mot · GV02Fi9 · 2008-05-05 00:00:00 — Vårdnadsbidraget innebär att skattemedel används för att uppmuntra kvinnor att göra sig ekonomiskt beroende av män och axla rollen som hemmafru. Detta går stick i stäv med regeringens retorik om minskat bidragsberoende och ökade incitament till arbete. Vårdnadsbidraget riskerar dessutom att fördjupa problemen med diskriminering i arbetslivet, som är nära förknippade med det redan ojämna uttaget av föräldraledighet, och därmed drabba alla kvinnor negativt. Risken är dessutom uppenbar att bidraget kommer att dränera den kommunala förskolan på resurser, eftersom reformen inte är finansierad, utan ska betalas ur kommunernas befintliga budget. Regeringen inför en s.k. jämställdhetsbonus som ska belöna hushåll där den förälder som tjänar mest tar ut föräldraledighet. Förslaget har fått kritik från flera remissinstanser då det är komplicerat och svåradministrerat. Många familjer med lägre inkomster kommer i praktiken inte att kunna använda sig av bonusen eftersom pengarna betalas ut långt i efterskott. Även denna reform missgynnar tydligt ensamstående föräldrar, av vilka de flesta är kvinnor. Vi menar att jämställdhetsbonusen är en missriktad och ineffektiv metod som befäster föräldraskapet som obligatoriskt för kvinnor, medan män ska lockas att ta sitt ansvar med ekonomisk stimulans. har regeringen genomfört besparingar i miljardklassen på föräldraförsäkringen, vilket innebär sänkta ersättningsnivåer för samtliga föräldralediga, höggravida kvinnor och föräldrar som är hemma med sjuka barn. Det borde vara uppenbart även för regeringen att dessa försämringar riskerar att ytterligare minska männens uttag av dagar med föräldrapenning. Regeringen har trots massiv kritik från tunga remissinstanser föreslagit historiska försämringar av sjukförsäkringen som träder i kraft . Regeringen har inte gjort någon analys av de nya reglerna ur jämställdhetssynpunkt trots att av alla med sjukpenning eller sjuk- och aktivitetsersättning är kvinnor. Det innebär att de ekonomiska skillnaderna mellan män och kvinnor kommer att öka ytterligare, vilket strider mot jämställdhetspolitiska mål. 5.9En politik som fördjupar segregation och utestängning Konsekvenserna av regeringens politik avspeglas tydligt i diskrimineringen på arbetsmarknaden och i boendet och framträder tydligt i takt med att orättvisorna ökar vad gäller tillgången till välfärdstjänster som bra skola, sjukvård och service. När välfärden skrotas och privatiseringar tar över slår det särskilt hårt mot människor som redan är utsatta. Trots att ekonomi är mycket stark ökar klyftorna och orättvisorna. En allt större andel av landets fattiga har utländsk bakgrund. Enligt LO ligger medellönen för anställda födda utomlands i genomsnitt ca lägre än för anställda födda i . Rädda Barnens rapportering visar att utländsk bakgrund fyrdubblar risken för ekonomisk utsatthet och konstaterar också att barnfattigdomen i i är mer än fem gånger så hög som i landet som helhet och 20 gånger större än i i . I områden med hög andel personer med utländsk bakgrund är den ekonomiska utsattheten alltså mångfaldigt större än i områden med låg andel personer med utländsk bakgrund. Dessutom visar kartläggning av den svenska hälso- och sjukvårdens tillgänglighet och kvalitet att klyftorna ökar och att utlandsfödda har sämre tillgång till hälso- och sjukvård än befolkningen i övrigt. Regeringens politik förstärker dessa skillnader. En del blir rikare och får mer makt medan andra hålls utanför och förblir maktlösa. som resurser genom vårdvalsreformer och utförsäljning av allmännyttan dras från områden där behoven är som störst, inriktas regeringens politik tydligt på att stärka de ekonomiska förutsättningarna hos de redan välbärgade. Regeringens tal om att bekämpa utanförskapet innebär ett misstänkliggörande och skuldbeläggande av personer med utländsk bakgrund. Att denna grupp anses vara särskilt bidragsberoende används som argument för fortsatta systemförändringar. Regeringen tar därmed som utgångspunkt för integrationspolitiken att det som krävs är att ställa hårdare krav på dem som invandrat. I linje med detta har därför regeringen bl.a. föreslagit en treårsbegränsning av sfi och en s.k. sfi-bonus förslag som helt bortser från människors olika förkunskaper och förutsättningar och från behovet av att stärka kvaliteten på själva utbildningen. Samma tankegångar ligger bakom förslagen om individuell stimulansersättning och bonussystem i kommunersättningen, baserat på den mottagna flyktingens uppvisade resultat i introduktionsprocessen. Sådana modeller riskerar både att bidra till att det sker en utsortering inom flyktingmottagandet och till en urholkad kvalitet på sfi-undervisning och övrig introduktionsverksamhet. Vidare har regeringen föreslagit genomgripande förändringar av rätten till anhöriginvandring som innebär att arbete eller annan försörjning och rimlig bostad måste vara ordnad för att få återförenas med sin närmaste familj i . Detta är en av de mest allvarliga inskränkningar av flyktingars mänskliga rättigheter som skett . Dessutom är förslaget förkastligt ur integrationssynpunkt. Det finns ingenting som tyder på att det skulle bli lättare för människor att komma in på arbetsmarknaden eller stärka sin situation på bostadsmarknaden genom att de förhindras att leva tillsammans med sina närmaste. Några förslag för att förbättra det kommunala flyktingmottagande har emellertid regeringen inte presenterat. Det finns ingenting i regeringens politik som syftar vare sig till att stärka kommunernas förutsättningar eller för att tydliggöra ansvar för flyktingmottagandet. Detta trots att situationen i flera kommuner är mycket svår både vad gäller bostadssituationen och möjligheterna till introduktion på arbetsmarknaden. anser att en lagstiftning skyndsamt bör genomföras som gör alla kommuner skyldiga att tillhandahålla flyktingmottagande. Vad detta åtagande innebär vad gäller introduktionsinsatser, sfi-utbildning, bostäder osv. ska tydliggöras och preciseras. Vi vill höja och se över utformningen av schablonersättningen så att statens ersättning till kommunerna för flyktingmottagandet bättre än motsvarar kostnaderna. På arbetsmarknadspolitikens område saknas det tydligt insatser för att stärka rätten till arbete och skapa likvärdiga möjligheter för nyanlända och personer med utländsk bakgrund. Regeringen avvecklar viktiga arbetsmarknadspolitiska insatser och sätter sitt hopp till att jobben ska komma ändå. Istället väljer man att satsa på något man kallar för en politik för företagande. Man har också dragit in alla insatser som handlar om att bekämpa strukturell och annan diskriminering och har valt att slopa stöd för viktig verksamhet i arbetet mot rasism och diskriminering i då rasistiska partier växer sig allt starkare. I stället hänvisar man, i och med genomförandet av en ny diskrimineringslag, till att frågor om diskriminering främst ska lösas i rättegångssalen. Regeringen har också genomfört kraftiga besparingar på komvux, vilket särskilt drabbar invandrade och unga genom sänkt utbildningsnivå och levnadsstandard. Regeringens politik riskerar att leda in människor på sidospår bort från rätten till lika villkor på den reguljära arbetsmarknaden. Med fler otrygga visstidsanställningar, och skattesubventionerade hushållsnära tjänster utvecklas en arbetsmarknad särskilt anpassad för att nyanlända och andra personer med utländsk bakgrund ska pressas in i ett B-lag på arbetsmarknaden med sämre löner och arbetsvillkor. vill i stället satsa på komvux och på arbetsmarknadsutbildningar och återinföra rekryteringsbidraget för personer som behöver läsa in grundskole- eller gymnasiekompetens. Vi vill också ha ett särskilt anställningsstöd för nyanlända . Genom vår jobbsatsning inom offentlig sektor skulle välfärden stärkas för de människor som har de största behoven, och dessutom skulle tusentals arbetstillfällen skapas för människor med utländsk bakgrund bara genom detta förslag. Vi vill också rensa rekryteringsprocesserna från diskriminering bl.a. genom att införa obligatoriska kravprofiler och krav på likabehandlingsplaner på alla arbetsplatser med fler än tio anställda. Vi vill också återinföra lagen om allmän platsanmälan så att det finns jobb att förmedla även för de grupper som saknar kontaktnät och förankring på arbetsmarknaden. Inom skol- och utbildningspolitiken har utsorteringsmekanismerna blivit utmärkande för regeringens politik. Alla barn i har enligt lagen rätt till en likvärdig skola oberoende av kön, bostadsort, sociala och ekonomiska förhållanden eller etniskt ursprung. Men så ser inte verkligheten ut och regeringens politik fördjupar allvarligt denna segregation. Dessutom är det ett faktum att de skattefinansierade privatskolorna, liksom de konfessionella och etniska skolorna, hindrar utvecklingen av skolan som en mötesplats för barn och elever med olika bakgrund och erfarenheter, och de har kraftigt bidragit till att öka klassklyftorna och förstärka den etniska segregationen. Detta har skett genom att den offentliga skolan dränerats på resurser och motiverade elever. vill istället stärka kvaliteten i den offentliga skolan och ge alla elever samma rätt och tillgång till kunskap. Vi vill satsa på att anställa 5000 fler behöriga lärare och även annan personal som genuspedagoger och elevhälsopersonal. Vi satsar även på 10000 fler anställda inom skolbarnsomsorgen. Vi vill rikta särskilda resurser till ytterområdenas skolor så att barnen och deras föräldrar kan lita på att undervisning och miljö håller hög kvalitet. Även regeringens bostadspolitik förstärker tydligt segregation och utestängning. Den politik som förs, som utmärks av avregleringar och utförsäljningar av allmännyttan, missgynnar låginkomsttagare och personer med utländsk bakgrund och skapar även problem i det kommunala flyktingmottagandet. vill i stället föra en offensiv social bostadspolitik. Genom våra bostadsinvesteringssatsningar ger vi förutsättningar för att bygga 20000 hyresrätter . Detta skulle göra stora skillnader framför allt i storstadsområdena. Våra investeringar ger också förutsättningar för att renovera 65000 lägenheter . Med vår politik skulle hela bostadsbeståndet i miljonprogramsområdena vara renoverat . 6De offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet Den ekonomiska vårpropositionen ska framför allt analysera övergripande ekonomiskpolitiska överväganden. Tidsperspektivet ska vara på medellång och lång sikt. Med undantag från ett kapitel ekonomiska vårproposition förs emellertid i princip alla resonemang utifrån ett medelfristigt perspektiv . Det avsnitt som avviker i vårpropositionen och där man för de långsiktiga resonemangen sker i avsnitt 12 Bedömning av de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Regeringen svär sig dock fri från de beräkningar och slutsatser som där förs. Beräkningarna ger ett underlag för debatt om och analys av den kommande utvecklingen. De beräkningar som redovisas är ett underlag för beslut. Regeringen har inte tagit ställning i dessa frågor. Men i och med att regeringen ändå väljer att presentera beräkningarna som ett underlag för kommande beslut väljer vi att kommentera avsnittet. Därtill får den här typen av långsiktskalkyler emellanåt ett starkt genomslag i den offentliga debatten. De beräkningsantaganden som görs i långsiktskalkylen i vårpropositionen är likartade med de antaganden som gjordes i senaste långtidsutredning (SOU 2004:19) samt den långsiktskalkyl som presenterade i budgetpropositionen . Skattesatserna hålls konstanta, den offentliga tjänsteproduktionen utförs med samma personaltäthet som , transfereringarna antas öka i takt med lönerna, sysselsättningsutvecklingen baseras i huvudsak på den förväntade befolkningsutvecklingen, produktivitetsutvecklingen i den offentliga sektorn sätts till noll och BNP antas växa med i genomsnitt 2,. Utifrån dessa antaganden redovisas hur de offentliga finanserna utvecklas . Den offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld som beräknas uppgå till 35,av BNP hamnar på 30,. Denna utveckling beskriver som att de offentliga finanserna utifrån ovan nämnda antaganden balanserar på gränsen till hållbarhet. Påståendet illustrerar det teknokratiska språkbrukets brister som underlag för den offentliga debatten om ekonomisk politik. För har uttrycket de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet en strikt betydelse, nämligen att den offentliga skulden i förhållande till BNP inte får vara högre under slutåret för beräkningen jämfört med . Men säger denna definition egentligen något väsentligt om de svenska offentliga finanserna? Den svenska skuldkvoten som är bland de lägsta inom OECD-området kommer alltså att vara ännu lägre under kalkylens slutår. Är det rimligt att beskriva ett sådant förhållande som att de svenska offentliga finanserna balanserar på gränsen till hållbarhet? Eller anta att den offentliga skuldkvoten hade varit något högre för slutåret jämfört med och att skattekvoten hade behövt höjas av BNP för att undvika detta. Då hade deklarerat att de offentliga finanserna inte är långsiktigt hållbara. I den offentliga debatten hade detta kunnat användas som argument för besparingar inom olika välfärdssystem. Detta trots att den höjning av skattekvoten som hade behövt göras understiger den sänkning av skattekvoten som beräknas ske . nöjer sig emellertid inte med att beräkna hur de offentliga finanserna utvecklas på lång sikt givet vissa antaganden. Man ger också en prognos över hur den offentliga servicen kommer att se ut . Även om en strikt budgetpolitik förs och arbetsmarknaden utvecklas väl uppkommer inget utrymme att förbättra eller utöka den offentliga servicen på lång sikt. Om hushållen vill ta ut en del av tillväxten i form av ökad konsumtion och välfärdstjänster, måste detta till en betydande del sannolikt ske utanför ramen för det offentliga åtagandet. Offentlig konsumtion är per definition skattefinansierad konsumtion. Vad säger är att det troligtvis inte går att höja skatterna, i alla fall inte på ett betydande sätt. I långsiktskalkylen uppgår skattekvoten till 47,under , dvs. ungefär på samma nivå som . Det är denna nivå som enligt inte går att höja mer än marginellt. Man understöder emellertid inte påståendet genom att hänvisa till någon forskning eller motsvarande. Skälet till detta torde vara enkelt. Det finns nämligen vare sig forskning eller andra studier som stöder påståendet.12 Våra framtida konsumtionsmöjligheter av skattefinansierade välfärdssystem bestäms i praktiken av två faktorer: dels storleken på vår framtida samlade produktion, dvs. vår framtida BNP i det sammanhanget är nivån på sysselsättningsgraden av särskild betydelse, dels på vilka skatter vi tar ut. Kommande generationer kommer inte att vara fattigare än dagens generationer, tvärtom. senaste långtidsutredning visar att BNP per capita kommer att öka med . Mot den bakgrunden är det svårt att förstå varför dagens generationer måste spara för att morgondagens generationer ska ha råd med vård, skola och omsorg. Idén att vi kan spara oss till ökade framtida möjligheter till god offentlig service är i grunden feltänkt. Långsiktiga och strukturella överskott i de offentliga finanserna är de facto en form av kontinuerlig åtstramningspolitik. Detta leder till ett underutnyttjande av produktionskapaciteten och undergräver våra framtida konsumtionsmöjligheter. Produktionsbortfall betalas inte tillbaka med ränta. Vidare är resultaten av beräkningar av de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet starkt beroende av de beräkningsförutsättningar som ligger till grund för framskrivningarna. borde därför, som bl.a. påpekat i rapporten av finanspolitikens långsiktiga hållbarhet (RiR 2007:21), redovisa ett antal känslighetsanalyser som visar på hur de offentliga finanserna utvecklas och påverkas av olika beräkningsförutsättningar. Den enda alternativa beräkning som redovisar är ett sysselsättningsscenario. Resultatet av denna beräkning redovisas i form av en ännu lägre skuldkvot jämfört med basscenariot. Vad som saknas och som skulle vara intressant att ta del av är vilket reformutrymme den högre sysselsättningsgraden genererar i form av utrymme för förbättrad välfärd eller sänkta skatter om man låter skuldkvoten i sysselsättningsscenariot vara densamma som i basscenariot. En annan beräkningsförutsättning som det finns skäl att ifrågasätta är antagandet om noll produktivitetstillväxt i den offentliga sektorn. Vi tror att detta antagande på ett dåligt sätt speglar den faktiska utvecklingen i den offentliga sektorn. Framförallt torde produktivitetstillväxten inom sjukvården vara betydande till följd av den medicintekniska utvecklingen. I en alternativ beräkning i antas att produktiviteten i den offentliga sektorn ökar med 0,. Detta leder till att det 2050 endast går åt av de antal arbetstimmar som används för att producera samma mängd välfärdstjänster i beräkning. Antagandet om en produktivitetstillväxt på i den offentliga sektorn är orealistiskt och innebär att de faktiska utmaningarna avseende välfärdens långsiktiga finansiering överdrivs.13 hävdar också att överskottsmålet är av central betydelse för att statsskulden som andel av BNP inte ska närma sig ohållbara nivåer på lång sikt. Påståendet saknar grund. I den ovan nämnda rapporten från studeras bl.a. två olika finanspolitiska strategier med avseende på de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. I det ena fallet bedrivs finanspolitiken utifrån överskottsmålets bakomliggande principer, vilket innebär att de offentliga finanserna går med överskott för att därefter gå med underskott. Detta scenario ställs mot ett alternativ där målet för de offentliga finanserna är i balans, dvs. där den offentliga sektorns inkomster och utgifter ska vara lika stora , 20082050. Det visar sig att den offentliga sektorns finansiella nettoförmögenhet är högre i beräkningsalternativet där finanspolitiken inriktas mot balans i de offentliga finanserna jämfört med basscenariot där överskottsmålet upprätthålls. drar den självklara slutsatsen att den alternativa finanspolitiska strategin är långsiktigt hållbar ur ett offentligtfinansiellt perspektiv. En fördel med överskottsmålet, som ser det, är att skattesatserna kan hållas konstanta över tiden. I det finanspolitiska alternativet, där målet för de offentliga finanserna är i balans, är skatterna lägre under beräkningsperiodens första del för att sedan höjas i takt med att de demografiskt betingade utgifterna stiger. anger att det är samhällsekonomiskt mer effektivt med konstanta skattesatser över tiden. har fört liknande resonemang i tidigare långtidsutredningar. Det finns flera invändningar mot detta resonemang. För det första förefaller det oklokt att vi ska utforma vår ekonomiska politik på basis av hur vi tror att kommande, och förmodligen skiftande, parlamentariska majoriteter kommer att agera . Sedan är resonemanget minst sagt problematiskt ur demokratisk synvinkel. Vilka välfärdsambitioner ett samhälle ska ha, och därmed vilka skatter som bör tas ut, är i allra högsta grad en politisk fråga där det råder skilda meningar. Det får också anses oklart hur de senaste årens skattesänkningar på över 70miljarder kronor passar in i tankeramen om stabila skattesatser. 7.1Full sysselsättning, riktlinjer för finans- och penningpolitiken menar att full sysselsättning ska vara det övergripande och överordnade målet för den ekonomiska politiken. För att en politik för full sysselsättning ska vara möjlig behövs ett antal förändringar av de regelverk och institutionella förhållanden som för tillfället omgärdar finans- och penningpolitiken. Under den nuvarande penningpolitiska regimen bär penningpolitiken huvudansvaret för stabiliseringspolitiken. Men saknar ett mål om att stabilisera produktion och sysselsättning. Penningpolitiken vägleds i stället av en ensidig prisstabiliseringsnorm. Politiken vilar på en tämligen dogmatisk neoklassisk syn på arbetsmarknaden där teorin om jämviktsarbetslösheten intar en central roll. Förändringar i nominell efterfrågan antas snabbt slå igenom i motsvarande förändringar i priser och löner, utan några mer påtagliga effekter på resursutnyttjandet. Vi menar att penningpolitiken måste baseras på en mer verklighetstrogen grund, där nominella priser och löner är trögrörliga på kort sikt. Detta skapar ibland recessioner och högkonjunkturer. Problemet är att en penningpolitik som enbart vägleds av ett inflationsmål saknar mekanismer för att parera konjunktursvängningarna och understödja en politik för full sysselsättning. Utöver att målen för penningpolitiken bör ändras måste styrningen av demokratiseras. Kombinationen av ett ensidigt mål om prisstabilitet och en lagstadgad oberoende riksbank medför att finanspolitiska åtgärder i syfte att öka sysselsättningen ofta motverkas av genom räntehöjningar utifrån en argumentation att ökad sysselsättning riskerar att hota inflationsmålet. Detta leder till ett olyckligt dubbelkommando i den ekonomiska politiken. Räntebesluten måste underställas riksbanksfullmäktige för att få en samverkande finans- och penningpolitik som understöder det övergripande målet om full sysselsättning. Det finanspolitiska ramverket behöver förändras på flera punkter. För det första måste överskottsmålet slopas. offentliga finanser hör till de starkaste bland . Den offentliga finansiella nettoförmögenheten beräknas uppgå till drygt 640miljarder kronor och den offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld beräknas vara nere i motsvarande av BNP. Detta är anmärkningsvärda siffror. Bruttoskulden är ett av EU:s s.k. Maastrichtkriterier som stipulerar en högsta bruttoskuld på av BNP. Mot denna bakgrund är det obegripligt och synnerligen kontraproduktivt att kräva att de svenska offentliga finanserna fortsatt ska gå med stora överskott som det finns betydande eftersatta behov inom sjukvården, skolan, äldreomsorgen osv. De kommande demografiska utmaningarna möts inte genom ytterligare sparande utan genom kloka investeringar i infrastruktur, forskning och utbildning, sjukvård m.m. Bara genom folk i arbete kan vi möta framtidens utmaningar. Utgiftstaken sätter en övre gräns för de statliga utgifterna framåt. Systemet med utgiftstaken gör det svårare att genomföra olika typer av sociala reformer på statsbudgetens utgiftssida som något motsvarande golv för statens inkomster saknas. Utgiftstaken är problematiska ur demokratisk synvinkel eftersom systemet gör det svårare för folkliga krav på förbättrad välfärd att slå igenom som praktisk politik. De treåriga utgiftstaken leder till, i synnerhet i kombination med det sätt på vilket man bokför investeringar i statsbudgeten, att många, för samhället viktiga, investeringar inte kommer till stånd. Detta system är orimligt och bör avvecklas. Förändrade eller slopade normer i den ekonomiska politiken leder inte i sig till full sysselsättning. Men förändringar i finans- och penningpolitiken utgör en nödvändig förutsättning för att målet om full sysselsättning inte ska reduceras till en tom fras. Som det är nu är både finans- och penningpolitiken helt normstyrd, dvs. det förs i praktiken ingen ekonomisk politik i syfte att stabilisera produktion och sysselsättning. Detta leder till att arbetslösheten i lågkonjunkturer blir högre än nödvändigt. Detta får också långsiktiga effekter. De europeiska erfarenheterna pekar tämligen entydigt på att stora tillfälliga ökningar av arbetslösheten även får permanenta effekter. 7.2Samhällsinvesteringar för att möta framtidens utmaningar Begreppet investeringar fungerar ofta som en politisk vattendelare mellan vänster och höger. För dem som utgår från placerarperspektivet är investeringar i första hand ett finansiellt begrepp: det är kapital som placeras någonstans för att öka i värde . Vad pengarna faktiskt används till är oväsentligt. För oss till vänster är det den samhällsekonomiska nyttan som är poängen med investeringsbegreppet.