mot · GW02So426 · 2008-10-02 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av en översyn av lagar och regelverk vad gäller ersättning till levande organdonatorer. Transplantationer av organ sker i allt större utsträckning med levande som givare. har antalet transplantationer tredubblats. utfördes till exempel 158 njurtransplantationer i , varav 48 fall från levande . Detta motsvarar av det totala antalet njurtransplantationer. Utan dessa levande skulle tillgången på organ minska drastiskt, vilket skulle medföra en försämrad livskvalitet, ofta med ökad dödlighet, bland dem som väntar på organ. väntade närmare 200 personer på en njurtransplantation på . Flertalet av dessa behandlas med dialys. En minskning av antalet friska organdonatorer skulle resultera i ett stort behov av kapacitetsförstärkningar inom dialysverksamheten. Årskostnaden för en dialyspatient är . Exemplet med njurtransplantation kan appliceras på andra former av organtransplantation, varför vi kan konstatera att det är viktigt att bevara och helst öka organtillgången från levande . Detta skulle för det första kunna leda till mindre mänskligt lidande och för det andra vara till gagn för den offentliga ekonomin. Däremot är ersättningsfrågorna kring detta oklara. Hur ser den nuvarande ersättningen till organdonatorer ut? Levande givare av organ eller vävnad omfattas av sjukskrivningsbegreppet. För dessa finns regler för särskilt högriskskydd inom sjukförsäkringen gällande sjukskrivning och i samband med donation. Särskild ansökan ska ske till och reglerna innebär att donatorns arbetsgivare kan erhålla ersättning för alla sjuklönekostnader samt att donatorn undantas från karensdag. Ersättning vid särskild försäkring En särskild försäkring tecknas av , men denna gäller enbart för njurdonationer. Enligt etablerad praxis ersätter vårdgivare de av donatorns kostnader som inte ersätts av någon annan. Handläggningen är däremot ofta komplicerad, särskilt om donatorn är egen företagare eller utländsk medborgare. Denna praxis finner sitt ursprung i en rekommendation från till de enskilda landstingen. Rekommendationen tillkom på grund av att enhetliga riktlinjer saknades, viket fann sin grund i olikheter mellan landstingen och brister i försäkringssystemen. var däremot mycket tydligt med att rekommendationen var temporär i avvaktan på att försäkringsfrågan fann sin lösning. betalade ut ersättning till till en kostnad av . Extrapoleras den kostnaden till hela skulle kostnaden för ersättning uppgå till . Detta innebär en kostnad på per donator, vilket kan jämföras med en slutenvårdskostnad för njurtransplantation på och för en levertransplantation . Ersättningen till levande organdonatorer är synnerligen splittrad. Det blir näst intill omöjligt för en donator att bedöma de ekonomiska konsekvenserna av en donation i förväg. Situationen för utländska är oklar, patientskadelagen är långt ifrån förutsägbar och rättstryggheten saknas eftersom landstingens ersättning är frivillig och därmed inte kan överklagas. För att åstadkomma förbättringar kring villkoren för organdonationer föreslår jag en översyn av lagar och regelverk i syfte att förenkla och professionalisera ersättningen till organdonatorer av organ och vävnader, skapa förutsägbarhet kring vad som gäller vid bestående invaliditet, ge donatorn ekonomisk trygghet och klara besked i förväg, erbjuda lika villkor i hela landet, professionalisera bedömningarna, särskilt vid komplikationer, skapa ett system som kan hantera ersättningsanspråk vid allvarligare komplikationer med bestående arbetsoförmåga och vid dödsfall.