· GV10843 · 2008-09-11 15:54:40 — har frågat mig om jag avser att ta initiativ för att stärka skyddet för anställda så att inte hot förekommer när de kontaktar sin fackförening. Vidare har frågat om jag avser att stärka skyddet för fackliga företrädare så att inte hot eller skada förekommer när de utför sitt uppdrag. Slutligen har han frågat om jag avser att stärka de fackliga organisationernas möjligheter att teckna kollektivavtal.Vad gäller hot mot anställda när de kontaktar sin fackförening, så är sådant beteende naturligtvis oacceptabelt. Om hot förekommer är detta en fråga för polisen och rättsväsendet, precis som hot i andra situationer.Vi har även bestämmelserna om föreningsrätt i medbestämmandelagen. Föreningsrätten innebär en rätt att tillhöra en arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation, att utnyttja medlemskapet och att verka för organisationen. Föreningsrätten får inte kränkas. Beträffande fackliga företrädare gäller lagen om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, den så kallade förtroendemannalagen, som förbjuder en arbetsgivare att hindra en facklig förtroendeman från att fullgöra sitt uppdrag. Enligt lagen ska förtroendemannen också ges tillfälle att disponera en lokal eller ett annat utrymme på den egna arbetsplatsen som krävs för det fackliga uppdrag som ska fullgöras där. En facklig förtroendeman har vidare rätt till den ledighet som krävs för det fackliga uppdraget. En arbetsgivare som åsidosätter sina förpliktelser enligt lagen ska ersätta uppkommen skada. Jag anser att dessa regler är bra och finner ingen anledning att vidta några ytterligare åtgärder. Enligt min mening finns det enligt svensk rätt mycket goda möjligheter för de fackliga organisationerna att teckna kollektivavtal. De fackliga organisationerna har i sista hand rätt att vidta stridsåtgärder och sympatiåtgärder för att kräva att en arbetsgivare tecknar kollektivavtal. Jag avser inte att vidta några ytterligare åtgärder i denna fråga. Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret. Anledningen till den här interpellationen är att vi har sett ett antal exempel på hur det i värsta fall kan gå till på svensk arbetsmarknad.Jag vill betona att det naturligtvis är undantag att det är på det här sättet och att svensk arbetsmarknad i normalfallet kännetecknas av goda förhållanden mellan parterna - arbetsgivare, anställda och deras fackliga organisationer.Som tur är gäller det väl för alla samhällsföreteelser att brottslighet, misskötsamhet och allmänt dåligt uppträdande är ett onormalt tillstånd. Icke desto mindre finns det anledning för lagstiftare och myndigheter att ha beredskap för den här typen av situationer. Oavsett om det gäller arbetsmarknaden eller andra delar av samhället accepterar vi ju inte att man obstruerar samhällets funktioner på det här sättet. Den här typen av beteende förstör den svenska arbetsmarknadens funktionssätt på ett allvarligt sätt. Ministern har sagt att han tycker att det är bra att det finns kollektivavtal på många arbetsplatser, och han har nämnt att de flesta arbetsplatser har det. Om man tycker att det är bra måste man ju skapa en situation där det här tillståndet förbättras och inte försämras. Om - om nu den siffran stämmer - har kollektivavtal ska man naturligtvis sträva efter om man tycker att kollektivavtal är bra. Då måste man vidta åtgärder mot allt som eventuellt motverkar den situationen.Att det finns lagstiftning mot hot och våld är jag medveten om. Det verkar inte hjälpa eftersom den här typen av situationer uppkommer tid efter annan. Då tycker jag inte att det är konstigt om man ser över möjligheten att skärpa lagstiftningen. Det förekommer ju i många delar av samhället när man ser företeelser som inte är önskvärda att man justerar, skärper eller tar initiativ till att stämma i bäcken.Jag tycker inte att det räcker att ha den attityd som arbetsmarknadsministern har och säga att det är förbjudet att hota och att det är förbjudet att ta till våld. Det vet vi ju. Om man tycker att kollektivavtal är viktiga och att den svenska arbetsmarknadsmodellen är värd att kämpa för måste man också vara beredd att tid efter annan se över de regler som finns och se om de stämmer med dagens verklighet. Har verkligheten utvecklats på ett sätt som gör att man kanske behöver stärka de fackliga organisationernas och de anställdas ställning?Jag tog upp två exempel i interpellationen. Det finns naturligtvis fler. var tidigare i en interpellationsdebatt inne på andra avarter på arbetsmarknaden. Man måste konstatera att det sker nya saker på arbetsmarknaden och att man måste ha beredskap att förändra och hantera saker. Man kan inte bara tro att verkligheten är som den en gång var när dessa regler skapades. Man måste vara beredd och förändringsbenägen och följa upp saker. Det är den ena delen av min invändning mot detta svar, det vill säga att det finns någon sorts uppfattning om att verkligheten ser ut som den alltid har gjort och att vi då inte behöver ändra på någonting. Finns det ingenting som oroar arbetsmarknadsministern när fackliga företrädare till exempel blir påkörda med vilje när de utför sitt fackliga uppdrag? Jo, det oroar mig. Det är förbjudet.De konflikter som vi har sett är gudskelov inte så många. Men det har varit några uppmärksammade. De har gällt salladsbaren och . Det finns fler. De visar, tror jag, i huvudsak på bristande förtroende mellan arbetsgivarorganisationer och arbetstagarorganisationer, mellan arbetsgivare och arbetstagare. Det har också förekommit oerhört många överord från alla möjliga håll i den här debatten som jag har försökt att ta avstånd från.Det är inte onaturligt att när två sidor förhandlar om ett avtal, lönevillkor och andra anställningsavtal, har de olika ingångsvärden och tycker olika saker. Det är också därför som vi på huvuddelen av svensk arbetsmarknad har väl fungerande institutioner för hur man löser konflikter i förtroende för varandra. Det är en grundpelare i den svenska modellen.Men man kan inte lagstifta fram förtroende. Det är lika komplicerat som att försöka lagstifta fram sunt förnuft. Det går inte. Förtroende bygger på någonting annat. Därför sätter jag naturligtvis mitt hopp i detta fall till den lagstiftning som finns på området och som handlar om allt från förtroendemannalagen till de lagar och regler som vi har när det gäller hot och annat. Dessutom sätter jag mitt hopp till just huvudavtalsförhandlingarna som pågår och där det bland annat handlar om att titta på sådana saker som hur man uppträder mot varandra, vilka konfliktregler som gäller och hur man på olika sätt hanterar situationer där man inte är överens. Jag tror att det är precis så som det ska gå till.Avtal är bättre än lagar. Det nu gällande huvudavtalet, , har gällt . Det finns ingen arbetsrättslig lagregel som har fungerat . Därför tror jag att uppmaning till förändringsbenägenhet snarare ska riktas till parterna än till lagstiftaren. Den svenska modellen består av en kombination av avtalskonstruktioner och lagstiftning. bygger naturligtvis avtalskonstruktionerna på en lagstiftning. Jag ser kanske inte någon motsatsställning på det sättet. Det finns ett ansvar hos lagstiftarna, och det finns ett ansvar hos parterna. Självklart ska vi fördela detta ansvar på ett bra sätt.Självklart utgår jag från att man från parternas sida också tittar på hur man ska komma till rätta med den här typen av arbetsgivare som även om de inte är så många är ett problem på svensk arbetsmarknad.För de fackliga företrädare som blir påkörda eller hotade om våld eller annat är det en realitet som de befinner sig i i sin vardag. Då tycker jag att det är lite nonchalant att säga att den här typen av konflikter bara beror på bristande förtroende. Bristande förtroende kan uppstå även i en normal partsrelation där man helt enkelt av olika skäl inte har förtroende för varandra. Men därmed inte sagt att man på något sätt skulle gå till den typen av ytterligheter att man hotar eller på något sätt försöker förvägra människor deras medborgerliga rättigheter.Det är alltså inte en fråga om brist på förtroende, utan det handlar om en liten grupp arbetsgivare som vägrar att finna sig i samhällets normer och regler.Jag tycker inte alls att det finns någon motsättning i att man ser över om det skulle gå att stärka skyddet för de medborgerliga fri- och rättigheterna. Det är det som det handlar om. Det finns ingen motsättning i att parterna reglerar sin förhandlingsordning sinsemellan. Så långt kan vi vara överens, arbetsmarknadsministern och jag.Jag tycker att de olika exempel som kommer fram har varit så allvarliga att de ändå förtjänar en genomlysning och en utredning eller en diskussion så att man skulle kunna hitta ett sätt att hantera detta.Sedan vet jag i och för sig att all form av lagstiftning på alla områden är en komplicerad historia. Det har jag respekt för. Men den första förutsättningen för att lösa ett komplicerat problem är att man åtminstone erkänner det och tittar på det.Sedan finns det en annan del i denna debatt. Om arbetsmarknadsministern i försvaret säger att han inte avser att ta några initiativ till några som helst förändringar och inte avser att vidta några åtgärder i dessa frågor kan jag tycka att det är synd eftersom detta är ett reellt problem.Jag skulle vilja vidga frågan till arbetsmarknadsministern lite grann eftersom han tycker att dagens regelverk är ett bra skydd för föreningsrätten, för den enskildes möjlighet att vara med i en fackförening och för de fackliga företrädarnas möjligheter att utföra sitt uppdrag. Det finns faktiskt starka krafter inom borgerligheten som ifrågasätter dagens rätt för fackföreningsaktiva att till exempel sätta en arbetsplats i blockad eller för medlemmar att kräva kollektivavtal. Man tycker att denna rätt ifrågasätts. Det är inte okänt att det finns starka krafter även inom regeringen som tycker att fackföreningarnas rättigheter när det gäller att kräva kollektivavtal tvärtom skulle minskas i förhållande till dagens situation eller att man skulle försvåra för facken att teckna kollektivavtal. Det har till och med varit medlemmar i den nuvarande regeringen som har sagt att man ska eftersträva arbetsplatser där det inte finns kollektivavtal.Kan ministern möjligen kommentera det? Även om ministern inte vill svara på frågan om att man vill öka dessa möjligheter kanske han åtminstone kan vara en garant för att de krafter som vill nedrusta möjligheterna för facket stoppas. Låt mig återigen påpeka att hot och våld naturligtvis är förbjudet. Vägrar man att finna sig i de lagar som gäller ska man lagföras och bestraffas för detta. Men för att undvika att man hamnar i den typen av situationer där man blir så oense att man går över gränsen för det som är tillåtet tror jag att man måste jobba med mer förtroende. Jag konstaterade efter incidenten med salladsbaren i att i princip det första som Hotell- och restaurangfacket gjorde var att ta fram ett småföretagarpaket därför att man helt enkelt upptäckte att man inte bara behöver försvara de stridsåtgärder som man vidtar för de egna medlemmarna eller ombudsmännen utan faktiskt för allmänheten totalt sett. Det gäller nog båda parter. Det är just därför som jag tycker att vi inte ska ändra i konfliktregler och annat. Det är nämligen en finurlig uppfinning att det är parterna själva som tar ansvaret för sina egna handlingar och att man därigenom inte kan komma till riksdag och regering stup i kvarten och kräva lagändringar. Det är det som hela modellen bygger på. Då får man ett gemensamt, om vi kallar det för detta, arbetsmarknadspolitiskt samhällskontrakt där man faktiskt ömsesidigt tar ansvar.Sedan finns det, som påpekar, de som inte riktigt tar detta ansvar. En del går så långt att de använder hot och våld, och det är naturligtvis förbjudet. Det ska lagföras och bestraffas. Sedan finns det de som i stridens hetta tar till lite för mycket på både den ena och den andra sidan. Det ska jag egentligen inte kommentera så mycket närmare. Det får andra göra i den offentliga debatten, och det görs också. En del regeringsledamöter och en del riksdagsledamöter har kommenterat det på olika sätt och vis. Det får de gärna göra. Man måste även som politiker kunna vara delaktig i samhällsdebatten.Men regeringens besked är tydliga, och det har och jag diskuterat i den här kammaren. Det blir ingen mer lagstiftning på det arbetsrättsliga området. Vi är helt överens om detta. Det är regeringens linje, och den ligger fast. Jag ska inte tolka arbetsmarknadsministern ordagrant. Jag tror inte att arbetsmarknadsministern menar att det aldrig någonsin kommer att regleras om något på svensk arbetsmarknad. Men jag ska åtminstone ta det som ett svar på frågan, nämligen att arbetsmarknadsministern kommer att stå upp mot de mörkerkrafter i regeringen som vill försämra den svenska modellen och att han kommer att fortsätta att ta den striden i regeringen. Så långt kan jag möjligen känna ett visst mått av förtroende. Vi talar ju om förtroende här.Min mening med den här interpellationen var att starta en debatt om att stärka de fackliga organisationernas möjligheter att finnas till och agera, stärka de anställdas rätt att vara med i fackföreningen och stärka möjligheten att teckna kollektivavtal.Under den här debatten har vi konstaterat att det finns företag som inte har kollektivavtal. Det innebär alltså att det finns en liten väg kvar att gå. Om vi med dagens regler inte har nått upp till en kollektivavtalstäckning på måste vi titta över hur vi ska göra för att nå dit. Då måste man diskutera detta på alla nivåer i samhället. Hur kan vi hjälpas åt för att klara det mål som arbetsmarknadsministern sätter upp om att vi ska ha en kollektivavtalstäckning på ? Om vi inte klarar det med nuvarande regelverk måste vi naturligtvis se över det.Sedan har vi exemplet på arbetsgivare där det saknas förtroende. Det jag tar upp till diskussion här är de arbetsgivare som vägrar att över huvud taget diskutera med fackföreningen. Där handlar det inte om brist på förtroende, utan man bryter mot normer, lagar och regler och mot hur vi beter oss på svensk arbetsmarknad. Den typen av beteende måste man kanske hantera lite extraordinärt. Det är detta som jag är ute efter i den här interpellationen.Jag tackar för att arbetsmarknadsministern slåss mot mörkerkrafterna. Bryter man mot normer och regler finns det möjligheter att ingripa mot det. Det finns till exempel olika konfliktregler, och man kan sätta en sådan arbetsgivare i blockad för att tvinga fram ett kollektivavtal. Jag menar att alla de förutsättningarna finns i svensk lagstiftning och i svensk arbetsrätt.Jag behöver inte ta någon stor strid i regeringen. Vi är överens. Grunderna för den svenska arbetsrätten ska bestå. Vi värnar om den svenska arbetsmarknadsmodellen och partsautonomin. Det kommer jag att fortsätta att göra, och det gör vi tillsammans.Kollektivavtalsmodellen bygger på frivillighet, och den bygger också på aktiva parter. Den bygger på att parterna antar utmaningarna när man ser att det finns arbetsplatser där man har medlemmar, eller inte, och där man skulle vilja ha ett kollektivavtal. Det finns alltså en ljus framtid för fackföreningsrörelsen när det gäller uppgifter att lösa på svensk arbetsmarknad.