationell och lokal nivå. ska arbeta för att FN:s mål blir så ambitiöst som möjligt. Sannolikt kommer det dock att krävas att enskilda länder och regionala organisationer gör mer än det FN:s miniminivå slår fast. Klimatfrågan är i högsta grad en global rättvisefråga. som det är de rika länderna som släpper ut mest växthusgaser så är det de fattigaste länderna som kommer att drabbas först och värst av klimatförändringarna. Vi släpper också ut långt mer per person än vad människor i utvecklingsländer gör, inklusive snabbväxande ekonomier som och . Ett globalt system för att möta klimatförändringarna måste först och främst etablera ett globalt utsläppstak, där mänsklighetens totala utsläpp inte överstiger den nivå som planeten klarar. För att begränsa temperaturhöjningen till maximalt två grader krävs att utsläppen av växthusgaser slutar att öka och stabiliseras till omkring . För de industrialiserade ländernas del måste utsläppen minskas med . måste utsläppen vara nära noll, möjligen även under noll (s.k. nettoupptag). De största utsläppsminskningarna måste ske i de rika länderna, som bär det största historiska ansvaret för klimatförändringarna och som även står för de största utsläppen. Fördelningen av utsläppsminskningar mellan länder måste uppfattas som någorlunda rättvist och konsekvent för att systemet ska fungera och få genomslag på alla nivåer. Det förekommer många argument i den internationella diskussionen om vad som är rättvist. Vi anser att det mest rimliga är att vid fördelning av bördan för utsläppsminskningar ska utgångspunkten vara ett per-capita-perspektiv. Det innebär i praktiken att de länder som har stora utsläpp får en tung börda, medan länder i syd får större tilldelning än vad de har utsläpp utsläppsrätter som de sedan kan sälja om de inte nyttjar, vilket ger en kraftfull mekanism för inkomstöverföring från rika till fattiga länder. Många länder med låga per capita-utsläpp utvecklar nu sin energisektor med fossila bränslen som bas istället för att välja de rena energislagen som långsiktigt skulle ge deras länder stora fördelar. Även om de fattiga länderna naturligtvis har rätt att öka sina utsläpp medan vi i de rika länderna minskar våra är en utveckling mot alltfler kol-, gas- och oljekraftverk i världen inte önskvärd i då alternativ finns. Ett exempel är som gått om i koldioxidutsläpp som enskilt land men som ändå inte når upp till den per capita-nivå som anses vara långsiktigt hållbar. Att investera i gammal smutsig teknik blir snabbt olönsamt och de smutsiga globala utsläppen är på väg att flyttas från nord till syd. Världens energiförbrukning stiger med . av världens befolkning beräknas bo i utvecklingsländer och den ojämförligt största delen av dem är beroende av brännved och kol som energikälla. Förbränning av fossila bränslen står för av världens energiförsörjning. Många olika förslag finns på hur man ska kunna tillgodose utvecklingsländernas ökade energibehov och klara klimatmålen. Kärnkraften har därför fått ett uppsving i debatten. Enligt FN:s klimatpanel har kärnkraften ingen avgörande betydelse för lösningen på klimatfrågan. Tvärtom understryks behovet av investeringar i förnybar energi. hållning är att kärnkraft inte har någon plats i framtidens energisystem. Den kärnkraft som finns ska avvecklas och alla nya investeringar ska ske i förnybara och långsiktigt hållbara energikällor. Det är en dålig idé att ersätta ett miljöproblem genom att göra sig beroende av ett annat. En storskalig utbyggnad av kärnkraften globalt sett skulle vara förödande ur miljö- och säkerhetssynpunkt. Den mängd uran som skulle behövas för att försörja reaktorer skulle leda till oerhörda miljöskador av uranbrytningen. Kärnkraften skulle generera enorma mängder farligt avfall, som ingen har någon lösning på hur vi ska ta hand om. En så stor satsning på kärnkraft skulle också leda till en stor risk för spridning av kärnvapen. som ökar kraven på medlemsländerna att bekämpa koldioxidutsläppen konstrueras nya stora kolkraftverk i vår del av världen och i utvecklingsländerna. Avskiljningstekniken Carbon Capture and Storage (CCS) som bl.a. satsar på är en vag önskedröm om att koldioxiden från kolkraftverken kan oskadliggöras genom lagring under marken eller havsbottnen. Idén är oprövad, dyr och obrukbar. Trots detta används den som ett argument för att bygga nya kolkraftverk. Det är oseriöst och oacceptabelt att hänvisa till en teknik som i bästa fall finns tillgänglig om . Det går inte att utesluta att tekniken kan behövas. Utvecklingskostnaderna för detta bör tas av de som gör vinster på den befintliga kolkraften. De pengar som planeras att läggas på ny kolkraft måste ställas om till att istället satsas på förnybar energi. Svaret ligger istället i en massiv satsning på energieffektivisering och förnybar energi. har tillsammans med ett 30-tal forskare vid olika universitet och institut över hela världen kunnat visa att förnybar energi i kombination med smartare energiutnyttjande och effektiv teknik kan tillgodose av världens elbehov och av all uppvärmning till 2050. Det innebär ett väsentligt stycke på vägen mot slutmålet, ett miljövänligt energisystem. Rapporten6 visar också att de globala koldioxidutsläppen från energiproduktionen till samma tidpunkt kan halveras utan vare sig CCS-teknik eller kärnkraft och till lägre samhällskostnader än om vi fortsätter som . Långt kan stora positiva resultat nås genom tekniksmarta lösningar. Subventioner till miljöförstörande verksamhet bör därför stoppas och ersättas av investeringar i förnybar energi och lösningar som ger låga utsläpp. Stödet till förnybara energikällor i utvecklingsländerna som vind-, sol- och vattenkraft bör ökas kraftigt, som effektivisering och hushållning prioriteras. har en stor potential av tekniskt kunnande och industriell erfarenhet för att kunna spela en betydande roll under den ofrånkomliga energirevolutionen. Ansedda forskare anser att vi inte har mer än ett tiotal år på oss för att helt byta spår i vår energianvändning. UNDP beräknar att utöver det utlovade biståndet i världen behövs det ytterligare för att klara även klimatanpassningen. Som ett rikt land har vi både ett ansvar att stödja utvecklingsländerna i att utveckla förnybar energi och att bidra med resurser för anpassning till de konsekvenser av klimatförändringarna som vi vet kommer att ske. vill ge detta stöd som en extra form av bistånd, utöver det vanliga utvecklingsbiståndet, och inte som lån som ska betalas tillbaka. Stödet bör betalas ut inom ramen för FN, och inte genom , som dels styrs av de rika länderna och dels saknar legitimitet i klimatfrågan, inte minst genom sitt långvariga och omfattande stöd till utvinning av fossilbränslen. Inom det bilaterala biståndet har avvecklat stödet till fossilbränsle. Vi fortsätter dock att stödja utbyggnad av fossilenergiutvinning i utvecklingsländer genom . Inom , som ger lån till såväl stater som till den privata sektorn, gick av investeringarna i energisektorn till fossila bränslen, enligt egna siffror7. Men enligt siffror från går i praktiken så mycket som 95procent till fossilbränslesektorn8. välkomnar regeringens initiativ om en internationell klimatkommission som ska titta på frågan om klimatanpassning och utveckling samt ta fram förslag på hur biståndet ska klimatsäkras. För att kommissionens arbete ska bli meningsfullt krävs dock att man tittar särskilt på de multilaterala utvecklingsbankerna, eftersom en mycket stor del av stödet till energisektorn kanaliseras genom dessa. anser vidare att regeringen tillsammans med likasinnade länder aktivt bör driva frågan om en snabbare utfasning av stödet till fossilbränsle i . Man bör också driva på för en kraftig ökning av stödet till förnybara energikällor i utvecklingsländerna. För de flesta av dagens industrialiserade länder har ett välfungerande jordbruk varit basen i den ekonomiska utvecklingen. På samma sätt är landsbygdsutveckling utgångspunkten när utvecklingsländer formulerar sina utvecklingsstrategier. Under en lång rad år har landsbygdsutveckling varit nedprioriterat i det internationella utvecklingssamarbetet. 2007, som återigen lyfter upp landsbygdens roll, och det senaste årets höga matpriser, finns det förutsättningar för att utvecklingen i utvecklingsländernas jordbruk ska ta stora kliv framåt. För att inte göra om misstag som vi i väst håller på att försöka reparera bör den utvecklingen baseras på ett hållbart, ekologiskt, jordbruk. Utbredda monokulturer leder till minskad biologisk mångfald, övergödning och användning av allt kraftigare bekämpningsmedel när skadeinsekter utvecklar resistens. GMO-odling är starkt ifrågasatt av miljörörelsen, och det är viktigt att belysa riskerna i förhållande till nyttan. En grundläggande faktor i jordbruksutvecklingen är att de som brukar marken också kan äga den. Landreformer behövs som ger småbrukare, i de flesta fall kvinnor, ägande- eller nyttjanderätten. Det ger incitament att satsa på det egna jordbruket och möjlighet att få lån för satsningarna. Odling av grödor för biobränsle utgör en möjlig källa till exportinkomster för jordbrukare i utvecklingsländer och en möjlighet till inhemskt producerade, miljöbättre drivmedel för befolkningen. I vissa fall har dock storskalig produktion lett till att människor tvingats flytta från sina marker och/eller förlorat sina arbetstillfällen då produktionen mekaniserats. planeras i många länder för stora produktioner av biodrivmedel för export, t.ex. i , där massiva projekt genomförs finansierade med biståndsmedel. Konkurrensen om odlingsbar jord har ökat och kommer sannolikt att öka alltmer. Det sker som en följd av exempelvis ökad biobränsleanvändning, utarmade jordbruksmarker eller ökad efterfrågan på kött. När biobränslen ifrågasätts är det viktigt att se framställandet av dem i ett större perspektiv. Enligt FN:s klimatpanel kan biobränslen ersätta högst en femtedel av de drivmedel som används för transporter. Det är uppenbart att biodrivmedel inte ensamma kan lösa problemen med fossilberoendet i världens transportsektor. Istället ligger lösningarna i effektiviseringar, minskade transporter och utveckling av fler alternativa energislag. har biobränslen spelat en mycket viktig roll som dörröppnare till ett mer miljövänligt transportsystem. Biodrivmedel kommer också ha en plats att fylla, men det är viktigt att produktionen certifieras utifrån sociala och miljömässiga kriterier. Ökad konkurrens om tillgången på odlingsbar mark visar tydligt vikten av att de biodrivmedel som framställs är effektiva ur miljösynpunkt och inte bidrar till ökad fattigdom. Den snabba ökningen av biobränslen har bidragit till de höjda livsmedelspriserna. Ändå är arealåtgången för biobränslen fortfarande begränsad jämfört med arealen för andra grödor som inte direkt går till människoföda. Grödor för etanoltillverkning odlas på av världens , medan av all jordbruksmark globalt åker och bete enligt FN:s livsmedels- och jordbruksorgan FAO går till kött- och mjölkproduktion. Bortsett från de fall man använder betesmark som inte lämpar sig för odling innebär det att matproduktionen blir lägre än om man odlat människoföda direkt och inte gått omvägen via boskapsdjur. Nords överdrivna konsumtion av kött, ägg och mjölk särskilt från djur som fötts upp på kraftfoder från syd behöver därför minska för att ge större möjligheter för att minska hungern i syd. Tillgång till rent vatten är en mänsklig rättighet. Ändå står över en miljard människor utan tillgång till rent vatten. Dubbelt så många saknar vanliga toaletter och tvättutrymmen. Konkurrensen om vattnet ökar mellan industrins behov, jordbruk och individer. bidrar klimatförändringarna till att förvärra situationen i utvecklingsländer med såväl fler torkperioder som översvämningar. Stora befolkningsområden är beroende av avrinning från glaciärer, vilka håller på att försvinna. Utöver tekniska lösningar som hjälper till att förbättra förvaltningen av vattenresurser och effektivisera användningen av vattnet så måste politiska strategier kring vattenresurser koordineras på alla nivåer. De som direkt påverkas, inte minst gäller detta kvinnor, måste inkluderas i beslutsprocesserna. Länder som utnyttjar samma vattenresurs måste samarbeta om förvaltningen av den. Det internationella samfundet kan bidra med stöd till dialog och åtgärder som ökar förtroendet länderna emellan. Stora besparingar kan göras genom effektivare konstbevattning, val av grödor som kräver mindre vatten, utveckling av slutna vattensystem inom industrin och bättre vattenförvaltning i storstadsområden. De flesta fiskeresurserna i världen är överfiskade eller fullt exploaterade. Världsnaturfonden bedömer att av de stora rovfiskarna har slagits ut9. Ska det finnas fisk i haven också måste vi ställa om till ett mer hållbart fiske. kräver att EU upphör med subventionering av storskaligt fiske. De rekommenderade kvoterna från fiskeribiologiska experter måste följas. EU måste också driva en ansvarsfullare fiskeripolitik när man sluter fiskeavtal med länder i syd. Ofta handlar dessa mer om att tillfredsställa EU:s egna behov än att se till de konsekvenser detta leder till för fiskebestånden och i tredjeland. Förutom att hota den biologiska mångfalden i haven bidrar politiken till livsmedelsbrist i utvecklingsländer när bestånden minskar och det egna landets fiskare trängs undan. Det illegala fisket från såväl EU:s som andra länders fiskeflottor är utbrett. Fiskemetoderna som används tar stora bifångster som ofta slängs tillbaka död. Det storskaliga industrifisket ger även skador på bottnar, och utrotade arter ändrar balansen i ekosystemen. visar forskning10 att fiskeområden kan återhämta sig om de blir helt fredade. Antalet skyddade områden och fiskefredningsområden behöver öka globalt. Märkning av fisk är ett sätt att begränsa det illegala fisket och ge konsumenter i butikerna en möjlighet att påverka. Jordens ekosystem utgör fundamenten för allt liv på planeten. Haven reglerar vädersystemen, skogar koldioxidhalten i atmosfären, förmultningsprocesser ger oss förutsättningar för en bördig jordyta, insekter pollinerar växter för att bara nämna några av de tjänster naturen bistår oss med. Ekosystemen är komplexa samspel mellan en rad olika arter. Den biologiska mångfalden är viktig bl.a. för att bevara ekosystemens förmåga att klara påfrestningar (s.k. resiliens). utrotas växt- och djurarter i snabb takt. Konsekvenserna av detta för ekosystemens fortlevnad har vi dålig kunskap om. Det är en anledning till att bevara jordens biologiska mångfald. Det behövs mångfald av såväl odlingsbara grödor som av arter och ekosystem. Mångfald minskar sårbarheten. För oss miljöpartister har också alla former av liv ett värde i sig själva. Utbredda monokulturer, skogsskövling, genmanipulerade grödor, intensivt bruk av konstgödning och bekämpningsmedel utgör de största hoten mot mångfalden. Ett fåtal grödor dominerar inom jordbruksproduktionen. Många lokala grödor anpassade till det lokala klimatet och jordförhållandena riskerar att försvinna. Multinationella företag försöker öka sina marknadsandelar för kemiska preparat och GMO-utsäde och för en aggressiv marknadsföring för att få bönder att sluta odla traditionella grödor. Ett intensivt jordbruk baserat på stora mängder kemikalier och konstgödning riskerar att utarma jordarna, hota hälsan hos jordbruksarbetare och minska mångfalden i naturen runt omkring. Stödet till jordbruk i utvecklingsländer behöver därför inriktas mot att ställas om till långsiktigt hållbara produktionsmetoder. vill att regeringen aktivt verkar i EU och i andra internationella sammanhang för ett förbud att importera olagligt avverkad skog, då detta är ett hot mot den biologiska mångfalden. Många fattiga länder är innehavare av stora obrukade naturresurser, olja, gas och skog och skulle kunna förbättra sin ekonomi avsevärt genom att exploatera dem. Då det redan finns mer kända fyndigheter av olja och gas än vi kan exploatera utan att fördärva klimatet bör verka för att mekanismer kommer till stånd i syfte att kompensera fattiga länder som avstår att exploatera olja och gas i särskilt känsliga miljöer, som tropiska regnskogar. Vi vill också att regeringen inom och verkar för att dessa institutioner inte ska utsätta länder för påtryckningar att medge omvandling av naturskog till andra ändamål. i historien bor fler människor i städer än på landsbygden. Städer skapar fredlig samverkan mellan människor av olika ursprung, religion och livsstilar, ger förutsättningar för ett kreativt kulturliv samt driver på social och ekonomisk innovation. Andelen människor som bor i städer ökar. Städerna håller därför i en av nycklarna till att lösa två av mänsklighetens allvarligaste problem: klimatförändringar och fattigdom. Av det skälet stöder , liksom den globala gröna rörelsen, en utveckling mot ett allt tätare samarbete mellan städer kring en rad frågor. Vi behöver utbyta erfarenheter och sprida goda exempel, om bl.a. utveckling av transportsystem med låga utsläpp av koldioxid, vattenförsörjning, avfallshantering och förbättrad hälsa. För att utveckla hållbara städer krävs att ekosystem prioriteras och att det skapas balans mellan städernas behov och landsbygdens. sätter städer en enorm press på den omgivande landsbygden genom att breda ut sig på alltmer odlingsbar mark, absorbera alla slags resurser från jordbruksområden som omgivningen används till sopptipp. Hållbara städer måste reducera sina ekologiska fotavtryck, bli mer självförsörjande och resurseffektiva. Många fattiga länder har en svag statsapparat. Delvis beror detta på sviter de fortfarande har från ett kolonialt förtryck. Delvis är det resultat av de strukturanpassningskrav som och ställde för nya lån och som i viss mån fortfarande ställs. Men det beror även på egna felsatsningar. I många länder finns en utbredd korruption, såväl i stor skala som i mindre och såväl inom den privata som inom den offentliga sfären. Bekämpande av denna måste utgå ifrån insikten att korruption inte är rotad i etnicitet och något som drabbar bara fattigare länder. Korruption kräver både en givare och en mottagare. Korruptionen bör bekämpas vid källan och denna kan i många fall hittas i den rika delen av världen. Inom exempelvis vapenindustrin är korruptionen utbredd och när företag från den rika delen av världen mutar sig fram sätts en ond spiral i gång och en korruptionskultur kan sprida sig i samhället. Ett annat problem är att en stor del av de pengar som potentiellt skulle kunna finansiera grundläggande samhällsservice i utvecklingsländerna istället hamnar i något av de 70 skatteparadis som existerar i världen. Stater världen över går miste om ca i förlorade skatteintäkter på grund av detta. Problemet är särskilt stort i utvecklingsländerna där intäkterna behövs som mest, eftersom skattemyndigheterna, ofta är svagare och saknar effektiva kontrollmekanismer. Civilsamhället kan spela en central roll både i att granska makten när det gäller korruptionsfrågor och i att bygga upp social tillit i ett samhälle som förebygger korruption och maktmissbruk. Stödja utvecklingen av civilsamhället I många utvecklingsländer finns det inhemska problem som omöjliggör demokrati, mänskliga rättigheter eller ett genuint demokratiskt ägarskap av politiken. Det kan handla om auktoritära regimer som vägrar släppa makten, pågående väpnade konflikter eller en omfattande korruption som gör det möjligt att köpa politiska beslut. Väl fungerande demokratier behöver ideella organisationer som kan kanalisera röster underifrån och fungera som kontrollmekanism gentemot staten och ekonomiska maktsfärer. Genom civilsamhället kan olika grupper i samhället göra sina röster hörda och kräva sina rättigheter. I har exempelvis handikapprörelsen, HBT-rörelsen och den feministiska rörelsen genom långt och envist arbete lyckats förändra samhällsstrukturer såväl som det juridiska systemet och därigenom erövrat sina rättigheter. I andra länder, där det civila samhället ännu har begränsade möjligheter att verka, måste skyddet för människor som försvarar demokrati och mänskliga rättigheter stärkas. och har länge kritiserats för att de krav man ställer på utvecklingsländer som villkor för skuldavskrivningar, lån eller bistånd kör över demokratiska processer i utvecklingsländerna och att man inte lyssnar på det civila samhället. har de flesta utvecklingsländer tagit fram så kallade fattigdomsstrategier (Poverty Reduction Strategy Papers). De ska vara väl förankrade hos civilsamhället såväl som hos regering och parlament i mottagarländerna, och de krav givarländerna sedan ställer på mottagarländerna ska baseras på detta dokument. I vissa länder har det fungerat bra, i andra har , IMF och givarna ställt villkor som saknar stöd i landet eller som inte har hunnit diskuteras inom parlament, civilsamhälle eller media. För att strategierna ska respekteras och efterlevas är det väsentligt att parlament och det civila samhällets organisationer blir mer delaktiga i att utforma politiken. De flesta av världens länder har skrivit under grundläggande konventioner, men efterlevnaden av dem haltar. För att efterlevnaden ska bli bättre är det nödvändigt att fria fackföreningar kan bildas och utvecklas och att givarländer och institutioner på allvar respekterar fattigdomsstrategierna. och , två institutioner med ett enormt inflytande i många utvecklingsländer, styrs inte på ett demokratiskt sätt. Istället dominerar de länder som var rika när institutionerna bildades . Två personer representerar samtliga i respektive IMF:s styrelser, medan flera länder i EU (t.ex. , och ) har en representant var. Ett flertal utvecklingsländer har gett sitt stöd till en modell med dubbel majoritet, där ett majoritetsbeslut kräver både en majoritet av antalet medlemsländer och en majoritet av ländernas röster (som baseras på inbetalat kapital) för att gå igenom. Vi stöder detta förslag. Rättvisa regler för handel