mot · GV02U16 · 2008-03-31 00:00:00 — med anledning av skr. 2007/08:67 och en politik för gemensamma utmaningar och möjligheter tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om nollsvält och mänskliga rättigheter. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om demokrati och det civila samhällets roll. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om jordbruks- och landsbygdsutveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om handel för utveckling och fattigdomsbekämpning. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om stöd till demokrati och fattigdomsbekämpning vid långivning till . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om kampen mot korruptionen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om de nya utmaningar för svensk utvecklingspolitik som inträdet av nya aktörer i medför. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om fred och säkerhet. Regeringens Afrikaskrivelse inleds med följande meningar: utveckling är en gemensam, global angelägenhet. Den är också en av den främsta utrikespolitiska prioriteringar. Med ökande priser på olja, gas och mineraler ökar naturligtvis omvärldens intresse av att ta del av dessa rikedomar som bara ligger och väntar på att exploateras. Att utveckling plötsligt är en gemensam global angelägenhet är därför inte så konstigt, och länderna i den rika delen av världen arbetar alla ut Afrikastrategier nu då vi långt om länge förstått att vi inte har ensamrätt på utan att även andra aktörer, t.ex. , fått möjlighet att få tillträde till denna så rika kontinent. Utvecklingsmöjligheterna och därmed möjligheterna till ökad handel förbättras i takt med att afrikanerna höjer sin levnadsstandard och därmed sin köpkraft. Vi i den rika världen har återigen något att vinna i . välkomnar trots denna lite ironiska inledning att prioriterar . Vårt engagemang för och dess befolkning har sin grund i de tre solidariteter som hela vår politik bygger på, dvs. solidaritet med djur, natur och det ekologiska systemet, solidaritet med kommande generationer, solidaritet med världens alla människor. Vår solidaritet bottnar inte i att är en tillväxtmarknad och kan bli en potentiell partner för det svenska näringslivet. Vår solidaritet utgår från människorna i och viljan att tillsammans med dem skapa förutsättningar för att nå en rättvisare värld. Regeringens Afrikaskrivelse innehåller mycket som vi instämmer i och som därför inte lyfts fram i vår motion. I motionen tar vi fram det vi vill förbättra och förtydliga. 1 Nollsvält och mänskliga rättigheter Antalet svältande i har inte minskat nämnvärt. anser att det är varje människas rätt att inte hungra och arbetar därför utifrån begreppet nollsvält1. bör i sin Afrikapolitik bidra till att den grundläggande rätten till mat garanteras. Den människa som inte hungrar orkar kräva sina rättigheter, delta i samhällslivet, är friskare och mer produktiv. I Afrikaskrivelsen har dock de politiska och civila rättigheterna fått det huvudsakliga utrymmet medan de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna (ESK-rättigheterna) som vanligt hamnat i skymundan. ESK-rättigheterna omnämns endast i texten i rätt kortfattade formuleringar som läggs till efter att de politiska och civila rättigheterna har behandlats. Vi anser att de politiska och civila rättigheterna och de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna är likvärdiga. Afrikanska stadgan för de mänskliga och folkens rättigheter, som ratificerats av samtliga , är ett av många internationella instrument för mänskliga rättigheter som betonar att politiska och civila rättigheter inte kan särskiljas från ESK-rättigheterna. ESK-rättigheterna är enligt stadgan en förutsättning för att uppnå politiska och civila rättigheter. Afrikaskrivelsen bör därför uppmärksamma det civila samhällets viktiga roll när det gäller att påverka regeringars ansvarstagande för uppfyllande av ESK-rättigheterna. I många länder har framgångsrika påverkansinsatser gjorts genom det civila samhället, vilka har tillförsäkrat medborgare tillgång till exempelvis utbildning, vatten, land, bostad och mediciner. Det civila samhällets påverkansinsatser har även lett till lagreformer som lägger ansvar på ländernas regeringar att tillgodose medborgarnas behov av grundläggande rättigheter. Hiv/aids-pandemins konsekvenser drabbar alla sektorer och bör därför problematiseras i skrivelsen så att den integreras i alla delområden i skrivelsen. Hiv/aids är bl.a. starkt kopplat till mänskliga rättigheter. En rättighet som inte nämns i skrivelsen är rätten till asyl. De flesta av dagens flyktingar i världen lever, som nämns i skrivelsen, i . Den afrikanska asylrätten är mindre restriktiv än den som gäller i . För de afrikaner som flytt till är uppvaknandet naturligtvis bryskt när de inser att den förföljelse de utsatts för i hemlandet i t.ex. inte utgör grund för asyl. En annan stor grupp migranter är ekonomiska flyktingar. anser att den som flyr hunger och misär också bör omfattas av internationella skyddsregler. I skrivelsen står det klart och tydligt att förhindra migration är inte en lösning eftersom människor ofta väljer att migrera olagligt när lagliga vägar saknas. Ändå är det just det vi gör i och i ; även om vi i öppnar för viss laglig migration, inskränker vi asylrätten genom att tolka den så restriktivt det går. anser att bryter mot de mänskliga rättigheterna och flera andra internationella regelverk när vi skickar människor tillbaka till länder i krig, till länder där de riskerar tortyr, fängslande eller till ett liv i misär. kan inte begära av andra länder att de ska leva upp till internationella regelverk när vi inte själva gör det. 2 Demokrati och det civila samhällets roll 1,4 miljarder flickor, pojkar, kvinnor och män lever i svår fattigdom. Verklig demokrati är långt mycket mer än formell rätt att rösta en gång vart tredje eller . Demokrati förutsätter möjligheter att delta demokratiskt, att organisera sig och att alla, diskriminerade grupper, har möjlighet att delta i de politiska processerna. Centrala principer för att utmana maktstrukturer och förverkliga demokrati är deltagande, icke-diskriminering och rättighetsfokus. Afrikaskrivelsen skriver tydligt om vikten av att utgå från fattiga människors makt att själva förändra sina levnadsvillkor och att detta förblir det överordnade målet för regeringens biståndspolitik. Den konstaterar att för att demokratiska landvinningar ska bli djupgående och långsiktiga, krävs stabila institutioner och en lokalt förankrad demokrati. Det erfordras likaså en politisk kultur som bygger på dialog och en samhällsdebatt som främjar tolerans. Det civila samhället och oberoende media har en nyckelroll för såväl demokrati som försoning. På ett flertal ställen i skrivelsen beskrivs vikten av att det civila samhället deltar både för att demokratin ska få ett innehåll och för att medborgarna ska kunna ställa ansvariga politiker till ansvar dels för biståndets användande dels för att granska om den förda politiken verkligen gynnar fattiga människors rättigheter. Däremot saknas en problemanalys och konkreta strategier och mål när det gäller hur fattiga människor ska kunna delta och styra inriktningen på biståndet och politiken i sin helhet. vill bedriva en Afrikapolitik som syftar till att stödja och invånare i deras ansträngningar för fred, demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och en ekonomiskt, socialt och miljömässigt hållbar utveckling. Risken är att det blir omöjligt att uppfylla dessa målsättningar om inte skrivelsen väsentligt förstärks i analysen av underliggande problem och orsakssamband. Regeringen bör tydliggöra vems bild av verkligheten som återges i skrivelsen och vilka normer det är som tas för givna. Regeringen måste också tydliggöra hur man avser att stödja det civila samhället som erkänns som en nyckelaktör för såväl demokrati som försoning. Den sköra demokratin som ständigt måste återerövras I de konflikter som blossade upp efter valet i beräknas omkring 1 500 människor ha mist livet, och mer än en halv miljon människor drevs på flykt. Många kenyaner hoppades på ett maktskifte, vilket också de första resultaten från valkretsarna tydde på. Rapporter pekade på ett ordnat val och ett högt valdeltagande. Men plötsligt förbyttes bilden. Hundratals paramilitära soldater marscherade in i den lokal där valresultatet skulle offentliggöras. Alla representanter för medier utom de regeringstrogna kastades ut och därefter presenterades valresultatet: President sitter kvar som vinnare. Miljoner kenyaner såg sitt hopp om demokrati krossas, och frustrationen banade väg för våldet. Agerandet från de politiker och myndigheter som skulle se till att valet gick rätt till och händelserna vid valets efterspel överrumplade många västerländska bedömare. Demokrati är mer en rörelseriktning än ett absolut mål som kan uppnås en gång för alla. Det gäller i synnerhet i unga och sköra demokratier, där utvecklingen av medborgardemokrati är en långsiktig process som inte sällan drabbas av bakslag. I den utvecklingen har de organisationer som verkar för demokrati, mänskliga rättigheter och likhet inför lagen en nyckelroll. Medborgardemokratin kan aldrig förverkligas utan medborgarnas egna organisationer. Civila samhället marginaliseras i biståndet I den s.k. Parisagendan och i den globala biståndsdebatten talas mycket om vikten av att biståndet anpassas till lokalt framtagna fattigdomsstrategier. I verkligheten är det många som vittnar, inte minst organisationer från det civila samhället, om avsaknad av demokratiska processer kring dessa strategier och planer. Biståndet tenderar att bli alltmer toppstyrt av givarländernas regeringar i samarbete med mottagarländernas regeringar. Kritiken handlar även om att de ekonomiska ramarna och den ekonomiska politiken utformas av och att biståndet villkoras av att mottagarländernas regeringar följer och ramar. En undersökning som gjorts av IMF:s egen utvärderingsenhet IEO visar att en stor del av det bistånd som gavs till söder om sparades i nationella reserver eller gick till att betala skulder i stället för till statliga utgifter som sjukvård och skola. Anledningen till detta var att IMF inte velat äventyra inflationen och därför satt ett tak för hur mycket pengar som fick gå till att anställa inom offentlig sektor. Biståndet samordnas och harmoniseringen innebär att givarländerna delar upp ansvaret för olika sektorer i mottagarlandet. Arbetsgrupper organiseras kring hälsovård, transportsektor etc. Övergripande konkreta planer för hur biståndets inriktning ska styras av de fattiga människornas behov och planer fattas däremot för det mesta.Harmonisering och samordning mellan givarna är i grunden bra men får inte innebära att man gaddar ihop sig mot mottagarlandet eller att man inte låter regeringar, parlament eller civilsamhälle i mottagarlandet styra över biståndets inriktning. Det får heller inte innebära att givarländerna förlitar sig helt på bedömningar gjorda av internationella institutioner som IMF eller , eftersom dessa bedömningar i många fall visat sig högst bristfälliga. Det finns såväl stora demokratiska underskott i fråga om det civila samhällets och parlamentens möjligheter att utforma alternativ politik och öppet diskutera dessa alternativ som stora underskott i fråga om medborgarnas möjlighet att se hur givarländernas bistånd utformas och används i landets budget. Särskilda satsningar för demokrati och folkligt deltagande Det är därför uppenbart att det finns behov av mycket större konkretion av målet om de fattiga människornas deltagande. anser därför att regeringen bör ge Sida i uppdrag att stärka det medborgerliga inflytandet över biståndet och fattigdomsstrategierna. Sida bör i landstrategierna infoga analyser över hinder och möjligheter för medborgerligt inflytande över bistånd och fattigdomsstrategier. Sida bör även ges i uppdrag att säkerställa att nationella planer för demokratiskt inflytande utformas. bör ensamt eller i samarbete med andra givare och mottagarländers regeringar och lokala folkrörelser utforma nationella planer för att öka det demokratiska inflytandet. Systematiska insatser bör genomföras för att stärka möjligheterna till demokratisk påverkan. och andra givare kan göra mer för att säkra att biståndet går till samarbetsländernas egna demokratiskt framtagna planer. Krav på insyn och uppföljning handlar inte bara om att ge makt till biståndsgivarna att stänga av och sätta på biståndskranen. De bör även innehålla åtaganden om långsiktighet och förutsägbarhet. Öppenhet om hur biståndsmedel används gäller inte bara mottagarländerna utan även givarna. I och handlar det bl.a. om i vilken utsträckning biståndsmedel för fattigdomsbekämpning i stället används för att täcka upp andra budgetposter i givarländerna. 3 Jordbruks- och landsbygdsutveckling Ny forskning visar att skördarna i södra på grund av klimatpåverkan kan minska de närmaste 25 åren2. Därför är det av stor vikt att politiken utgår från att bevara och stärka jordbrukets ekosystemtjänster i anpassningen till ett varmare klimat. För en långsiktigt hållbar produktion bör lokala sorter, grödor och raser samt arter som är tåliga mot värme och torka nyttjas. Vi saknar därför i skrivelsen en tydligare prioritering av stödet till hållbart jordbruk och reformer på jordbruksområdet. Trots att klimatanpassning nämns på flera håll i skrivelsen finns t.ex. inget med om att ekologisk odling är att föredra framför den konventionella. Inom jordbrukssektorn bör stöd riktas i synnerhet till ett hållbart, klimatsmart jordbruk liksom till jordbrukstekniker som tillvaratar regnvatten på ett bättre sätt. Koppling mellan jordbruks-, handels- och biståndspolitik En koppling mellan jordbruks-, handels- och biståndspolitik skapar förutsättningar för att stärka såväl jordbruksutveckling, livsmedelstrygghet som småföretagande i utvecklingsländerna. Ändå har jordbruksfrågorna först fått större uppmärksamhet i det internationella biståndet, och publicerades en om jordbrukets vikt för utveckling. Även i regeringens Afrikaskrivelse lyfts jordbrukets potential och betydelse för att trygga livsmedelsförsörjningen i regionen fram, men alltför ofta är situationen den att strävan efter att främja handel och export överskuggar jordbrukets betydelse för att skapa livsmedelstrygghet och för att utveckla de lokala och nationella marknaderna. Med utgångspunkt i att regeringen nu lyfter fram betydelsen av även de lokala marknaderna skulle det vara intressant med en diskussion om hur exempelvis handelspolitiken bäst kan gynna utvecklingen av dessa. För en hållbar utveckling i krävs en aktiv politik för landsbygdsutveckling, dvs. där livsmedelsproducenterna i huvudsak är verksamma. I då alltfler i hopp om ett bättre liv ger sig av till de större städerna, där de ofta i stället hänvisas till kåkstäderna i dessas utkanter, eller till fortsatt migration över havet mot , är det viktigt att skapa förutsättningar för ett bättre liv på hemmaplan. Det kan göras genom att stärka jordbrukarnas egna organisationer och stärka deras roll som partner i utvecklingssamarbetet. 4 Handel för utveckling och fattigdomsbekämpning Handel med omvärlden är en viktig drivkraft för utveckling. Därför måste handelsavtal utformas så att de blir ett verktyg för en hållbar och rättvis utveckling och fattigdomsbekämpning. EPA-förhandlingarna mellan EU och AVS-länderna (länder i , och ) är mycket kontroversiella. präglades förhandlingarna av mycket stora motsättningar mellan och . Många olika instanser parlamentariker (bl.a. EP) och företagargrupper såväl som forskningsinstitut och biståndsorganisationer har uttryckt oro över att avtalen kan få negativa utvecklingseffekter. Regeringens Afrikaskrivelse trycker starkt på att ska stödja att själva ta ansvar att utvecklas ekonomiskt, politiskt och socialt och ha ett respektfullt och positivt förhållningssätt till de stora möjligheter kontinenten har att utvecklas trots problem. En hel del resonemang byggs dock kring påståendet att är dåligt integrerat i världsekonomin. Detta är en ganska grund analys. del av världshandeln är förvisso liten. Det betyder dock inte att länderna handlar lite. Andelen av BNP som utgörs av import och export är större i länderna i söder om än i . Däremot finns många andra stora problem: Den afrikanska produktionen är ofta liten, på många ställen dåligt diversifierad och många länder är fortfarande mycket beroende av att exportera ett fåtal råvaror, infrastrukturen är svag etc. Skrivelsen konstaterar också att det är viktigt att stödja en diversifiering och utveckling av produktionen genom bistånd m.m. Afrikaskrivelsen visar onekligen på många av de utmaningar som står inför för att kunna dra nytta av globaliseringens potential, skapa handel och ekonomisk utveckling som bidrar till fattigdomsbekämpning och en hållbar utveckling. Handelspolitiken är med rätta central i den nya svenska Afrikapolitiken. för handel och utveckling () har påpekat i en studie3 att bör stärka sitt regionala samarbete med andra utvecklingsländer, men vara mer försiktiga i relation till ömsesidiga bilaterala avtal med i-länder. Sådana avtal kan enligt ge fördelar när det gäller marknadstillträde och ökade utländska direktinvesteringar, men de kan begränsa det politiska handlingsutrymmet, vilket kan vara avgörande för möjligheter att på medellång och lång sikt utveckla konkurrenskraftiga företag. Handel har potentialen att skapa välfärd och utveckling för alla parter. I vår nya Afrikastrategi måste därför de afrikanska ländernas utvecklingsintressen stå i fokus och prioriteras framför svenska och europeiska egenintressen. Detta är inte tydligt i skrivelsen. Den svenska handelspolitiken måste garantera att får det politiska handlingsutrymme som behövs för att ge dem valfrihet och möjligheter att bl.a. öka den regionala integreringen, diversifiera ekonomin, utveckla en hållbar utvinning av naturresurser, garantera att en större del av förtjänsterna stannar i landet, garantera en mer rättvis fördelning av vinsterna, öka den lokala förädlingen, satsa på jordbruket och uppfylla rätten till mat för att skapa en rättvis och hållbar utveckling. De ekonomiska partnerskapsavtal (EPA) som förhandlas mellan EU och många är av central betydelse för kontinentens framtida utveckling. Förhandlingarna har i många fall varit svårframkomliga och dragit ut , men slöts WTO-kompatibla avtal med många av länderna medan andra fortsätter att utnyttja förmånerna under Everything But . Tidspressen för att möta undantaget inom WTO är därmed undanröjd, och de fortsatta förhandlingarna bör fokusera på att utveckla avtal som tillvaratar afrikanska utvecklingsintressen och som baseras på ömsesidig respekt någonting som Afrikanska unionen upplevt som bristande i de tidigare förhandlingarna4. Ett flertal akademiska studier av EPA-avtalen, från bl.a. FN:s ekonomiska kommission för Afrika5 och danska , visar bl.a. att de afrikanska länderna riskerar att drabbas av försämrad välfärd och minskad BNP medan EU är den klara vinnaren. Den nya svenska Afrikapolitiken måste bidra till att dessa farhågor inte besannas. För att stödja afrikanska strävanden efter förbättrade handelsvillkor, regional integration och harmonisering, förbättrat investeringsklimat, förstärkt produktionskapacitet, diversifiering och minskat råvaruberoende samt andra förutsättningar för ekonomisk tillväxt och delaktighet i den globala ekonomin måste EU förändra både sin förhandlingstaktik och sina krav på innehåll i EPA-avtalen, såsom både afrikanska kyrkor och frivilligorganisationer påpekat. Inom EU-kretsen går uppfattningarna isär. Några länder, bl.a. , och flera parlament, bl.a. och , menar att EU inte bör pressa att förhandla dessa frågor om de inte explicit frågar efter detta. Motsättningarna var så pass stora att EU:s kommissionär vid toppmötet i utlovade de afrikanska länderna att kontroversiella delar även av de påskrivna interimsavtalen ska komma upp till omprövning. Afrikanska unionen har efteråt välkomnat detta löfte. För att EPA-processen ska kunna fullföljas på ett sätt som är utvecklingsfrämjande och som stödjer integrationsagenda, måste verka för att EU lyssnar mer på de afrikanska länderna. Kontroversiella frågor som de s.k. Singaporefrågorna bör endast tas upp om de afrikanska länderna så önskar. Avtal som reglerar bl.a. investeringar och offentlig upphandling får inte begränsa de afrikanska ländernas möjlighet att bedriva det slags utvecklingspolitik som använts med framgång i bl.a. . I avtalen måste det också ingå mekanismer för att utvärdera avtalens effekter för fattigdomsbekämpning och hållbar utveckling, samt möjligheter att revidera och justera avtalen så att de får avsedd effekt. 5 Stöd till demokrati och fattigdomsbekämpning vid långivning till Ett antal har fått omfattade skuldavskrivningar genom Multilateral Debt Relief Initiative (MDRI). Afrikaskrivelsen pekar på de positiva utvecklingseffekterna av detta initiativ. Skrivelsen pekar också på vikten av att när skuldsanering genomförts, bevaka att misstagen från förr inte upprepas genom att nya lån okontrollerat spär på skuldbördan för de afrikanska länderna. Vidare påpekas: och Afrikanska har i detta syfte infört ett system som vid utfärdande av nya lån tar hänsyn till just skuldbörda. I och med nya långivares inträde i och en snabbt ökande långivning från framför allt har detta perspektiv blivit angeläget. För att få ta del av skuldlättnader genom MDRI har länderna tvingats uppfylla ett antal policyvillkor som ställts upp av och . Dessa villkor inkluderar även ekonomiska reformer som är politiskt kontroversiella i låntagarländerna, såsom privatiseringar eller genomförandet av en hård inflationspolitik som bromsar tillväxt och utveckling. Nya undersökningar, bl.a. från IMF:s egen utvärderingsenhet, visar att den här typen av krav alltjämt ställs på länderna, men som villkor för nya lån eller bistånd. Den typen av villkor går emot målsättningarna om att de fattigas perspektiv ska styra i PGU, och Parisagendans målsättning om ett demokratiskt ägarskap av politiken i utvecklingsländerna. bör liksom , och ta avstånd från ekonomiska policyvillkor som inte tar hänsyn till de demokratiska processerna i mottagarländerna. policy för att hantera nya långivare samt policy för hållbara lån (and Non-Concessional Debt: Dealing with the Free Rider Problem in 14 Grant-Recipient and Post-MDRI Countries, 2006, och WB/IMF Debt Sustainability Framework, 2005) samt de antagna OECD-riktlinjerna för exportkreditlån (Working Party on Export Credits and , 20 February 2008) fokuserar på skuldhållbarhet. Det är också angeläget att långivning sker ansvarsfullt utifrån ett låns utvecklingseffekter i form av dess effekter på fattigdomsbekämpning, mänskliga rättigheter, miljö och demokratiutveckling i . Diskussioner pågår inom G20 för att ta fram ett internationellt ramverk för ansvarsfull långivning (en process som initierades av G8-ländernas finansministrar under det tyska G8-ordförandeskapet 2007). Demokrati och mänskliga rättigheter är huvudprioriteringar för svenskt utvecklingssamarbete. Enligt politik för global utveckling (PGU) ska alla politikområden bidra till en rättvis och hållbar utveckling och utgå från fattiga människors perspektiv och behov samt från ett rättighetsperspektiv. Den bör utarbeta riktlinjer för ansvarsfull utlåning och säkerställa att exportkreditgarantier sker i enlighet med PGU:s målsättningar om att främja mänskliga rättigheter, transparens och demokratiutveckling i . Nuvarande riktlinjer är inte tillräckligt långtgående, vilket exempelvis illustreras av att tecknade avtal med företag som exporterar vapen till för mångmiljardbelopp. kan också bidra till en internationell diskussion kring ansvarsfull långivning. Kopplat till främjandet av framtida ansvarsfull utlåning bör tidigare oansvarsfull långivning ges till känna.