mot · GW02Sf331 · 2008-09-11 00:00:00 — En lagändring, som trädde 2000, beträffande förutsättningarna att bifalla en ansökan om uppehållstillstånd som görs efter inresan, innebar följande: om utlänningen har stark anknytning till en person bosatt i landet och det inte skäligen kan begäras att utlänningen återvänder till ett annat land för att inge ansökan där, får den bifallas trots att den gjorts efter inresa till . Avsikten med lagändringen var att öka möjligheterna till bifall på en ansökan gjord efter inresan, men bestämmelsen har tillämpats så att den tvärtom inneburit minskade möjligheter till bifall. Denna praxis har inte förändrats sedan en ny instansordning i utlänningsärenden har införts. Konsekvensen har blivit djupt inhumana beslut som leder till svåra tragedier. Det är därför nödvändigt att regeringen lägger fram förslag om lagändring för att undantag från huvudregeln ska kunna göras bl.a. när utlänningen har barn i eller kvinnan i förhållandet är gravid eller sökanden med all sannolikhet skulle få sin ansökan beviljad. Lagändringen måste också omfatta de situationer där det redan föreligger ett lagakraftägande avvisnings- eller utvisningsbeslut. Detta bör begära. 8.3Utländska kvinnors stryktålighet en översyn av 2kap. har många människor upprörts över att utländska kvinnor som misshandlats av sin man under den tvååriga prövotiden för permanent uppehållstillstånd, oftast blivit utvisade från om de brutit upp från förhållandet. Denna rättstillämpning har fått stötande konsekvenser, t.ex. att många kvinnor sett sig tvingade att stanna kvar i förhållanden trots misshandel från mannens sida, eftersom en utvisning skulle leda till fruktansvärda konsekvenser för dem i hemlandet. Den starka kritiken, bl.a. i riksdagsmotioner och frågor från i till ansvarigt statsråd, ledde till att den dåvarande regeringen förelade en proposition i ämnet. Tyvärr begränsade propositionen skyddet för kvinnan till fall när det varit fråga om våld eller för handlingar som innebär allvarlig kränkning. påpekade i en reservation till utskottsbetänkandet att formuleringen kunde komma att få till följd att för hög grad av våld och allvarlig kränkning kunde komma att accepteras och att myndigheterna medgavs ett alltför stort tolkningsutrymme. Det är uppenbart att den tidigare regeringens försök att genom lagändring åstadkomma en rimligare rättstillämpning misslyckats. beslutade i ett tillkännagivande att det fanns skäl att nu närmare studera tillämpningen av nämnda bestämmelse i syfte att klarlägga huruvida skyddet för kvinnor och barn uppnår en godtagbar nivå. Om det visar sig att så inte är fallet borde regeringen återkomma till med förslag om lagändring. Enligt uppgift från har regeringen nu efter långt dröjsmål begärt att ska lämna en redovisning för tillämpningen av bestämmelsen. Men redan nu står det klart att det är nödvändigt med en lagändring för att det ska råda ett tillräckligt skydd för kvinnor och barn mot övergrepp som främjas av utlänningslagen. Regeringen bör förelägga förslag om lagändring för att komma till rätta med de fortsatta missförhållandena med avvisningsbeslut om kvinnor som misshandlats eller kränkts under den tvååriga prövotiden. Detta bör begära. 8.4Förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning Den bestämmelse om skydd på grund av välgrundad fruktan för förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning som infördes i utlänningslagen har utsatts för skarp kritik av, bl.a. Det skulle ha varit en betydligt bättre lösning att bredda tolkningen av flyktingbegrepp så att det också innefattar förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning. Det är glädjande att det nu äntligen genomförts en utvidgning av flyktingbegreppet till att omfatta även förföljelse på grund av kön i enlighet med det synsätt som länge förespråkat. Men det är av avgörande betydelse om äldre rättspraxis tillåts influera tolkningen av den nya bestämmelsen. Än så länge har Migrationsöverdomstolen endast avgjort något enstaka mål på grundval av den nya bestämmelsen, och det är följaktligen för tidigt att dra några slutsatser om den nya regleringens praktiska betydelse. I propositionen har det inte gjorts något tydligt avståndstagande från denna äldre praxis. Inte heller har det i propositionen tydligt klargjorts att de riktlinjer utfärdat om könsrelaterad förföljelse ska tillämpas. Andra problem i tillämpning kan bli förföljelsebegreppet; social utstötning har inte berörts i lagstiftningen, inte heller könsdiskriminerande lagstiftning. Hur kommer riskbedömningarna att göras, hur höga beviskrav kommer att ställas i rättstillämpningen? Förföljelse inom familjen kommer att behandlas på ett annat sätt än förföljelse från staten, att skydd inte kan ges på grund av resursbrist ska nämligen tillmätas betydelse vid bedömningen av flyktingskapsfrågan vid våld inom familjen. Detta är felaktig tillämpning av flyktingbegreppet som kommer att ställa många förföljda kvinnor utan skydd av flyktingkonventionen. Det är ett problem att regeringen i sitt regleringsbrev till inte angivit att det ska vara ett mål att integrera ett genusperspektiv i asylprocessen. saknar sådana tydliga mål, strategier och rutiner. Det finns inte genusansvariga på alla enheter, och de som finns har varken fått en uppdragsbeskrivning eller tidsutrymme att kunna ägna frågan uppmärksamhet. Regeringen bör i kommande regleringsbrev till ställa krav på att verket vidtar erforderliga åtgärder för att integrera ett genusperspektiv. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det är av största vikt att regeringen när det bildats en rättspraxis på grundval av den nya bestämmelsen låter utvärdera tillämpningen av lagen för att konstatera om de avsedda förändringarna blivit verklighet och vilka problem som visat sig i tillämpningen. Därför bör regeringen genomföra en snar utvärdering av tillämpningen av den nya lagbestämmelsen om flyktingstatus på grund av förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Trots ändringen av utlänningslagen har migrationsmyndigheterna fortsatt att utvisa homosexuella personer till länder som t.ex. (Länsrätten i , mål nr. UM 225-06, avd. 11). och migrationsdomstolen använder regelmässigt rapporter om mänskliga rättigheter som beslutsunderlag i flyktingärenden. avslog Migrationsdomstolen i en asylansökan gjord av en homosexuell man från . Av UD:s rapport om framgår följande: Bristen på tolerans i det iranska samhället är långtifrån absolut: män håller varandra i händerna, de vänslas i parkerna etc. Man kan se män kyssa varandra på gatan eller se sminkade män. Det är något av en paradox i att heterosexuella personer (som, nota bene, inte är gifta) egentligen har större svårigheter med att kunna leva ut sin sexuella läggning än homosexuella. erkänner UD i rapporten att homosexuella riskerar grymma straff för homosexuella handlingar. För män gäller dödsstraff vid penetration och piskrapp för andra sexuella handlingar. För könsumgänge mellan kvinnor utdöms hundra piskrapp för vardera parten. UD menar dock att de iranska myndigheterna inte aktivt förföljer homosexuella och att de flesta homosexuella i kan undgå fara om de lever diskret och tillbakadraget. Denna motivering har legat till grund för flera beslut av regeringen. UD konstaterar vidare att de avrättningar av två homosexuella män som skedde hade sin grund i våldtäkt och mord. Detta trots att har rapporterat om att den iranska regimen använder sig av andra brottsrubriceringar än de faktiska för att göra sig av med homosexuella personer. Vi kan konstatera att UD:s rapporter på flera avgörande punkter är rent felaktiga och dessutom kränkande för de HBT-personer som är tvungna att fly från sitt hemland på grund av förföljelse, misshandel och rena dödshot. Eftersom det är klarlagt att människor avrättas på grund av sin sexuella läggning i bör asylsökande homosexuella iraniers fruktan anses välgrundad så länge paragrafen om dödsstraff och kroppsbestraffning finns kvar i den iranska strafflagen. Detsamma gäller alla andra länder som avrättar och bestraffar homosexuella och bisexuella på grund av deras sexuella läggning samt transpersoner på grund av deras könsidentitet. Utlänningslagens tillämpning i praktiken avviker från intentioner med lagen. har tidigare i ett betänkande uttalat att det aldrig kan komma i fråga att avvisa exempelvis en homosexuell person till hemlandet om han eller hon riskerar förföljelse på grund av sin sexuella läggning (bet. 2005/06:SfU4). anför även att det torde vara mycket svårt att bedöma om ett döljande av den sexuella läggningen utesluter risken för förföljelse. mening verkar dessvärre ha gått och migrationsdomstolen förbi. Utlänningslagen ska tillämpas i enlighet med lagstiftarens intentioner. Det är därför av yttersta vikt att tar sitt ansvar och ger de HBT-personer som flyr hit rätt till flyktingstatus. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det beviskrav som uppställs i svensk rätt för att risken för förföljelse ska beaktas är att den är sannolik. Detta beviskrav står inte i överenstämmelse med en riktig tillämpning av flyktingkonventionen. Som framgår av FN:s flyktingkommissariats Note on burden and standard of proof in refugee claims från bör kravet utifrån internationell rättspraxis, bl.a. domar i , ligga mellan sannolikt och möjligt. I målet INS v. uttalade att beviskravet förvisso inte kräver att utlänningen visar att det är mer sannolikt än motsatsen att han kommer att bli förföljd för att klassificeras som flykting. Regeringen bör ta initiativ till en sådan översyn av flyktingskapsbestämmelsen i utlänningslagen att tillämpningen bringas i överensstämmelse med gällande internationell rätt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den som känner välgrundad fruktan att utsättas för allvarliga övergrepp på grund av svåra motsättningar i hemlandet ska enligt en ny bestämmelse i 4kap. 2§ utlänningslagen har rätt till uppehållstillstånd. Bestämmelsen har av domstolarna givits den tolkningen att det måste röra sig om ett individualiserat hot för att den ska vara tillämplig. Detta strider helt mot vad lagstiftaren avsåg. I propositionen (2004/05:170) sägs på s. 178: Härigenom täcks situationer in som enligt praxis ger uppehållstillstånd av politisk humanitära skäl och andra skyddsrelaterade skäl som bifallits av humanitära skäl. Det kan röra sig om såväl godtyckliga som systematiska övergrepp som det till följd av maktförhållandena i landet inte finns möjlighet för den enskilde att skydda sig emot eller få rättelse för. Övergreppen behöver inte nödvändigtvis härröra från en myndighet utan kan lika väl ha begåtts av någon enskild aktör. [ ]Avsikten med den ändrade indelningen av grunderna för uppehållstillstånd är inte att inskränka möjligheten för skyddssökande att få uppehållstillstånd i förhållande till vad som gäller enligt nuvarande lagstiftning och praxis. Men det är just vad som skett genom att det i praxis ställts upp krav på ett individualiserat hot. I EU:s skyddsgrundsdirektiv finns en bestämmelse om subsidiärt skydd som i mycket motsvarar bestämmelsen i utlänningslagen. Vissa EU-länder som exempelvis har tolkat bestämmelsen så att den ger skydd i en situation av urskillningslöst våld i ett land utan att det krävs att den asylsökande måste kunna visa att ett individuellt hot riktas mot honom/henne. I andra länder, t.ex. i , har domstolarna gjort en restriktiv tolkning av bestämmelsen genom att krav ställts på att en individuell risk måste påvisas genom någon särskild omständighet. har rekommenderat att länderna inte ska uppställa krav på en individualiserad risk när bestämmelsen tillämpas. Regeringen måste skyndsamt ta initiativ för en lagöversyn på denna punkt för att skyddet för människor vars liv, frihet och hälsa hotas ska bringas i överensstämmelse med vad som avsågs av lagstiftaren när den nya utlänningslagen antogs. Därför bör en översyn av 4kap. 2§ 2utlänningslagen göras så att det i praxis uppställda kravet på individualiserat hot utmönstras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den som behöver skydd på grund av väpnad inre eller yttre konflikt har också rätt till skydd enligt utlänningslagen. Migrationsöverdomstolen har i en dom slagit fast att det inte råder väpnad konflikt i i utlänningslagens mening. Enligt domstolens tolkning måste följande tre rekvisit vara uppfyllda för att en intern väpnad konflikt ska anses råda: att det rör stridigheter mellan en stats väpnade styrkor och andra väpnade organiserade grupper och att dessa uppnår ett visst mått av intensitet, att de väpnade grupperna ska ha territoriell kontroll till den grad att de kan utföra militära operationer samt att civilbefolkningen ska vara drabbad på ett sätt som gör det omöjligt att vistas i regionen. Internflykt ska inte heller vara möjlig. Migrationsöverdomstolen har i sin tolkning stött ett uttalande i proposition 1996/97:25 rörande de aktuella ändringarna av utlänningslagen och ett regeringsbeslut . Det är från detta regeringsbeslut domstolen hämtat formuleringen väpnad konflikt i folkrättslig mening. Formuleringen syftar uppenbarligen på de kriterier som fastställs i artikel 1(1) tilläggsprotokoll till Genèvekonventioner. Detta tilläggsprotokoll är emellertid inte ett uttryck för vad som är den folkrättsliga innebörden i begreppet väpnad konflikt. Protokollet är bara tillämpligt på de stater som ratificerat detsamma. Artikel 3 i konventionen har en vidare tillämplighet och gäller även för stridigheter som inte omfattas av tilläggsprotokollet. , som enligt sin stadga har ett särskilt uppdrag att tolka och informera om den internationella humanitära rätten, har skrivit till EU:s ordförandeland och framfört sin tolkning av begreppet inre väpnad konflikt: Icke-internationella väpnade konflikter är utdragna väpnade sammanstötningar mellan väpnade regeringsstyrkor och en eller flera väpnade grupper eller mellan sådana grupper på en stats territorium, som är part i Genèvekonvetionen. Den väpnade konflikten måste uppnå ett minimum av intensitet och de inblandade parterna visa ett minimum av organisering (icke officiell översättning). Det är därför nödvändigt att regeringen tar initiativ till en översyn av tolkningen av begreppet yttre eller inre väpnad konflikt i 4kap. 2§ utlänningslagen att det bringas i överensstämmelse med den internationellt accepterade folkrättsliga innebörden av begreppet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Ett allvarligt missförhållande i utredningsförfarandet i asylärenden är att inte tar initiativ till tortyrskadeutredningar när den asylsökande åberopar att han eller hon har torterats. De offentliga biträdena vågar normalt inte initiera en sådan utredning eftersom det inte går att förutse om utlägget kommer att godtas som en skälig utredningsåtgärd. Regeringen bör i kommande regleringsbrev ge i uppdrag att förordna om tortyrskadeutredningar i de ärenden där sökanden uppgivit att han eller hon torterats. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Mottagandet av ensamkommande flyktingbarn har varit föremål för uppmärksamhet och här har förändringar genomförts för att förbättra mottagandet. När det gäller den förändringen att kommunerna istället för ska ansvara för mottagandet har det varit stora problem att få tillräckligt många kommuner att ställa upp. Det finns dock ett område som inte rönt så mycket uppmärksamhet och det gäller själva bedömningen av barns asylansökningar. Vi vet dock att mycket få barn får flyktingstatus, det gäller både och . Kunskapen om barnrelaterad förföljelse är bristfällig. använder barnspecifik landinformation i mycket begränsad omfattning. Också hos ombuden finns kunskapsbrister i detta avseende. Av central betydelse är här förutom flyktingkonventionen också . har också utfärdat riktlinjer för asylprocessen för ensamkommande barn som också innehåller vägledning beträffande barnrelaterad förföljelse. Det föreligger behov av en översyn av utlänningslagen för att det ska klargöras att landinformation som särskilt handlar om förföljelse av barn måste användas i barns asylärenden, och regeringen bör ge tilläggsdirektiv om detta till den pågående utredningen om en översyn av utlänningslagen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det är också väsentligt att det finns personal utbildad i utredningsmetodik för barn. Det krävs t.ex. särskilda kunskaper för att kunna bedöma barns subjektiva fruktan för förföljelse. Regeringen bör uppdra åt att utarbeta särskilda riktlinjer för utredning och bedömning av barns asylskäl. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I den nya utlänningslag som trädde i kraft har det genomförts betydande förändringar av regleringen om uppehållstillstånd på skyddsskäl och humanitära grunder. Avsikten är att en större andel ska beviljas uppehållstillstånd på grund av skyddsskäl istället för humanitära grunder. Detta är ett riktigt synsätt som ställer sig bakom. Vi är dock kritiska till att den bestämmelse som i första hand ersätter humanitära skäl, nämligen 5kap. 6§ utlänningslagen, som ger möjlighet att bevilja uppehållstillstånd på grund av synnerligen ömmande omständigheter. Det har utbildats en mycket restriktiv praxis som bl.a. innebär att de som har hiv/aids eller andra svåra sjukdomar nästan undantagslöst hänvisas till att söka vård i hemlandet, även om vården av kostnadsskäl i praktiken inte är tillgänglig för den det gäller. Denna inhumana praxis måste brytas genom att lagbestämmelsen ändras. Uttrycket synnerligen i rättsliga sammanhang är ett mycket snävt begrepp och bör därför bytas ut mot särskilt som ger möjlighet till en något mer generös bedömning. Självmordsrisk som styrkts av en specialist i psykiatri bör utgöra ett sådant särskilt skäl och utan att denna risk ska behöva vara kopplad till psykisk sjukdom. Därför bör 5kap. 6§ första stycket 1ges följande lydelse: Om uppehållstillstånd inte kan ges på annan grund, får tillstånd beviljas en utlänning om det vid en samlad bedömning av utlänningens situation föreligger sådana särskilt ömmande omständigheter att han eller hon bör tillåtas stanna i . Detta bör besluta. I propositionen med förslag till ny utlänningslag (2004/05:170) s. 192 sägs att något beslut om avvisning bör liksom inte fattas då det redan inför ett beslut över en ansökan om uppehållstillstånd står klart att ett avlägsnandebeslut inte skulle gå att verkställa. Denna regel fanns också i den gamla utlänningslagen, men den tillämpades inte då och tillämpas inte heller nu på ett konsekvent och förutsägbart sätt. fattas avvisningsbeslut i uppenbar strid med förarbetsuttalandet. Det är därför nödvändigt att regeringen återkommer till med förslag till ny bestämmelse i utlänningslagen om att avlägsnandebeslut ej ska fattas om det inte går att verkställa. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Bestämmelsen i 12kap. 19§ 2utlänningslagen, där krav uppställs att utlänningen inte kunnat åberopa verkställighetshindren tidigare eller har giltig ursäkt för att inte ha åberopat dem tidigare, står i uppenbar konflikt med artikel 3 i om de mänskliga rättigheterna. Detta avhjälps inte genom de möjligheter har att bevilja uppehållstillstånd enligt 12kap. Regeringen bör därför ta initiativ till en översyn av 12kap. 19§ utlänningslagen för att bringa bestämmelsen i överensstämmelse med om de mänskliga rättigheterna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Om en gång överlämnat verkställigheten av ett utvisningsbeslut till polisen saknar denna varje möjlighet att återlämna ärendet till även om en förändrad situation skulle göra detta sakligt motiverat. Regeringen bör därför återkomma till med förslag till en sådan lagändring att möjlighet ges till polisen att återlämna ett verkställighetsärende till . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. redovisas databas med landinformation om de asylsökandes hemländer på . Detta är ett stort framsteg eftersom det möjliggör en dialog mellan och den asylsökande om innehållet och tillförlitligheten i landinformationen. har dock ett nytt problem visat sig. Det förhåller sig nämligen så att bortser från innehållet i sin egen landinformation när det där finns uppgifter som talar för att den asylsökande borde beviljas uppehållstillstånd. Det föreligger att trängande behov av att tjänstemän utbildas i hur landinformationen används i ärendena på ett opartiskt sätt. Regeringen bör ge i uppdrag att organisera sådana kurser i opartiskt användande av landinformation. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 12§ andra stycket utlänningslagen anges att en utlänning som avvisats ska lämna landet . Tvåveckorsfristen börjar löpa som ett lagakraftägande beslut fattats. kan det dröja avsevärd tid innan beslutet når den det berör. Inte sällan kan det gå innan han eller hon får kännedom om beslutet. I alla händelser är tidsfristen så kort att det är helt omöjligt också med god vilja att ordna med utresan från inom denna frist. I andra fall, t.ex. för palestinier som tidigare vistats som gästarbetare i någon av , är det omöjligt att inom denna tidrymd ordna tillstånd att resa in i det land dit avvisningen ska ske. Ofta låter det sig över huvud taget inte göras. Konsekvenserna av denna regel blir i nästan samtliga ärenden fullständigt orimliga. Utlänningen har ingen praktisk möjlighet att undvika att vistas illegalt i . Denna illegala vistelse kommer sedan att hållas emot henne eller honom vid varje framtida ansökan om uppehållstillstånd eller besöksvisum. Murbyggandet mot omvärlden håller successivt på att övergå till ett fullständigt utestängande av människor av annan etnicitet från . Det angivna lagrummet måste ändras så att det av lagtexten klart framgår att utlänningen alltid ska ha skäligt rådrum för att ordna förberedelserna för avresan. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 8.12Bortre gräns i asylprocessen Handläggningstiderna för ärenden om uppehållstillstånd har ständigt varit ett stort problem i vart fall . Det har gjorts återkommande lagändringar och vidtagits andra åtgärder för att försöka komma till rätta med problemen, men utan att några förbättringar åstadkommits fram till . De längsta godtagbara handläggningstider som regleringsbreven föreskriver har ingen som helst påverkan på verkligheten. Därför måste nu kraftfullare medel tillgripas. En bestämmelse bör införas i utlänningslagen om att den som ansökt om uppehållstillstånd och inte erhållit ett lagakraftägande avslagsbeslut från ansökan ska beviljas uppehållstillstånd om det inte finns särskilda skäl som talar däremot. Sådana särskilda skäl kan vara att den sökande själv väsentligt bidragit till tidsutdräkten eller har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet. Regeringen bör återkomma med förslag om införande av sådan bortre gräns i asylprocessen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 8.13Visumkrav som medel att utestänga flyktingar från och EU Visumkrav riktade mot länder där det pågår krig eller omfattande kränkningar mot mänskliga rättigheter är en viktig del av EU:s utestängningspolitik mot flyktingar och andra skyddsbehövande. Detta är ett allvarligt hot mot asylrätten. Regeringen bör därför inom EU verka för att korta ner listan över visumpliktiga länder och för att visumkrav inte används för att stänga ute flyktingar och kortsluta . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den praxis som tillämpar beträffande besöksvisum innebär en betydligt restriktivare hållning mot sökande från länder, från vilka det tidigare varit vanligt med s.k. avhopp. Det är dock orimligt att straffa helt andra människor på grund av att landsmän, som beviljats besöksvisum, utnyttjat sin mänskliga rättighet att söka asyl. Det är i själva verket ett indirekt angrepp på asylrätten. Det bidrar dessutom till att ge dåligt rykte internationellt när internationella gäster hindras från att delta i vetenskapliga eller andra sammankomster som arrangeras i . I förlängningen kan komma att få svårigheter att få stå som värd för den typen av arrangemang.