mot · GV02Fi9 · 2008-05-05 00:00:00 — De som enbart hade inkomster från stöd och bidrag är till stor del personer med sjuk- och aktivitetsersättning. Att andelen helårsekvivalenser i uppgår till av antalet personer i förvärvsaktiv ålder är inte unikt för . Även i och motsvarar de sociala ersättningarna av den teoretiskt möjliga arbetstiden. Paradoxalt nog är utanförskapet lägre i länder med låg sysselsättningsgrad. Att utanförskapet är högre i de nordiska länderna beror dels på hög sysselsättningsgrad, eftersom arbete skapar rätten till ersättning, dels på välfärdssystemens konstruktion. Detta visar på det orimliga i att definiera utanförskap som ersättningsdagar från de system som avser att skydda ekonomiskt mot arbetslöshet och sjukdom. 5.3.2Minskar regeringens politik utanförskapet? Regeringen påstår i en debattartikel i () att utanförskapet minskade med 121000 personer . Detta är en mycket slarvig användning av statistik. Vad som minskade med 121000 var antalet helårsekvivalenser i de ovan nämnda försäkrings- och stödsystemen. Det som framför allt minskade var antalet helårsekvivalenser i arbetslöshet och i arbetsmarknadsåtgärder (sammanlagt 93000). Detta har sin grund i att antalet sysselsatta ökade med 88000 personer. Men som vi konstaterade i föregående avsnitt kan sysselsättningsuppgången knappast till någon del hänföras till regeringens politik. Vidare har antalet helårsekvivalenser avseende sjukpenningen minskat med ca 22000. Men nedgången i sjukskrivningstalen följer en trend som pågått . Faktum är att antalet sjukpenningdagar minskade mer under såväl 2004 som 2005. Antalet sjukfall som pågår har minskat . Som nämndes ovan väger antalet dagar med sjuk- och aktivitetsersättning tungt i regeringens statistik över utanförskapet. Antalet personer med sjuk- och aktivitetsersättning har ökat trendmässigt , vilket med all sannolikhet har sin förklaring i en allt hårdare arbetsmarknad. Men denna trend har brutits. Antalet helårsekvivalenser ökade bara marginellt för att minska något . Och antalet nybeviljade individer i sjuk- och aktivitetsersättningen har minskat kraftigt . Regeringen lägger ned stor kraft på att förespegla allmänheten att regeringens politik minskar utanförskapet. När man analyserar vad detta s.k. utanförskap egentligen består av, och hur antalet ersättningsdagar utvecklats i de olika systemen, är det svårt att se att regeringens politik på ett betydande sätt kan förklara den nedgång som har ägt rum . Detta blir än mer tydligt när man tittar på regeringens faktiska politik på dessa områden. Är det så att regeringen har utvecklat nya och bättre arbetsmarknadspolitiska program för långtidsarbetslösa? Eller har regeringen förbättrat och utökat rehabiliteringen av långtidssjuka och personer som erhåller sjuk- och aktivitetsersättning? Svaret på dessa frågor är entydigt nej. Det enda regeringen har gjort är att sänka ersättningarna för dem som är sjuka, förtidspensionerade och arbetslösa. Regeringen motiverar besparingarna på de sjuka och arbetslösa med att det ska löna sig mer att arbeta. Regeringens politik vilar alltså på en uppfattning att stora grupper av människor medvetet väljer att vara långtidssjuka eller arbetslösa. Vi tror att detta är en grov felbedömning av hur verkligheten ser ut. Vi är oroade för de människor som tidigare haft sjukpenning eller sjuk- och aktivitetsersättning och med regeringens åtstramningspolitik är berättigade till denna försörjning. Situationen på arbetsmarknaden för personer som drabbats av ohälsa är fortsatt svår, och de är i många fall hänvisade till en tillvaro som präglas av stor otrygghet. Det kan röra sig om en kombination av socialbidrag och att vara utlämnad till andra människors välvilja eller i bästa fall deltidsarbetslöshet. I budgetpropositionen presenterade regeringen ett åtgärdspaket för minskad sjukfrånvaro. Förslagen går under beteckningen rehabiliteringskedjan men innehåller inga förslag på förbättrad rehabilitering eller ökade möjligheter för den som drabbats av ohälsa att få jobb. Fasta tidsgränser, mer exkluderande bedömningar av arbetsförmågan och sänkta ersättningsnivåer i kombination med den fortsatt svåra arbetsmarknadssituationen för personer som drabbats av ohälsa kommer att leda till ett ökat behov av kommunalt försörjningsstöd. Förslaget kan därför bättre beskrivas som en utsorteringskedja. Förslagen slår extra hårt mot kvinnor och skadar allvarligt tilliten till välfärdssamhället. Regeringens föreslagna rehabiliteringskedja är inget annat ett kraftigt besparingspaket som syftar till att öka arbetsutbudet bland sjuka på bekostnad av folkhälsan och tilliten till sjukförsäkringen. avvisar bestämt denna samhällsutveckling och vill istället satsa på en stärkt sjukförsäkring, snabbare och kraftfullare rehabiliteringsinsatser och fler jobb i välfärden. Den svenska ekonomiska politiken hör till de mer normbaserade i världen. Med normer avses här olika regelverk och institutionella förhållanden som ligger till grund för den ekonomiska politiken. Dessa regelverk syftar bl.a. till att begränsa regeringens och handlingsfrihet i ekonomiska frågor. Penningpolitiken styrs av en från politiker oberoende riksbank. verksamhet styrs i sin tur av riksbankslagen som föreskriver ett ensidigt mål för penningpolitiken om prisstabilitet. Finanspolitiken begränsas av ett antal olika regelverk och normer. Grundvalen i finanspolitiken är att de offentliga finanserna i genomsnitt över en konjunkturcykel ska gå med ett överskott på av BNP. Därtill ska läggas att regeringen fastslår treåriga utgiftstak för statsbudgeten och ålägger kommunerna ett årligt krav om ekonomisk balans och god hushållning, som i praktiken innebär att även kommunerna, sett , i genomsnitt måste gå med ett ekonomiskt överskott. I detta sammanhang kan också nämnas det av regeringen tillsatta , bestående av förment oberoende experter, som ska ge råd och betygsätta regeringens ekonomiska politik. Normpolitikens inträde i de västerländska ekonomierna tog fart . Denna politik kan i mångt och mycket ses som en reaktion på den keynesianska ekonomiska politiken som djupa ekonomiska kris präglat politiken i de flesta utvecklade ekonomier. Fram till och med 1930-talets början var den gängse uppfattningen att samhällsekonomin genom den fria prisbildningen automatiskt strävade mot ett jämviktsläge, där det totala utbudet var lika med den totala efterfrågan. Ekonomiska kriser med hög arbetslöshet kunde, enligt den här uppfattningen, egentligen inte uppkomma. Arbetslöshet var i grunden ett resultat av att lönen var för hög, vilket medförde ett utbudsöverskott på arbetsmarknaden. Men marknadsmekanismen skulle kunna rätta till även detta problem. arbetslösheten skulle pressa ned priset på arbetskraften, lönen, till dess att jämvikt på arbetsmarknaden etablerades och full sysselsättning på så sätt uppnås. Keynes och hans anhängare ifrågasatte dock de klassiska ekonomernas teorier om att när samhällsekonomin och framför allt arbetsmarknaden är i jämvikt så råder full sysselsättning. började Keynes idéer vinna mark i den politiska debatten. Med den massarbetslöshet som bestod under åtskilliga år efter den stora 1930-talskrisen blev det allt svårare att argumentera för att det ekonomiska systemet på egen hand skulle kunna lösa problemen genom lönesänkningar. Enligt och hans meningsfränder, till vilka bl.a. den s.k. Stockholmsskolan hörde, var det orealistiskt att tro att priser och löner var så lättrörliga och flexibla att de snabbt kunde återställa full sysselsättning. Man pekade också på att den gängse teoribildningen förbisåg att sänkta löner minskade den samlade efterfrågan i samhället och därmed riskerade att minska företagens avsättningsmöjligheter, vilket ytterligare skulle kunna spä på arbetslösheten. Vad Keynes och Stockholmsskolan lyfte fram var efterfrågans betydelse för att stabilisera ekonomin. Det recept som Keynes skrev ut var att staten skulle öka köpkraften och efterfrågan i ekonomin i tider av lågkonjunktur och hög arbetslöshet och minska densamma när inflationen var på väg att sticka i väg till följd av högkonjunktur. De flesta västerländska regeringar följde Keynes recept och politiken tycktes länge vara framgångsrik. Hög tillväxt och måttlig inflation kombinerades med låg arbetslöshet i många länder. började dock glansen kring de keynesianska teorierna att falna. De ekonomiska kriserna i oljeprischockernas spår medförde att flera länder brottades med hög arbetslöshet och hög inflation . De keynesianska idéerna hade också blivit teoretiskt ifrågasatta. Framträdande ekonomer som och menade att ekonomin strävar mot en naturlig arbetslöshetsnivå. De hävdade att försök att ta ned arbetslösheten under denna nivå bara leder till stigande inflation. Dessa nya teorier fick stort genomslag. och lade och flertalet västeuropeiska länder om politiken. I stället för att stabilisera ekonomin med hjälp av efterfrågestyrning lanserades idéer om att stater borde uppställa ett antal normer som skulle styra den ekonomiska politiken. Dessa normer skulle fungera som regelverk och riktlinjer för politikerna. I och med att man misstrodde statens förmåga att styra ekonomin skulle politikerna bakbindas av regelverk som skulle minska deras handlingsfrihet. Tanken på att det fanns en naturlig arbetslöshetsnivå som inte kunde underskridas fick politikerna att prioritera inflationsbekämpningen framför en politik för full sysselsättning. Den nya ekonomiska teoribildningen kom att kallas för neoklassisk eftersom den i mångt och mycket knöt an till de klassiska ekonomernas teorier, dvs. den teoribildning som var förhärskande före Keynes. I började dessa teorier tillämpas . De fick sitt tydligaste genomslag i finansplanen för /92. Under avsnittet Den ekonomiska politikens inriktning anförde regeringen följande: För att värna sysselsättning och välfärd måste den ekonomiska politiken med all kraft inriktas på att varaktigt nedbringa inflationen. Denna uppgift måste överordnas andra ambitioner och krav.6 Detta var första gången som en socialdemokratisk regering inte hade full sysselsättning som ett överordnat mål för den ekonomiska politiken. Parallellt och i samspel med normpolitikens inträde svepte en nyliberal våg in över många västeuropeiska länder. Skattesänkningar och privatiseringar sågs som lösningar på de mest skiftande problem. Folkliga landvinningar i form av sociala reformer rullades tillbaka och fackföreningsrörelsen var under stark attack. Det var populärt att tala om politiker som röstmaximerare och myndigheter som storleksmaximerare. Sammanfattningsvis var det en period då det var lätt att vinna gehör för tankar att de slösaktiga politikernas handlingsfrihet på olika sätt borde beskäras med olika regelverk och institutionella förhållanden. Normpolitiken har varit framgångsrik i bemärkelse att inflationstakten i de västerländska ekonomierna har mattats av. Priset för den förda politiken tycks vara att arbetslösheten steg och alltjämt befinner sig på högre nivåer än innan normpolitikens införande se diagram 1 nedan. Förvisso kan man invända att de stigande arbetslöshetsnivåerna kan ha berott på andra orsaker. Men det är svårt att se att de västerländska ekonomierna genomgick några strukturella förändringar som kan förklara en permanent högre arbetslöshet. Arbetslöshet i procent av arbetskraften, och EU-15 Källa: , Labour Force Statistics 1999 och 2007. övergick till en penningpolitisk regim med flytande växelkurs. beslutade att penningpolitiken i fortsättningen skulle styras av ett inflationsmål. Denna politik preciserades och lagreglerades i och med att 1998 biföll regeringens proposition 1997/98:40, ställning. Enligt riksbankslagen ska upprätthålla ett fast penningvärde. Det innebär att inflationen ska hållas låg och stabil. har sedan definierat detta som att penningpolitiken ska vägledas av ett inflationsmål på med ett toleransintervall på plus/minus 1procentenhet. Detta är i princip det enda mål som har att rätta sig efter. I arbetet med att ta fram den nya riksbankslagen diskuterades om målet om fast penningvärde borde kompletteras med mål för t.ex. BNP-tillväxten eller sysselsättningen. Under riksdagsbehandlingen ansågs det att detta inte behövdes och att sådana mål dessutom skulle vara svåra att förena med regelverket inom EU och olämpliga med tanke på att penningpolitiken inte kan påverka tillväxt och sysselsättning på ett bestående sätt.7 Detta resonemang vilar på de ovan nämnda teorier som ekonomerna lanserade , dvs. att ekonomin strävar mot en naturlig arbetslöshetsnivå och att försök att pressa ned arbetslösheten under denna nivå bara leder till ökad inflation. Denna naturliga arbetslöshetsnivå, eller jämviktsarbetslösheten som är det begrepp som används, antas bestämmas av arbetsmarknadens funktionssätt. Något förenklat kan man säga att ju mer avreglerad arbetsmarknaden är desto bättre antas den fungera. Vi menar att resonemanget om en jämviktsarbetslöshet som arbetsmarknaden strävar emot vilar på en teoretiskt bräcklig såväl som empiriskt svag grund. Är det verkligen korrekt att beskriva arbetsmarknaden som en marknad som konvergerar mot ett jämviktsläge? I själva verket består ju arbetsmarknaden av en mängd olika delmarknader med skiftande priser och olikartade utbuds- och efterfrågeförhållanden. Vi anser att det är mer adekvat att beskriva arbetsmarknaden som en fortlöpande och dynamisk process som inte nödvändigtvis låter sig beskrivas i en enkel jämviktsmodell. Arbetsmarknaden är heller inte som vilken marknad som helst. Hur mycket arbete som efterfrågas, och vilka, kan inte reduceras till privata beslut av isolerade arbetsgivare. Hur mycket och vilket arbete som efterfrågas speglar i praktiken vilket samhälle vi vill leva i och är i sista hand ett samhälleligt beslut. Arbetslöshet är därför ett samhällsproblem, inte något vars hela tyngd individen ska tvingas bära. Det finns ett antal empiriska omständigheter som teorierna bakom jämviktsarbetslösheten och framför allt dess bestämningsfaktorer har svårt att förklara. Ett sådant är det faktum att under stora delar av efterkrigsperioden fram t.o.m. krisens 1990-tal hade betydligt lägre arbetslöshet än . Detta som hade högre minimilöner, högre ersättningar i arbetslöshetsförsäkringen och starkare anställningsskydd, något som enligt teoribildningen snarare borde resultera i högre arbetslöshet jämfört med . Ett annat exempel är hur arbetslösheten utvecklats i . I lönebildningsrapporten redogör bedömning av jämviktsarbetslöshetens utveckling 19802006. KI:s bedömning är att jämviktsarbetslösheten låg på omkring 3,och att den numera ligger på (enligt ILO-definitionen av arbetslösheten). Denna utveckling rimmar illa med teoribildningen om jämviktsarbetslöshetens bestämningsfaktorer. För har det ju skett betydande förändringar på arbetsmarknaden som enligt teoribildningen borde sänka nivån på jämviktsarbetslösheten. Ersättningsnivåerna i arbetslöshetsförsäkringen har sänkts och antalet tidsbegränsade anställningar har ökat kraftigt. Även om man tror på teoribildningen bakom jämviktsarbetslösheten är utformningen av den nuvarande penningpolitiska regimen problematisk. Ansvaret för att stabilisera ekonomin under rörlig växelkurs ligger framför allt på penningpolitiken. Som tidigare nämnts styrs penningpolitiken i princip enbart av inflationsmålet. kan ta hänsyn till ekonomins reala utveckling, men bara om det är förenligt med inriktningen att hålla inflationen på . Problemet är att en penningpolitik som enbart vägleds av ett inflationsmål saknar mekanismer för att styra ekonomin mot fullt resursutnyttjande. Tvärtom kan det ofta uppkomma situationer där utvecklingen av den reala ekonomin motiverar en annan penningpolitik än vad som följer av inflationsmålet. Detta är väl belagt i den litteraturen på området. Rogoff (1985)8 visar att det i allmänhet inte är önskvärt med en strikt prisstabiliseringsnorm. En sådan norm leder till ökad variabilitet i sysselsättning och produktion. Prisstabiliseringen har alltså ett pris. I normförespråkarnas värld är både nominella priser och nominella löner flexibla. Förändringar i nominell efterfrågan spiller snabbt över i motsvarande förändringar i priser och löner, utan några större effekter på resursutnyttjandet i ekonomin. Men, som Keynes m.fl. påtalade , vilar detta på orealistiska antaganden om ekonomins funktionssätt. I själva verket är nominella priser och penninglöner trögrörliga på kort sikt.9 Detta leder till att både efterfråge- och utbudsstörningar slår direkt på produktion och sysselsättning. Med en strikt prisstabiliseringsnorm minskar möjligheterna att parera sådana störningar. Produktionsbortfall kan inte betalas tillbaka med ränta. Även ett tillfälligt underutnyttjande och produktionskapaciteten minskar våra framtida konsumtionsmöjligheter och möjligheter till arbete. Därför är det helt orimligt att penningpolitiken, som under den nuvarande penningpolitiska regimen bär huvudansvaret för stabiliseringspolitiken, saknar ett mål för att stabilisera produktion och sysselsättning. Utöver att målen för penningpolitiken bör ändras måste styrningen av demokratiseras. Kombinationen av ett ensidigt mål om prisstabilitet och en lagstadgad oberoende riksbank medför att finanspolitiska åtgärder i syfte att öka sysselsättningen ofta motverkas av genom räntehöjningar utifrån en argumentation att ökad sysselsättning riskerar att hota inflationsmålet. Detta leder till ett olyckligt dubbelkommando i den ekonomiska politiken. Räntebesluten måste underställas riksbanksfullmäktige för att få en samverkande finans- och penningpolitik som understöder det övergripande målet om full sysselsättning. ekonomiska vårproposition lade den dåvarande socialdemokratiska regeringen fram förslag om ett långsiktigt överskottsmål för de offentliga finanserna. Målet definierades som ett överskott i de offentliga finanserna på av BNP i genomsnitt över en konjunkturcykel.10 Bakgrunden till införandet av överskottsmålet var bl.a. den kraftiga ökningen av statsskulden i spåren av 1990-talskrisen. Överskottsmålet bidrog till att statsskulden som andel av BNP började sjunka . har bland de starkaste offentliga finanserna i världen. Det argument som i stället brukar framföras som skäl för överskottsmålet är de kommande demografiska förändringarna. I långsiktskalkyler tänker man sig att skattesatserna hålls konstanta, vilket antas leda till överskott i de offentliga finanserna för att sedan förbytas i underskott i takt med de demografiska förändringarna. Tanken är alltså att vi ska ha överskott nu för att kunna ha ett underskott sedan. På så sätt ska också välfärdsambitionerna kunna vara konstanta över tiden. Den offentliga sektorns finansiella sparande, procent av BNP Anmärkning: Diagrammet är från långsiktskalkyl i budgetpropositionen . Då uppgick överskottsmålet till . Efter beslut i EU har överskottsmålet justerats ned till av BNP. Denna förändring är dock enbart av teknisk karaktär. Tankeramen bakom överskottsmålet är densamma. Det finns flera invändningar mot detta resonemang. För det första förefaller det oklokt att vi ska utforma vår ekonomiska politik på basis av hur vi tror att kommande, och förmodligen skiftande, parlamentariska majoriteter kommer att agera . Sedan är resonemanget minst sagt problematiskt ur demokratisk synvinkel. Vilka välfärdsambitioner ett samhälle ska ha, och därmed vilka skatter som bör tas ut, är ju i allra högsta grad politiska frågor där det råder skilda meningar. Ett annat skäl som ibland framförs till stöd för överskottsmålet är ett rättviseargument som går ut på att dagens generationer måste spara för att kommande generationer ska kunna erhålla god offentlig service. Men detta resonemang vilar på en i grunden felaktig bild av samhällsutvecklingen. Kommande generationer kommer inte att vara fattigare än dagens generationer, tvärtom. långsiktskalkyler visar att BNP per capita kommer att öka med . Mot den bakgrunden är det svårt att förstå varför dagens generationer måste spara för att morgondagens generationer ska ha råd med vård, skola och omsorg. Vidare är själva idén att vi kan spara oss till ökade framtida möjligheter till god offentlig service i grunden feltänkt. Överskottsmålet innebär de facto att vi för en form av kontinuerlig åtstramningspolitik som leder till lägre sysselsättning och produktion. Och som vi konstaterade i föregående avsnitt betalas inte produktionsbortfall tillbaka med ränta. har de offentliga finanserna sammantaget gått med över 270miljarder kronor i överskott. Vi hade stått bättre rustade om dessa medel i stället hade använts för framåtsyftande investeringar i infrastruktur, klimatåtgärder, forskning och utbildning m.m. har systemet med utgiftstak för statsbudgeten tillämpats. Utgiftstaken anges i nominella termer och föreslås i allmänhet i förväg. I kompletteringspropositionen presenterades motiven till att införa ett system med utgiftstak. Ett syfte som angavs var att ett utgiftstak kan förebygga en utveckling där skatteuttaget måste höjas trendmässigt. Genom att begränsa utgifterna kan skattehöjningar undvikas och skattesänkningar möjliggöras. Systemet med utgiftstaken gör det svårare att genomföra olika typer av sociala reformer på statsbudgetens utgiftssida som något motsvarande golv för statens inkomster saknas. Detta visar sig tydligt i den förda politiken där regeringen genomför stora skattesänkningar som man inte ens räknar upp statsbidragen till kommunerna till följd av pris- och löneökningar. Utgiftstaken som andel av BNP minskar nu tämligen kraftigt och trendmässigt se diagram 3 nedan. Utgiftstak och utfall som andel av BNP (%) Källor: KI, regeringens budgetproposition, SCB, . En annan svaghet med utgiftstaken har sin grund i svårigheterna att prognostisera statens utgifter. En stor del av statens utgifter är konjunkturkänsliga samt påverkas i hög grad av pris- och löneutvecklingen. Därför är det oklokt att sätta ett tak för statsbudgetens utgifter framåt. Systemet med utgiftstaken bli särskilt problematiskt utifrån det sätt som staten redovisar infrastrukturinvesteringar i statsbudgeten. Till skillnad från kommuner och företag har staten ingen särskild investeringsbudget. Investeringar i väg och järnväg sker i regel genom att staten tar upp kostnaden för investeringen på ett anslag. När infrastrukturinvesteringar finansieras med anslag innebär detta att anslag tas i anspråk i takt med att utgifterna uppstår. Kombinationen av snålt tilltagna utgiftstak och infrastrukturinvesteringar som direktavskrivs innebär att investeringar får konkurrera om utrymmet under utgiftstaken med löpande utgifter som sjukpenning, barnbidrag m.m. Detta leder till att viktiga samhällsinvesteringar inte kommer till stånd eller skjuts . Det är därför inte helt förvånande, om än anmärkningsvärt, när statsminister avvisar Klimatberedningens förslag om ökade tåginvesteringar med att det blir för dyrt och att utgifterna för dessa investeringar måste vägas mot olika typer av transfereringar till hushållen. Detta är en uppenbart orimlig ordning. Vi menar att staten, i likhet med vad som är fallet med kommuner och företag, borde ha en särskild investeringsbudget. Vi utvecklar detta närmare i avsnitt 7.2.1 Ny budgetlag för långsiktiga investeringar. 5.5.1Bristande klimat- och infrastrukturinvesteringar Regeringens vårbudgetproposition menar vi saknar aviseringar om de nödvändiga klimatsatsningar och åtgärder som måste göras för att minska utsläppen och nå klimatmålen. Tvärtom sätts nu svart på vitt att regeringen kommer att satsa på utbyggnad av motorväg i på bekostnad av den klimatsmarta järnvägen. Det är tydligt att alliansregeringen fortfarande saknar en gemensam klimatpolitik då de inte har presenterat någon kommande satsning inför höstens klimatpolitiska proposition. Detta trots att den parlamentariska Klimatberedningen presenterade ett betänkande med många konkreta förslag.