mot · GV02Fi9 · 2008-05-05 00:00:00 — Regeringen verkar sakna initiativ och kraft att möta framtidens miljöutmaningar inom transportsektorn och tycks bara fokusera på trafiklösningar som riktar sig till män med högre inkomster. Satsningar inom kollektivtrafiken lyser med sin frånvaro, trots att det skulle vara en åtgärd som stärker kvinnors resande, ökar de med låga inkomsters möjligheter att förflytta sig och leder till att transporterna blir mer ekologiskt hållbara. avvisar och ser med stor oro på att regeringen i motsats till vad Klimatberedningen föreslår nu skrotar det svenska klimatinvesteringsprogrammet Klimp. Regeringen ska i stället inrätta ett nytt program för hållbara städer. Vad detta konkret innebär vet inte ens som tvingas lägga ned den framgångsrika verksamheten kring Klimp och avvakta besked. Klimatinvesteringsprogrammet som innebär att kommuner och andra lokala aktörer kan få bidrag till långsiktiga investeringar som minskar växthuseffekten har bl.a. bidragit till att ett fyrtiotal kommuner har minskat sina utsläpp mer än EU:s klimatmål. Med stöd av statliga investeringspengar har t.ex. SCA:s pappersbruk i minskat sina koldioxidutsläpp genom att övergå från oljeeldning till en ny värmepanna som går på pappersspill. Denna enda åtgärd har minskat utsläppen med per kommuninvånare och år. Klimp beräknas nationellt minska utsläppen med koldioxidekvivalenter enligt en ny utvärdering av . Investeringsprogrammet har effektiviserats och kommande bidrag till klimatinvesteringar beräknas ge dubbelt så stor klimatnytta per bidragskrona, jämfört med när systemet infördes. 5.5.2Neddragningar på utbildning och arbetsmarknadspolitik Regeringens huvudsakliga inriktning i arbetsmarknads- och utbildningspolitiken befästs i årets ekonomiska vårproposition. Trots att regeringen själv konstaterar att det råder brist på kvalificerad arbetskraft i flera branscher parallellt med fortsatt hög och stigande öppen arbetslöshet föreslås inga satsningar på arbetsmarknadspolitiken. Redan genomförda neddragningar på utbildningsväsendet kvarstår och förslag som riskerar att ytterligare försämra tillgången till utbildning aviseras. Det är uppenbart att den blygsamma ökning av sysselsättningsgraden regeringen prognostiserar inte ska uppnås genom satsningar på utbildning, kompetensutveckling och behovsstyrt stöd till arbetssökande, utan genom ett ensidigt fokus på ökat arbetskraftsutbud och ökad press nedåt på de lägsta lönerna i kombination med alltmer omfattande subventioner till arbetsgivarna. Regeringen redovisar i vårpropositionen hur löneökningstakten blev något lägre än förväntat och drar själv slutsatsen att de genomförda försämringarna av a-kassan kan ha bidragit till att dämpa löneanspråken. I samma avsnitt jämför regeringen löneutvecklingstakten inom industri- och byggsektorerna och konstaterar att byggsektorn, trots att den varit utomordentligt het, haft en svagare löneutveckling än industrin. Här drar regeringen slutsatsen att en bidragande orsak kan vara att arbetskraftsinvandringen har haft en återhållande effekt på lönebildningen. Det är en anmärkningsvärd analys. Ingen regelrätt arbetskraftsinvandring har präglat just byggsektorn, däremot finns omfattande problem med utnyttjande av utländsk arbetskraft med ogiltiga anställningskontrakt eller falska F-skattsedlar och av papperslösa som tvingas jobba för en bråkdel av lönen i branschen. Till det kommer naturligtvis dom i det uppmärksammade Lavalmålet, som slår fast att entreprenörer från andra EU-länder har rätt att betala sina anställda lägre löner än inhemska. Det är alltså rent kriminell verksamhet och institutionaliserad lönedumpning regeringen refererar till som arbetskraftsinvandring och framhåller som en positiv påverkan på löneökningstakten. Den enda större reform regeringen aviserar på arbetsmarknadspolitikens område är en avreglerad arbetskraftsinvandring, där arbetsgivarna ensidigt ska få avgöra om de behöver importera arbetskraft utan möjlighet för vare sig Arbetsförmedlingen eller fackliga organisationer att bedöma behoven. Mot bakgrund av resonemangen om byggsektorn blir det uppenbart att regeringens syfte med reformen liksom de redan genomförda reformerna av a-kassan är att sätta ytterligare press nedåt på lönerna. Regeringen har redan genomfört omfattande försämringar i det reguljära utbildningssystemet parallellt med en kraftig bantning av arbetsmarknadsutbildningar och praktikplatser. Den kommunala vuxenutbildningen har fått betydligt mindre resurser och det har blivit svårare att komma in på högskolan. I synnerhet personer som arbetat och vill omskola eller fortbilda sig har fått kraftigt försämrade möjligheter till det genom avskaffandet av 25:4-regeln och rekryteringsstödet för komvuxstudier. aviserar regeringen stora förändringar av grund- och gymnasieskolan som bl.a. kommer att leda till att färre elever får såväl gymnasie- som högskolebehörighet. Det kommer att innebära begränsade möjligheter för unga att välja utbildning och yrkesinriktning. Regeringen satsar alltså på att på både kort och lång sikt snäva in möjligheterna för människor att utbilda, omskola och fortbilda sig. Arbetsmarknadspolitiken syftar inte längre till att bidra till omställning för den enskilde i samklang med långsiktig strukturomvandling i riktning mot mer kvalificerad och specialiserad produktion av varor och tjänster. Allt fokus läggs i stället på att så snabbt som möjligt avskriva arbetssökande från Arbetsförmedlingen utan avseende på vare sig den enskildes eller arbetsmarknadens behov. Det försämrar möjligheterna till god matchning, innebär ett samhällsekonomiskt slöseri med utbildning och arbetslivserfarenhet och skapar vanmakt och stress hos de arbetssökande. Allra värst drabbade av den kraftiga bantningen av den aktiva arbetsmarknadspolitiken är de grupper som har särskilda svårigheter att hävda sig på en alltmer krävande arbetsmarknad: personer med funktionsnedsättningar, personer som saknar gymnasieutbildning eller motsvarande och äldre. Det är grupper som knappast alls märkt av den goda konjunkturen och som alltjämt löper stor risk att bli långvarigt arbetslösa. Arbetsförmedlingen har mycket små möjligheter att erbjuda dessa personer de insatser i form av utbildning, praktikplatser och anställningsstöd som skulle kunna bryta deras utanförskap. För arbetsgivare i både offentlig och privat sektor blir följden av regeringens samlade arbetsmarknads- och utbildningspolitik att det på både kort och lång sikt kommer att uppstå brist på utbildad arbetskraft. Detta kommer att försämra kvaliteten i både varu- och tjänsteproduktionen och underminera konkurrenskraften för hela den svenska ekonomin. På har regeringen genomfört stora skattesänkningar. Det är ett systemskifte som genomförts på skatteområdet som det bidragit till att urholka skattebaserna. I och med det minskas möjligheterna till en rättvis fördelning av ekonomiska resurser och möjligheterna till välfärdssatsningar begränsas, det handlar snarare om en nedmontering. Skatterna har sänkts mest för höginkomsttagare och förmögna som arbetslösa, sjuka och pensionärer står för finansieringen. Det betyder att har fått vidgade klyftor. Fördelningseffekter av regeringens samtliga skatteförändringar Det finns anledning att kommentera de hållpunkter för den skattepolitiska inriktning som regeringen tar upp i den ekonomiska vårpropositionen. Vi noterar att regeringen är beredd att gå vidare och i höstbudgeten föreslå ytterligare ett steg i jobbskatteavdraget. Det skulle i så fall bara ytterligare öka skillnaden i beskattning av arbetsinkomster jämfört med andra inkomster som t.ex. pension eller sjukförsäkring. Regeringens skattepolitik upplevs därför som djup orättvis bland de grupper som av olika skäl står utanför arbetsmarknaden, t.ex. pensionärer. Dessutom, om utformningen av jobbskatteavdraget är densamma som tidigare, kommer i första hand höginkomsttagare att tjäna på reformen. Vidare tar regeringen upp skattepolitiken som ett instrument att möte de klimatpolitiska utmaningarna. Det finns dock inga konkreta förslag, och vi befarar att man, liksom i arbetet med Klimatberedningen, inte på fullt allvar gör de klimatpolitiska satsningar som krävs för en trovärdig klimatomställning. Regeringens ambitioner i vårbudgeten att åtgärda skattefusk och skattefel klingar falskt när inga ytterligare resurser ställs till förfogande. Tullen har också länge svävat i ovisshet om hur verksamheten ska organiseras för att bekämpa en ökad brottslighet över gränserna. Här behövs inte bara en tillfällig resursförstärkning utan också signaler som kan trygga verksamheten framöver. Regeringen skriver dessutom om vikten av enkla och enhetliga regler utan komplicerad gränsdragning. Man ser ett behov att förenkla skattereglerna mot bakgrund av löftet att minska regelbördan för företag. Det är intressant att regeringen uppmärksammar just detta med tanke på att det sedan regeringsskiftet blivit något av regeringens kännemärke att krångla till skattereglerna, och nästan regelmässigt göra avsteg från en likformig beskattning. Regeringen har genomfört omfattande försämringar av sjukförsäkringen och föräldraförsäkringen. Nedskärningarna hotar inkomstbortfallsprincipen och den solidariska finansieringen som är grundvalar i våra socialförsäkringar. Taket har sänkts från 10 till 7,5 basbelopp för sjukpenning, havandeskapspenning och tillfällig föräldrapenning. Vidare har regeringen sänkt den sjukpenninggrundande inkomsten för alla sjukskrivna och föräldralediga från 80 till 77,. Sänkning av tak och ersättningsnivåer har medfört miljardbesparingar på sjuka och småbarnsföräldrar. Regeringen har också gjort ytterligare miljardbesparingar på minskade volymer i sjukförsäkringen. Ohälsotalet som är mått på frånvarodagar som ersätts från sjukförsäkringen har minskat med 4,. Den största minskningen har skett för kvinnor. De minskade volymerna medför stora besparingar på sjukförsäkringen. Vi är dock oroade för att det minskade ohälsotalet inte beror på bättre folkhälsa utan snarare på en mer strikt bedömning och en högre grad av utslagning från sjukförsäkringen. Regeringen gör miljardbesparingar på sjukförsäkringen trots att överskotten i sjukförsäkringen enligt uppgår till 14miljarder kronor 2008, 19miljarder kronor 2009 och 22miljarder kronor 2010. Det är resurser som försvinner spårlöst i regeringens skattesänkarbudget i stället för att komma alla försäkrade till godo. I budgetpropositionen presenterade regeringen ett åtgärdspaket för minskad sjukfrånvaro. Regeringen har sedan återkommit med förslag om införande av fasta tidsgränser i sjukförsäkringen för när och hur arbetsförmågan ska prövas. ska arbetsförmågan prövas mot hela arbetsmarknaden. Sjukpenning ska endast utgå , och därefter ska den försäkrade kunna ansöka om förlängd sjukpenning med sänkt ersättning till under längst 18 månader. Vidare föreslår regeringen införande av diagnosbaserad sjukpenning. Vissa sjukdomar ska berättiga till högre ersättning än andra. Enligt förslaget ska inte hjärt- och kärlsjukdomar berättiga till högre ersättning trots att det är den vanligaste dödsorsaken i . Förslaget om införande av diagnosbaserad sjukpenning utgör ett systemskifte i sjukförsäkringen. Regeringen skriver i proposition 2007/08:136 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete att syftet med de föreslagna tidsgränserna är att ge bättre drivkrafter för återgång i arbete. har regeringen infört beslutsstöd för sjukskrivningar vid olika diagnoser. Enligt beslutsstöden rekommenderas att personer med hjärtinfarkt ska vara sjukskrivna , trots att genomsnittet är . får inte ta några individuella hänsyn vid bedömning av arbetsförmågans nedsättning på grund av sjukdom. Vi befarar att kommer att följa beslutsstöd mycket strikt och att det kan få oacceptabla konsekvenser. Regeringen har också föreslagit försämringar för personer med sjuk- och aktivitetsersättning. Ersättningsformen tidsbegränsad sjukersättning som 93000 personer är berättigade till ska avskaffas, individuella hänsyn till kön och ålder ska inte längre tas vid bedömning av arbetsförmågan och möjligheten för arbetslösa personer med sjuk- och aktivitetsersättning att behålla sin gamla SGI efter en period med sjuk- eller aktivitetsersättning ska avskaffas. Förslaget om införande av tidsgränser i sjukförsäkringen går under beteckningen rehabiliteringskedja men innehåller inga förslag på förbättrad rehabilitering eller ökade möjligheter för den som drabbats av ohälsa att få jobb. Fasta tidsgränser, mer exkluderande bedömningar av arbetsförmågan och sänkta ersättningsnivåer i kombination med den fortsatt svåra arbetsmarknadssituationen för personer som drabbats av ohälsa kommer att försätta sjuka människor i ekonomiskt svåra situationer. Kommuner och Landsting, , Arbetsförmedlingen och regeringen själv tror att rehabiliteringskedjan kommer att medföra ett ökat behov av kommunalt försörjningsstöd. Förslaget kan därför bättre beskrivas som en utsorteringskedja. Regeringen har däremot ingen avsikt att ersätta kommunerna för de ökade utgifterna för försörjningsstöd, eftersom man anser att finansieringsprincipen inte är tillämplig vid förändringar i transfereringssystemen. De förestående förändringarna som ska träda i kraft ställer stora krav på och Arbetsförmedlingen. En majoritet av remissinstanserna invänder mot tidpunkten för ikraftträdandet. Trots det avser regeringen att skynda på med systemskiftet av sjukförsäkringen för att kunna räkna hem de miljardbesparingar som försämringarna beräknas medföra. Den föreslagna rehabiliteringskedjan är inget annat än ett kraftigt besparingspaket. Regeringen skriver i vårpropositionen: Sammantaget förväntas dessa åtgärder medföra att antalet personer inom sjukförsäkringen minskar relativt kraftigt , främst genom minskningar av den långa sjukfrånvaron. Detta kommer att innebära betydande minskningar av utgifterna för sjukförsäkringen. Trots att regeringen återställer antagandeinkomsten för personer med sjuk- och aktivitetsersättning så beräknas utgifterna för utgiftsområde 10 Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp bli avsevärt mindre 20092011 jämfört med prognoserna i budgetpropositionen . Det centrala för de minskade volymerna är regeringens reformer. Reformen av sjukförsäkringen syftar till att öka arbetsutbudet bland sjuka och därmed pressa ned jämviktsarbetslösheten. I vårpropositionen skriver regeringen att även de förändringar som genomförts och aviserats inom sjukförsäkringsområdet, som sänkt ersättningsnivå och utfasningen av tidsbegränsade aktivitets- och sjukersättningar bedöms öka sysselsättningen. Försämringarna av sjukförsäkringen är således ytterligare en pusselbit i framväxten av en otrygg arbetsmarknad med låga löner. Utsorteringskedjan slår dessutom särskilt hårt mot kvinnor eftersom kvinnor är sjukskrivna i högre utsträckning än män. Regeringens politik skadar tilliten till välfärdssamhället på oöverskådlig sikt. Regeringen har gjort miljardbesparingar på småbarnsföräldrar i form av sänkta ersättningsnivåer i föräldraförsäkringen. sänktes taket från 10 till 7,5 basbelopp för tillfällig föräldrapenning och havandeskapspenning. Dessutom har regeringen sänkt den sjukpenninggrundande inkomsten för alla föräldralediga från 80 till 77,. Sammantaget gör regeringen nedskärningar på på sänkta ersättningsnivåer för småbarnsföräldrar, höggravida och föräldrar som är hemma med sjuka barn. Utöver detta gör regeringen nedskärningar på ca 470miljoner kronor 20082010 på åtgärder för minskade utbetalningar av tillfällig föräldrapenning i och med införandet av skyldighet att styrka barns frånvaro från skola/förskola med intyg vid ansökan om tillfällig föräldrapenning. Denna miljardbesparing är huvudnumret i regeringens familjepolitiska reform. Regeringens besparingar på föräldraförsäkringen hotar liksom försämringarna av sjukförsäkringen de grundläggande principerna om inkomstbortfall och solidarisk finansiering. avvisar dessa försämringar och vill i stället satsa på höjda tak samt en individualisering av föräldraförsäkringen. Klyftorna växer nu med rasande fart i . De orättvisa förhållanden på arbetsmarknaden som förstärks med regeringens politik, med fler otrygga anställningar och deltidsarbetslöshet, drabbar särskilt kvinnor. En grupp som drabbas särskilt hårt av regeringens politik är ensamstående kvinnor med barn. De är i högre grad än andra drabbade av ohälsa, låg sysselsättningsgrad och hög arbetslöshet. En inkomst i hushållet i kombination med en svag ställning på arbetsmarknaden gör att regeringens miljardbesparingar i socialförsäkringarna har skapat en ekonomiskt svår situation för många ensamstående föräldrar och deras barn. Regeringen skriver i budgetpropositionen att andelen ensamstående föräldrar med låg ekonomisk standard har ökat från 2007. Vart fjärde barn lever med en ensamstående förälder, och av de ensamstående föräldrarna är kvinnor. Regeringen missgynnar systematiskt ensamstående föräldrar och deras barn. Varken vårdnadsbidraget eller jämställdhetsbonusen kan nyttjas av ensamstående föräldrar. Försämringarna för sjuka, arbetslösa och småbarnsföräldrar slår hårt mot ensamstående föräldrar och deras barn, eftersom de endast har en inkomst till hushållet. Regeringens familjepolitik är en politik som ökar de ekonomiska klyftorna mellan olika familjekonstellationer. avvisar denna samhällsutveckling och menar att politikens mål därför måste vara att minska de ekonomiska skillnaderna. En generell välfärd och en väl fungerande offentlig välfärdssektor är en grundläggande jämställdhetspolitisk fråga. Regeringen har sedan valet genomfört genomgripande försämringar av arbetslöshetsförsäkringen, sjukförsäkringen och föräldraförsäkringen. Samtliga av dessa försämringar har slagit särskilt hårt mot gruppen kvinnor som oftare än gruppen män är visstidsanställda, deltidsarbetslösa, föräldralediga och långvarigt sjukskrivna. Regeringen har inte gjort några ansträngningar för att angripa orsakerna till denna ojämlikhet, tvärtom har politiken ytterligare ökat klyftorna mellan män och kvinnor. De förslag som regeringen presenterar i den ekonomiska vårpropositionen utgör inget undantag. Bristen på insikt om och vilja att förändra de strukturella missförhållanden som upprätthåller ojämlikheter mellan könen visar sig tydligt såväl i regeringens argumentation som i dess förslag. Regeringen aviserar ytterligare inkomstskattesänkningar vårproposition. har regeringen presenterat jobbavdraget som en reform som ska lösa problemet med kvinnors deltidsarbete genom att det ger kvinnor incitament att gå från deltid till heltid. Regeringens argumentation bygger på en förenklad och ekonomistisk syn på ett problem som i själva verket är mycket komplext. Kvinnors lägre arbetskraftsdeltagande är sammankopplat med fördelningen av det obetalda arbetet i hemmet och de diskriminerande strukturer i arbetslivet som kvinnor drabbas av i form av deltidsarbetslöshet, otrygga anställningar, lägre löner och sämre arbetsvillkor. Regeringen har inga lösningar på de här problemen, tvärtom riskerar flera av dem att fördjupas som en effekt av den förda politiken. Beslutet att begränsa rätten till deltidsstämpling som trädde i kraft är ett flagrant exempel på det. De flesta deltidsarbetslösa är kvinnor i lågavlönade yrken. I stället för att sätta press på arbetsgivarna att inrätta heltidstjänster, väljer regeringen att dra undan försörjningen för dem som tvingas hålla till godo med deltidsjobben. Den förra regeringen förde en kompensatorisk politik där staten tog ansvar genom att erbjuda en a-kasseersättning för ofrivilligt deltidsarbetslösa som gick att överleva på. har länge velat ta frågan längre genom en lagstadgad rätt till heltidsarbete för att placera ansvaret där det egentligen hör hemma, nämligen hos arbetsgivarna. Dessvärre har den borgerliga regeringen nu backat tillbaka ett helt steg när den lägger ansvaret för den ojämställda arbetsmarknaden på kvinnorna själva. Det är väl känt att skatter och transfereringar omfördelar mellan män och kvinnor, vilket bl.a. kan utläsas i de jämställdhetsbilagor som följt budgetpropositionerna . Regeringens skattesänkningar har framförallt gynnat högavlönade män på bekostnad av lågavlönade kvinnor. Regeringen är tydlig med att man planerar för ytterligare erodering av skattebaserna framöver, som transfereringarna via socialförsäkringssystemen skärs ned. Vi kan tydligt se en bakvänd jämställdhetspolitik som bygger på en omfördelning av makt och resurser från kvinnor till män. Trots historiskt stora överskott i de statliga finanserna, och stora behov av kvalitetsförbättringar och fler anställda för att möta behoven av välfärdstjänster i kommuner och landsting, väljer regeringen att frysa nivån på statsbidragen till kommunsektorn. Det betyder att många kommuner och landsting kommer att tvingas till nedskärningar . Det är ett samhällsekonomiskt slöseri som drabbar alla medborgare som inte får sina behov av omsorg, sjukvård, utbildning och fritidsverksamheter tillgodosedda. Men det finns också en tydlig jämställdhetspolitisk aspekt av den här politiken. Kvinnor drabbas på flera sätt hårdast av neddragningar i de offentliga välfärdstjänsterna: dels som anställda med sämre löneutrymme, minskad bemanning och förstås ökad risk för uppsägning och arbetslöshet, dels eftersom behoven av omsorg inte försvinner för att kommunerna drar ned på sin verksamhet. Vad som sker är att ansvaret för omsorg om barn, äldre och funktionshindrade flyttas över till anhöriga. Det är väl känt att kvinnor står för lejonparten av det oavlönade omsorgsarbetet, och att de ofta dessutom betalar för sitt engagemang genom att gå ned i arbetstid för att orka med det dubbla ansvaret. Regeringen är i färd med att omvandla arbete som varit professionellt, avlönat och gemensamt finansierat till oavlönade kvinnosysslor. Man anträder därmed vägen tillbaka till de förhållanden som rådde före 1970-talets expansion av den offentliga välfärdssektorn som allmänt anses vara en grundläggande orsak till svenska kvinnors relativt höga förvärvsfrekvens och ekonomiska oberoende. Vid sidan av den generella försvagningen av kommunsektorns ekonomi framhärdar regeringen i sina ambitioner att privatisera och konkurrensutsätta välfärdsverksamheter. Regeringen använder förmenta jämställdhetsargument för att legitimera denna politik. Det är både osakligt och fräckt. Tvärtemot vad regeringen hävdar visar erfarenheterna av tidigare privatiseringar av skattefinansierad verksamhet att effekten för de anställda blir minskad bemanning, sämre arbetsvillkor och minskat löneutrymme. De stora vinnarna blir inte de underbetalda kvinnorna som arbetar i verksamheterna, utan stora bolag som får en ny marknad att verka på, där skattebetalarnas pengar blir vinster till aktieägarna. En annan reform regeringen framhåller som jämställdhetspolitisk, men som i själva verket utgör en bromskloss för ökad jämställdhet är skattesubventionerna för hushållsjobb i privata hem. Att med skattemedel subventionera hushållsarbete i välbeställda människors hem innebär möjligen ökade karriärmöjligheter för en begränsad krets av privilegierade kvinnor. Men de lågavlönade kvinnorna som tvingas vara med och betala för subventionerna får fortsätta att dubbelarbeta, eftersom det krävs höga inkomster för att ha råd att utnyttja tjänsterna även med rabatt. Regeringen bortser helt från de strukturer i familje- och arbetslivet som upprätthåller den skeva ansvarsfördelningen mellan kvinnor och män som råder i alla inkomstgrupper. I stället för att förändra dessa strukturer cementerar man dem. Regeringen inför ett kommunalt vårdnadsbidrag på max 3000kr per barn och månad. Bidraget kan inte betraktas som något annat än en kvinnofälla. Då svårligen går att leva på är i praktiken den förälder som stannar hemma beroende av att bli försörjd av en partner. De föräldrar som är ensamstående har i praktiken ingen möjlighet att utnyttja bidraget. I och där vårdnadsbidrag redan införts är av dem som utnyttjar bidraget kvinnor.