mot · GW02U4 · 2008-10-13 00:00:00 — Vi noterar också att det faktum att den nya EU-grundlagen skjuter upp införandet av det nya beslutssystemet ända innebär ett tyst erkännande av att förändringen faktiskt inte är nödvändig för att EU ska kunna fungera. känner ingen större kärlek för dagens röstsystem i EU, men vi anser att de små ländernas röst måste värnas. Det är huvudförklaringen till att vi förkastar det nya förslaget på röstregler i EU. 5.2Principen om en EU-kommissionär per land avskaffas har varje medlemsland rätt till en ledamot i . Den nya EU-grundlagen innebär att den rätten försvinner och ersätts med ett rotationssystem. kommer bara två tredjedelar av länderna ha en ledamot i . Detta sägs göra effektivare, men kommer också att undergräva legitimiteten i dess beslut. Den svenska EU-kommissionären har t.ex. gått ut och sagt att hon skulle föredra att varje land har en egen EU-kommissionär. Enligt har också de farhågor som fanns före utvidgningen av EU med tio nya länder 2004 om att en med 27 ledamöter skulle bli för stor för att fungera kommit på skam och arbetet har i stället blivit effektivare. anser att varje land ska ha en egen EU-kommissionär, och vi ser därför Lissabonfördraget som en klar försämring på den här punkten. Enligt fördraget representerar inte EU-kommissionärerna sina hemländer utan EU som helhet, men i praktiken spelar EU-kommissionärerna en viktig informell roll för att deras hemländers perspektiv ska komma fram i systemet. Det är därför som frågan anses så viktig. Förslaget kan innebära att EU:s beslutsprocess försämras. Risken finns att de länder som saknar fullvärdiga EU-kommissionärer får mindre tyngd och sämre möjligheter att få in sina perspektiv i processen. Denna risk är större för de små medlemsstaterna än för de stora, eftersom de stora ländernas tyngd i ministerrådet gör att det alltid kommer att tas hänsyn till dem ändå. 5.3Det blir en EU-president Den nya EU-grundlagen föreslår att det roterande ordförandeskapet i ska ersättas med en vald ordförande, en slags EU-president, som ska väljas för en period av och kunna omväljas en gång. Ordföranden ska dessutom väljas med kvalificerad majoritet, vilket betyder att de stora medlemsländerna får ett mycket stort inflytande över valet. Samtliga partier i riksdag, utom Socialdemokraterna, röstade emot detta förslag när det behandlades i . Om Lissabonfördraget godkänns kommer statsminister () inte att bli EU-ordförande under det svenska ordförandeskapet i EU . En viss form av rotationssystemet kommer dock att finnas kvar, inte minst för att de nationella regeringarna ska kunna genomföra ett halvårs PR-övning även . Det betyder att svenskar kommer att få leda ett antal möten under det svenska ordförandeskapet , men att en mycket stor del av den makt som ligger i ordförandeskapet kommer att överföras till EU-presidenten. Förslaget om en EU-president stärker de stora ländernas makt i EU, då uppdraget väljs med kvalificerad majoritet. Enligt förslaget kan uppdraget som EU-president kombineras med uppdraget som ordförande för . Det är två helt olika roller och det skulle givetvis innebära en mycket stark maktkoncentration. tror inte att det är bra för EU med denna maktkoncentration. 5.4EU-kommissionen går mot att bli en EU-regering Enligt förslaget till ny EU-grundlag får också ordförande en starkare ställning, som alltmer påminner om en premiärministers. kommer ordförande att väljas av , efter förslag från . Rådet ska ta hänsyn till valen till och ägna sig åt lämpligt samråd innan de lägger fram sitt förslag som det ska fatta med kvalificerad majoritet. Om rådets förslag inte godtas av ska det lägga fram ett nytt förslag inom en månad. Förändringarna innebär en maktförskjutning till sida. Risken är också att ordförande inte kommer att vara en oavhängig representant med uppdrag att arbeta för EU:s bästa som helhet, utan i stället vara beroende av den politiska majoriteten i . Det blir också tydligare att det är ordföranden som väljer EU-kommissionärerna. Ett medlemsland ska ta fram tre förslag på lämpliga kandidater, från vilka ordföranden kan välja fritt. Ordföranden får också en utökad rätt att avsätta en enskild EU-kommissionär. EU tar i och med det här förslaget ett steg mot att omvandla till en europeisk regering. Frågan är dock om vi verkligen vill ha en utveckling mot parlamentarism inom EU? Parlamentarism är ett bra system för att organisera demokratin i ett land, men det är inte ett bra system för ett internationellt samarbete. Det låga valdeltagandet i valet till visar med all önskvärd tydlighet att folket inte efterfrågar parlamentarism på EU-nivå och att problemet med det demokratiska underskottet i EU inte kan lösas på detta sätt. Den nya EU-grundlagen föreslår att EU ska få en utrikesminister som ska leda unionens utrikes- och säkerhetspolitik. Fast EU väljer att kalla posten unionens höga representant för utrikes- och säkerhetspolitik. Befogenheterna har inte på något sätt förändrats sedan EU-konstitutionsförslaget utan det är fortfarande en utrikesminister det är fråga om. Utrikesministern föreslås ha ett mycket brett mandat. Han/hon ska både utforma förslag och verkställa politiken. Han/hon ska också vara inblandad i EU:s strukturerade militärarbete. På en och samma gång ska han/hon vara vice ordförande i och ordförande för rådet för EU:s utrikesministrar, den s.k. dubbelhattningen. Denna roll innebär en stark maktkoncentration och kan leda till intressekonflikter. Syftet är givetvis att utveckla en utrikespolitik för hela EU. Den nya grundlagen är mycket tydlig. Enligt artikel 24.3 ska medlemsstaterna aktivt och förbehållslöst stödja unionens utrikespolitik i en anda av lojalitet och gemensam solidaritet. Enligt artikel 24.2 ska EU utforma och genomföra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som grundas på en utveckling av medlemsstaternas ömsesidiga politiska solidaritet, på en identifiering av frågor av allmänt intresse och på förverkligandet av en ständigt ökande grad av samstämmighet i medlemsstaternas åtgärder. Det är inte ett självändamål att institutionalisera och styra utrikespolitiken för EU:s 27 sinsemellan ofta mycket olika medlemsländer. Här, som så ofta annars, menar vi att mångfald kan vara en fördel. Det är bra att länder kan agera olika och det är bra att ländernas folkvilja kan få genomslag i politiken. EU anser att det är en fördel om medlemsländerna talar med en röst. Från sida tycker vi att det är betydligt viktigare vad länderna säger än att de säger samma sak. När EU-länderna ska ena sig om en linje blir den gemensamma åsikten ofta otydlig och luddig. EU:s obegripliga politik gentemot 2006/07 där man förespråkar demokratiska val som man bojkottade valets vinnare är ett avskräckande exempel. Det hade inte varit till någon fördel för världsfreden om EU hade samlat sig kring en utslätad kompromisslinje inför angreppskrig mot 2003. Som det nu blev kunde och ta ställning mot kriget, vilket troligen bidrog till att också vända världsopinionen mot kriget. Om EU hade talat med en röst är risken stor att de hade tvingats vara tysta. är ingen motståndare till samverkan på det utrikespolitiska området, men vi ser inte enhetligheten som ett självändamål. Inrättandet av en utrikesminister på EU-nivå är ett tydligt och viktigt steg mot förverkligandet av en utrikespolitik för EU, vilket vi motsätter oss. Man måste fråga sig vilken linje en utrikesminister i EU ska driva vid en ny kris mellan länderna i EU av den typ gav upphov till? Den frågan har fortfarande inte fått något tydligt svar. 5.6De nationella parlamentens roll En nyhet med Lissabonfördraget som välkomnar är att de nationella parlamenten kommer att få de nya lagförslagen och pröva dem mot subsidiaritetsprincipen, dock inte mot hela det politiska innehållet i lagförslaget. Om man anser att lagförslaget bryter mot subsidiaritetsprincipen kommer parlamenten att ha möjlighet att protestera. I debatten kallas detta ibland att vifta med gult kort. Förslaget är att om en tredjedel av medlemsländernas parlament protesterar mot en lag från att den blivit föreslagen, måste motivera sig om den inte väljer att ändra eller dra tillbaka sitt förslag. Det här förslaget är positivt eftersom det skapar en möjlighet för de nationella parlamenten att bli mer delaktiga, men det ska också understrykas att det är närmast löjeväckande svagt eftersom det enbart avser en prövning av subsidiaritetsprincipen. Kraven för att ska tvingas tänka en gång till på ett förslag är också alldeles för höga. förespråkar i stället, i likhet med f.d. talman, , att ett förslag automatiskt ska falla om en tredjedel av de nationella parlamenten protesterar. De nationella parlamenten får också en möjlighet att begära att prövar frågan om subsidiaritetsprincipen har åsidosatts i redan gällande lagstiftning. Subsidiaritetsprincipen inom EU har varit mycket omtalad, men sällan eller aldrig tillämpats, och har en lång historia av att verka i centraliserande riktning. Möjligheten att väcka talan för de nationella parlamenten är därför ett steg åt rätt håll. Såväl det ökade inslaget av majoritetsbeslut i EU som en förstärkning av roll, som Lissabonfördraget innebär, leder till, som för europapolitiska studier anger i sitt remissvar, en försvagning av de nationella parlamentens roll. Vi anser att det är olyckligt att de nationella parlamenten försvagas ytterligare när det gäller framtagande av EU-lagar etc. Många hävdar att detta uppvägs av att får ökad makt, men det är inte sant. Jämför t.ex. med att varje svensk riksdagsledamot representerar ca 26000 invånare medan EU-parlamentarikerna enligt Lissabonfördraget representerar ca 660000 invånare. Avståndet mellan folket och de folkvalda är därmed oerhört stort i EU-sammanhang. Bäst är därför att de nationella parlamenten har stort inflytande över lagstiftningen och att det sker en begränsning av antalet frågor som avgörs på EU-nivå (mer om detta på andra ställen i motionen). Det gamla förslaget till innehöll en helt ny paragraf som fastslog EG-rättens företräde framför medlemsländernas lagar. Den paragrafen finns inte med i den nya EU-grundlagen. Det tycker är bra. Det har hävdats att det inte spelar någon roll om man skriver in detta i fördraget eller inte, eftersom EG-rätten redan har företräde i praktiken. Det stämmer dock inte helt. Det finns en praxis i om att EU:s lagar står över medlemsstaternas, men den har aldrig varit fördragsfäst och den har kunnat vägas mot andra omständigheter. har t.ex. accepterat det svenska Systembolagets försäljningsmonopol, trots att det är ganska tveksamt enligt EG-rätten. Om det skrivits in i fördraget att EG-rätten står över medlemsländernas lagar hade dess företräde blivit principiellt och rättsläget hade förändrats. Även om det alltså inte skrivs in i fördraget ska det uppmärksammas att det finns med i förklaring nr 17, som är fogad till fördraget. Exakt vilken status denna förklaring kommer att ha framöver är lite oklart. Vi menar att det bästa hade varit att inte alls ha med den i någon förklaring som är fogad till fördraget för att på detta sätt helt avskriva de tankar som finns i företrädesrätten. Artikel 308 i EUF-fördraget innebär att tillämpningsområdet för flexibilitetsklausulen utvidgas och förutsätter att viss beslutanderätt förs över till unionen (avsnitt 7.2.3 i propositionen). EU får därmed möjlighet att med enhällighet anta rättsakter på områden som inte tydligt angetts i fördraget. Detta innebär att det är EU som avgör vad EU ska ha makt att besluta, med argumentet att så länge det rör sig om att inom ramen för den inre marknadens ram förverkliga något av EU:s mål. EU får därmed kompetens att åta sig nya kompetenser, s.k. kompetenskompetens. Denna gummiparagraf har tidigare funnits inom de delar av EU som brukar beskrivas som första pelaren, men utvidgas nu till att gälla näst intill hela EU eftersom enda undantaget gäller EU:s utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP:en). Kammarrätten i skriver i sitt remissvar att man ser bestämmelser i om flexibilitetsklausulen som problematisk med hänsyn till frågan om var gränsen går för unionens kompetens. anser att flexibilitetsklausulen kan anses bryta mot principerna för statsskick och därmed regeringsformens 10 kap. 5 §. Detta eftersom det handlar om maktöverföring från det nationella parlamentet till EU. Den nya EU-grundlagen innehåller också ett antal s.k. passereller som regleras i nya artiklar 48.6 och 48.7. Passerell är ett franskt ord som betyder gångbro, och de innebär att med enhällighet kan besluta om att avskaffa vetorätten och gå över till beslut med kvalificerad majoritet på områden där fördraget kräver enhällighet. Regeringen väljer att kalla detta former för ett förenklat ändringsförfarande, vilket får anses vara en klart förskönande omskrivning av artiklarnas innehåll. har i sitt remissvar anfört att man ser det som ett allvarligt problem och en utmaning mot EU:s folkliga förankring samt grundläggande demokratiska principer, vilket kan instämma i. Anledningen är att förfarandet inte klart och tydligt är analyserat. Kammarrätten i slår fast i sitt remissvar att det kan ifrågasättas om den föreslagna ordningen (=passerellerna, vår not) innebär att formuleringen i RF 1:1 att all makt utgår ifrån folket fortfarande kan anses helt rättvisande. Kammarrätten i påpekar vidare att det kan tolkas som att en väg öppnas för grundläggande förändringar i fördragen utan att gå vägen över ratifikation i de nationella parlamenten. Slutsatsen av detta blir givetvis att de nationella parlamenten får minskad makt, och därmed reduceras väljarnas inflytande ytterligare. De nationella parlamenten har visserligen på sig att lägga in ett veto, men om de inte gör detta förändras fördraget utan att ändringen behöver ratificeras, dvs. godkännas, av medlemsstaternas nationella parlament. Det betyder att det blir betydligt lättare att flytta mer makt till EU. skriver i sitt remissvar att passerellerna är ett principiellt avsteg från den folkrättsliga utgångspunkten att varje fördragsändring kräver en fullständig förhandlingsomgång och uttryckligt godkännande enligt nationella, konstitutionella regler (vanligen ratifikation). Man skriver vidare att ur ett konstitutionellt perspektiv är det fråga om en centralisering av makten över fördragen. Det är därför enligt oerhört allvarligt att så liten uppmärksamhet har riktats på denna fråga. Passerellerna gör det möjligt för EU att övergå från mellanstatligt till överstatligt beslutsfattande. Passerellerna innebär, precis som i fallet med flexibilitetsklausulen, att EU tillskansar sig kompetenskompetens. anser att passerellerna kan anses bryta mot det svenska statsskickets grunder. Detta bör ges regeringen till känna. En av de få saker som uppskattar med Lissabonfördraget är införandet av en utträdesparagraf (artikel 50). Det är bra att det tydliggörs att ett land har rätt att lämna EU, och det är också bra att det skapas en tydlig procedur för hur förhandlingarna om detta ska gå till. 5.11Medborgarinitiativet borde vara kraftfullare Den nya bestämmelsen om medborgarinitiativ i artikel 11.4 är i grunden ett positivt förslag, men det riskerar att bli tandlöst i praktiken. Förslaget innebär att man ska samla in minst en miljon namnunderskrifter för att uppmana att anta/förkasta en rättsakt EU har befogenhet om. Det är dock bara fråga om en uppmaning, och varken eller behöver vidta någon åtgärd. hade gärna sett att det krävts färre än en miljon namnunderskrifter. Det påminner om reglerna för namninsamlingar vid kommunala folkomröstningar i , men i svenska kommuner måste de folkvalda i alla fall rösta om förslaget om man samlat in av kommunmedborgarnas namnunderskrifter. Visserligen röstar kommunfullmäktige nej, men de folkvalda måste i alla fall uttrycka en åsikt. Den proceduren framstår dock som kraftfull i jämförelse. 5.12Inget slut på flyttcirkus I är det reglerat att ska ha säte både i och i samt ett kontor för förvaltningen i . Att ha två stora parlament har kritiserats kraftigt med tanke på att det blir dubbel uppsättning av det mesta. Till detta kommer det eviga resandet, inte bara av de 785 ledamöterna utan också av personal, assistenter och journalister, totalt sett ca 3000 personer som gör denna flytt en gång . Gröna Gruppen i har låtit ett universitet göra en utredning kring klimateffekterna av denna flyttcirkus och resultatet är nedslående: flyttcirkusen genererar koldioxidutsläpp , vilket motsvarar ca 13000 tur-och-retur-resor med flyg över . En ändring i fördraget hade varit bra så att det i fortsättningen bara blir ett säte för , men tyvärr valde den att inte lyfta fram denna fråga. Flyttcirkusen får alltså fortsätta. Den öppna samordningsmetod som finns inom sysselsättningsområdet utökas med Lissabonfördraget att gälla på ytterligare fyra områden. tycker att den öppna samordningsmetoden är positiv eftersom den bygger på mellanstatligt samarbete och utbyte av goda erfarenheter för att nå gemensamt uppsatta målsättningar. Det gör att nationella lösningar och tidigare prövade arbetsmodeller kan tillämpas och innebär att ingen harmonisering av lagstiftning behövs. Det är dock viktigt att uppmärksamma att det finns krafter i EU som vill skärpa samordningsmetoden som en metod att försöka harmonisera lagstiftning bakvägen. Vi anser att klart och tydligt ska agera för att den öppna samordningsmetoden inte omformuleras till att bli en metod för att försöka överta behörigheten från medlemsstaterna. Detta bör ge regeringen till känna. 6EU:s utrikes- och försvarspolitik Om den nya EU-grundlagen antas kommer den svenska alliansfriheten att bli allvarligt urholkad. I fördraget skiljer man inte längre mellan utrikes- och försvarspolitik. I artikel 24.1 fastslås uttryckligen att det gradvisa fastställandet av en gemensam försvarspolitik är en del av utrikes- och säkerhetspolitiken. I paragraf 42.2 förtydligar man ytterligare att EU:s säkerhets- och försvarspolitik skall omfatta den gradvisa utformningen av unionens gemensamma försvarspolitik. Den kommer att leda till ett gemensamt försvar, när med enhällighet har beslutat detta. Upprättandet av ett EU-försvar omnämns alltså inte längre som en möjlighet utan har förvandlats till en tidsfråga om när beslutet ska ske. I artikel 42:1 skrivs också EU:s säkerhets- och försvarspolitik ska tillförsäkra unionen en operativ kapacitet som stöder sig på civila och militära resurser. Om man vill kunna säga nej till förslaget om en EU-armé måste man agera , innan principbeslutet skrivs in i . skriver i sitt remissvar att förslaget innebär att EU blir en försvarsallians med ömsesidiga försvarsgarantier liknande de som finns inom NATO. Detta kommer att få långtgående konsekvenser för säkerhets- och försvarspolitik i och med att vår alliansfrihet i praktiken kommer att sluta att existera. har liksom Svenska Freds starka invändningar mot förslaget. Vi anser att varje EU-land själv ska förfoga över sitt försvar. Därefter kan länderna ställa sina kapaciteter till FN:s förfogande i de fall FN anser sig ha anledning att ingripa militärt. Utvecklingen inom EU har lett till att en stående EU-armé kommit allt närmare ett förverkligande. Framväxten av EU:s utrikespolitik och den gradvisa övergången till en försvarsallians visar på en uppenbar statsbildningsprocess av EU. Den nya artikel 42.7 innebär att EU omvandlas till en försvarsallians: Om en medlemsstat skulle utsättas för ett väpnat angrepp på sitt territorium, är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge den stöd och bistånd med alla till buds stående medel i enlighet med artikel 51 i stadga. Detta skall inte påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik. Skrivningen om den särskilda karaktären är ett fikonlöv för den militära alliansfriheten, men den förmår inte dölja vart utvecklingen är på väg. skriver i sitt remissvar att artikel 42.7 är mer långtgående än det ömsesidiga försvarsåtagande som finns inom NATO. Det är självklart så att inte är militärt alliansfritt ifall denna artikel finns kvar. Det kommer också än mer att kraftigt försvaga som medlare i internationella konflikter, vilket har haft en stolt tradition av att vara. Som medlem i försvarsalliansen lär ju intresset från omvärlden att söka stöd och medling av vara i praktiken obefintligt, inte minst för att EU med stor säkerhet själv kommer att, mer eller mindre, ha uttryckt och/eller agerat i internationella konflikthärdar. 6.3Det blir en upprustningsplikt EU-grundlagen fastslår också att medlemsstaterna förbinder sig att gradvis förbättra sin militära kapacitet (artikel 42:3). EU-grundlagen förbjuder med andra ord nedrustning, och påbjuder t.o.m. motsatsen. Det är både en dålig politik och en fullkomligt absurd sak att skriva in i ett fördrag. Det måste absolut vara respektive parlaments åsikt om hur storleken på ens försvar ska vara. har krävt att den ska agera för att få detta struket ur Lissabonfördraget, men regeringen har inte ens velat lyfta fram frågan. Det är uppenbart att regeringen inte har analyserat vad denna artikel kommer att innebära i praktiken. Det finns krafter i EU som gärna ser en militär upprustning av EU, men det borde inte ligga i ett svenskt intresse att det blir så. 6.4Militära operationer i EU:s namn Den nya EU-grundlagen utvidgar möjligheterna till militära operationer i EU:s namn. Medlemsstaterna ska bidra till de mål som fastställs av ministerrådet genom att ställa civila och militära resurser till unionens förfogande. De medlemsstater som tillsammans upprättar multinationella styrkor får även ställa dem till förfogande för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (artikel 42:3). Det finns ingen begränsning till minröjning eller liknande icke kontroversiella insatser. Inte heller krävs beslut i för att EU-trupp ska kunna skickas utomlands. I stället öppnas för fullfjädrade EU-interventioner av samma slag som angrepp på . Inget land ska kunna tvingas delta i en militär operation mot sin vilja, däremot kan ministerrådet anförtro genomförandet av ett uppdrag åt en grupp medlemsstater som så önskar och som förfogar över den kapacitet som krävs för ett sådant uppdrag inom unionens ram för att som det heter bevara unionens värden och tjäna dess intressen (artikel 44 och 42:5 ). Denna coalition of the willing ska samråda med EU:s utrikesminister och informera ministerrådet om hur uppdraget fortsätter. Risken är dock uppenbar att medlemsstaterna inte garanteras verklig insyn och politisk kontroll över de militära insatser som genomförs i EU:s namn. Det faller utanför rimlighetens ram att ett land inom EU skulle kunna kalla sig alliansfritt som andra länder i EU utför militära interventioner i EU:s namn. Länder utanför EU lär ha uppfattningen att alla länder i EU deltar i den militära aktionen. Som om detta inte vore nog kommer också att bindas av den s.k. solidaritetsklausulen, artikel 222, där det heter att unionen och dess medlemsstater ska handla gemensamt i en anda av solidaritet om en medlemsstat utsätts för en terroristattack unionen ska mobilisera alla instrument som står till dess förfogande, även militära resurser som medlemsstaterna tillhandahåller, för att förhindra terroristhot på medlemsstaternas territorier. Eftersom definitionen av terroristhot är ytterst luddig och ger möjlighet till väldigt öppna och vida tolkningar är den föreslagna formuleringen minst sagt oroväckande. Definitionens otydlighet kan illustreras av det bedrövliga faktumet att den första organisation som dömdes utifrån en lag som anpassats till EU:s terroristdefinition var , som hade genomfört en fredlig protestaktion mot genmanipulerad mat i . Från sida tycker vi att det är mycket olyckligt med en fördragsfäst solidaritetsklausul där också militära resurser ska tillhandahållas. Det innebär i praktiken att alliansfriheten urholkas väsentligt eftersom utformningen av solidaritetsklausulen är förvillande lik en traditionell försvarsallians mellan stater.