frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Av tillståndsbeviset framgick att var ansvarig anordnare för en demonstration mot abortlagen med banderoller/bilder och högtalare som skulle hållas i Sergelarkaden kl. 14.0018.00. I polisens händelserapport var antecknat bl.a. att det var lugnt och att senare fick anvisning att ta ner bilderna men kan i övrigt fortsätta med demonstrationen. Det var vidare antecknat att bilderna var x och visade aborterade och sönderklippta . Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket var fogat upplysningar från tf. polismästaren (här utelämnat) och polismästaren samt en promemoria undertecknad av polisinsatschefen, kommissarien . Den aktuella dagen tjänstgjorde jag som yttre kommissarie och fick i uppdrag av vakthavande befäl att ha tillsyn av demonstrationen. Syftet med tillsynen var att hindra våld från eventuella motdemonstranter. När jag anlände till platsen () fanns det ett tiotal motdemonstranter som lämnade platsen . Jag stannade kvar på platsen. Demonstrationen genomfördes som en stillastående demonstration nästan mitt på det som kallas för Plattan. Demonstranterna stod i en tät cirkel och höll upp fyra fem plakat med färgbilder på aborterade . Bilderna var och . På marken fanns nejlikor och sorgband som någon form av begravningssymbol. Bilderna var mycket tydliga, fostrens kropp med huvud, armar, ben, fing- rar syntes väl. På bilderna kunde även ses hur fostrets kropp (buken) klippts upp. Bilderna var tagna i sjukhusmiljö. Tillståndsinnehavaren hade en monofon och höll olika tal. Med tanke på att demonstrationen genomfördes på ett sådant sätt att förbipas- serande inte kunde undvika att se bilderna uppfattade jag det som att bilderna kunde väcka anstöt och vara obehagliga för exempelvis barn eller kvinnor som genomfört abort eller haft missfall. Efter att ha rådgjort med jourhavande polischef anmanades av mig att ta ned bilderna. Jag förklarade för att sättet som bilderna exponerades på kunde väcka anstöt vilket höll med om, han förklarade att det var syftet. Jag förklarade vidare för att demonstrationen inte var avbruten utan att de kunde fortsätta sin demonstration om de så önskade. Jag föreslog att han kunde ha bilderna liggande på ett bord eller på motsvarande sätt och att han kunde uppmana förbipasserande att komma och titta på bilderna. Men valde att packa ihop och avbryta demonstrationen. Stora delar av mitt resonemang med filmades av en dokumentärfilmare som Selan- der hade med sig. upplyste bl.a. följande. hade jag, , myndighetsberedskapen i län. Vid ca aktuell dag blev jag uppringd, i min funktion som beredskapshavande polischef, av yttre kommissarien . Mati- lainen redogjorde omständigheterna för mig kring en tillståndsgiven demon- stration mot aborter som pågick vid . Av redogörelsen framgick att demonstranterna visade stora plakat med fotomontage över aborterade . Ett av plakaten visade ett som var avklippt på mitten. 2 007 /0 8:JO1 gick vidare att flera personer som passerat demonstrationen hade tagit väldigt stor anstöt av fotografierna. Demonstrationen bestod av ca tio personer och av tillståndet framgick att banderoller/bilder bl.a. skulle användas. Med stöd av de uppgifter Matilainen lämnat beslutade jag att Matilainen skulle ta kontakt med arrangören av demonstrationen. Detta i syfte att förklara det olämpliga med att visa bilder på aborterade samt att informera om att ett flertal personer vållats anstöt. Något hinder mot fullföljande av demon- strationen förelåg dock inte. Eventuell rapportering om förargelseväckande beteende var upp till Matilainen att besluta om. Av händelserapporten framgår att Matilainen gav anvis- ningar till demonstrationen om att ta ned sina plakat. I rollen som beredskapshavande polischef har man sällan att fatta beslut i straffrättsliga frågor. De beslut som tas är oftast administrativa gällande bl.a. utlänningslagen, lagen om vård av unga och förstärkningsvapen. I detta ärende fick jag en föredragning av yttre kommissarien . Mitt beslut var att Matilainen skulle ta kontakt med arrangören och informera denne om det olämpliga med uppvisade bilder. Jag informerade även Matilai- nen om att något hinder mot fullföljandet av demonstrationen inte förelåg. Något beslut om att ta ned bilder eller upplösande av demonstrationen togs inte. Detta framgår även av min dokumentation över kontakten med Matilai- nen. Eventuell rapportering för brott var upp till Matilainen att besluta om. Vidare hantering av ärendet beslutades av Matilainen varför jag inte kan yttra mig över skälen för dessa beslut. Det framgår dock av händelserapporten att Matilainen aldrig beslutat om att demonstrationen skulle upplösas. Det beslut som Matilainen tog var att bilderna på aborterade skulle tas ned. Ett skäl till detta kan vara att han informerat dem om att plakaten stör ord- ningen på platsen och att ett fortsatt visande kunde innebära rapport för brot- tet förargelseväckande beteende. Av demonstrationstillståndet framgår att banderoller/bilder skulle använ- das under demonstrationen. Det framgår dock inte av tillståndet att bilderna skulle utgöras av förstorade bilder på aborterade . gjorde följande bedömning. är av uppfattningen att han hade fått polistillstånd för att visa bilder på aborterade . kan konstatera att tillståndet gäller själva sammankoms- ten, inte innehållet i det som visas eller framförs vid sammankomsten. Till- ståndskravet grundar sig på behovet av ordning och säkerhet på platsen och i dess närhet samt av hänsyn till trafiken eller för att motverka epidemi. Någon prövning av innehållet i det budskap som arrangören vill framföra får enligt 2 kap. 9 § ordningslagen inte ske. Tillståndssektionen vid City polismästardi- strikt har därför inte heller tagit ställning till det budskap som arrangören ville framföra. uppger i sin anmälan att yttre kommissarien sade att bilderna måste tas ned eftersom han bedömde att de väckte anstöt och att han motiverade sitt beslut utifrån lagen om förargelseväckande bete- ende. är av uppfattningen att Matilainens beslut innebär en faktisk inskränkning i de demokratiska fri- och rättigheterna. Det framgår av händelserapporten och utredningen i ärendet att det inte fattades något beslut om att upplösa demonstrationen. Även av anmälan framgår att Matilainen poängterade att demonstrationen kunde fort- sätta. Därmed kan polismyndigheten konstatera att demonstrationen inte har upplösts efter beslut av polisen. Däremot beslöt polismästare att kommissarie skulle ta kontakt med arrangören och informera 2 007 /0 8:JO1 honom om det olämpliga i att visa bilderna och att flera personer hade vållats anstöt. informerade Matilainen om att det inte förelåg något hinder mot fullföljande av demonstrationen och att eventuell rapportering för brottet förargelseväckande beteende fick Matilainen själv besluta om. Matilainens åtgärd innebar att han tog kontakt med och anmodade denne att ta ned bilderna. Matilainen förklarade att demonstrationen inte var avbru- ten och föreslog att bilderna kunde vara liggande och att förbipasserande kunde uppmanas att komma och titta. Därefter tog och de övriga demonstranterna ned bilderna och valde själva att avbryta demonstrationen. I och med att demonstranterna själva avbröt demonstrationen valde Matilainen att inte rapportera något brott och därför tog han heller aldrig slutlig ställning till frågan om sättet att förevisa bilderna innebar ett förargelseväckande bete- ende i den mening som avses i 16 kap. 16 § BrB. yttrade sig över remissvaret. Som komplettering till sin anmä- lan lämnade han också in en film inspelad under demonstrationen. Under den inspelade sekvensen samtalar med angående demonstrationen. Av filmen framgår att uppmanade att ta ned bilderna som användes under demonstrationen med hän- visning till att dessa kunde väcka anstöt, att han annars skulle rapportera för förargelseväckande beteende och ta bilderna i beslag samt att demonstrationen kunde fortsätta sedan bilderna tagits ned. förklarade att bilderna utgjorde den vitala delen i själva demonstrationen. sa då att kunde låta bilderna ligga på ett bord så att förbipasserande som var intresserade på så sätt kunde ta del av bilderna. I ett beslut anförde chefsJO följande. I 2 kap. regeringsformen (RF) finns bestämmelser om medborgarnas grund- läggande fri- och rättigheter. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1, 3 och 4 RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, mötes- frihet och demonstrationsfrihet. Dessa friheter innebär bl.a. att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsik- ter och känslor samt att anordna och bevista sammankomster och att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats. Dessa fri- och rättigheter får inom vissa ramar begränsas genom lag (2 kap. 1214 §§ RF). Sådan begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Den får vidare aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett be- gränsningen och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. En begränsning får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 12 § andra stycket RF). Likaså gäller enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänsk- liga rättigheterna och grundläggande friheterna att var och en har rätt till ytt- randefrihet och att denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och obero- ende av territoriella gränser (artikel 10). Rätten att demonstrera och anordna opinionsmöten behandlas i artikel 11 i vilken det bl.a. slås fast att var och en 2 007 /0 8:JO1 har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster. Dessa friheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till vissa särskilt upp- räknade intressen, bland dem allmän säkerhet och förebyggande av oordning eller brott. Begränsningar av mötes- och demonstrationsfriheterna av det slag som åsyftas i 2 kap. 14 § RF finns i 2 kap. ordningslagen (1993:1617). Allmänna sammankomster, varmed avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer (1 § första stycket 1), får enligt huvudregeln inte anordnas på offentliga platser utan tillstånd (4 § första stycket). Frågor om tillstånd till en allmän sammankomst prövas av polismyndigheten (8 § första stycket). Polis- myndigheten får meddela de villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid en allmän sammankomst (16 § andra stycket). Den som inte följer de ordningsregler som gäller enligt ett sådant villkor är skyldig att på tillsägelse lämna sammankomsten (17 §). Den som uppsåtligen eller av oakt- samhet i egenskap av anordnare bryter mot kravet på tillstånd eller mot ett villkor som har meddelats enligt 16 § andra stycket kan dömas till böter eller fängelse (29 § första stycket 1). får förbjuda att det hålls en allmän sammankomst bl.a. om det vid en tidigare sammankomst av samma slag har uppkommit svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten visat sig ha medfört avse- värd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (25 § första stycket 1). De grunder på vilka en polismyndighet får inställa eller upplösa en allmän sammankomst anges i 22 och 23 §§. Enligt 22 § får så ske om sammankoms- ten hålls i strid med ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd eller i strid med ett förbud enligt 25 §. får vidare upplösa en all- män sammankomst om det uppkommer svårare oordning vid själva samman- komsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (23 § första stycket 1). En allmän sammankomst får såle- des inte till skillnad mot en offentlig tillställning upplösas på den grunden att det vid den förekommer något som strider mot lag. Vidare gäller att en allmän sammankomst får upplösas enligt 22 eller 23 § endast om mindre ingripande åtgärder har visat sig vara otillräckliga för att återställa ordningen, skydda de närvarande eller begränsa störningar av trafiken (24 §). I ordningslagen anges således under vilka förutsättningar polisen får upp- lösa en demonstration. Bestämmelserna i ordningslagen reglerar endast poli- sens möjlighet att ingripa mot demonstrationen som sådan och berör inte polisens möjlighet att under en pågående demonstration ingripa mot en en- skild demonstrant. I polislagen och regler om straffproces- suella tvångsmedel finns bestämmelser om polisens möjlighet att ingripa mot enskilda deltagare i en demonstration som stör ordningen eller begår brott, se t.ex. 13 § polislagen (1984:387). Åtskilliga straffbestämmelser sätter gränser för vad som får förekomma vid en allmän sammankomst, t.ex. bestämmelserna om misshandel och ska- 2 007 /0 8:JO1 Vidare sätter exempelvis straffbestämmelsen om hets mot folk- grupp (16 kap. 8 § , BrB) gränser för yttrandefriheten. När det gäller brottet förargelseväckande beteende (16 kap. 16 § BrB) intar lagen den ståndpunkten att bestämmelsen inte får fattas som en åsiktsförbrytelse. Straff- bestämmelsen kan således inte tolkas så att den fungerar som en yttrandefri- hetsbegränsning (se Brottsbalkskommentaren, m.fl., s. 16:100 ff. och prop. 1975/76:209 s. 142). I Fri- och rättighetsutredningens betänkande Medborgerliga fri- och rättigheter uttalas att bestämmelsen åtminstone enligt nutida uppfattning anses inte få tillämpas så att den inkräktar på åsikts- eller yttrandefriheten samt att gränsdragningen i praxis emellertid har visat sig vansklig, särskilt när det gäller uttalanden på plakat och dylikt vid demonstra- tioner (SOU 1975:75 s. 286 f., se även s. 309). lämnade polismyndigheten tillstånd för en demonstration som skulle hållas på i . Enligt tillstån- det var det fråga om en demonstration mot abortlagen med banderol- ler/bilder och högtalare. antecknades som ansvarig samordna- re, och av angivna särskilda villkor följde bl.a. att han ansvarade för att god ordning skulle råda under hela demonstrationen. Vid demonstrationen visades banderoller med stora bilder föreställande aborterade . har i sin JO-anmälan upplyst att det uppstod en livlig diskussion och därefter en folksamling med anled- ning av bilderna samt att detta inträffade innan polis kom till platsen. Såvitt framgår av polisens händelserapport uppstod inte, polisen var närvarande, någon oordning. Tvärtom noterades att det var lugnt och att det var tillräckligt att tillsyn utövades. Utredningen ger emellertid vid handen att , trots detta, uppmanade att ta ned bilderna med motiveringen att dessa kunde väcka anstöt. angav att han i annat fall skulle rapportera för förargelseväck- ande beteende och ta bilderna i beslag. Följden blev att demonstranterna i stället valde att avsluta demonstrationen eftersom de inte ansåg det menings- fullt att fullfölja den utan att ha möjlighet att på ett tydligt sätt visa bilderna. Frågan är således om handlande rent faktiskt medförde en inskränkning av och övriga demonstranters grundläggande fri- och rättigheter. Som en allmän utgångspunkt vid bedömningen i det följande är det lämp- ligt att ta vissa principiella uttalanden av rörande yttrande- friheten. I avgörandet i målet Handyside mot Förenade och i en rad senare domar har domstolen uttryckt saken på följande sätt. Yttrandefriheten utgör en av de väsentliga grundvalarna för ett (demokra- tiskt) samhälle, en av de grundläggande förutsättningarna för dess framsteg och för varje människas utveckling. den omfattar inte endast informa- tion och idéer som mottas positivt eller kan anses ofarliga utan också dem som kränker, chockerar eller stör staten eller någon del av befolkningen. 2 007 /0 8:JO1 ta är de krav som ställs av den pluralism, den tolerans och den vidsynthet utan vilka inget demokratiskt samhälle kan existera (efter , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2007, s. 366). Det är alltså, kort uttryckt, så att den demokratiska rättsstaten har en plikt att värna medborgarnas rätt att föra fram även sådana åsikter och ståndpunk- ter som kan väcka förargelse. Plikten gäller, noga taget, alldeles särskilt såda- na kontroversiella budskap, eftersom mera ofarliga sådana vanligen inte har samma behov av skydd. Jag vill också understryka att det i förarbetena till regleringen i 2 kap. RF framhålls att det demokratiska styrelsesättet inte kan bli annat än en tom form, om de enskilda medborgarna inte har en vidsträckt frihet att ta del i opinionsbildningen i samhället genom att uttrycka sina åsikter, bilda före- ningar, delta i demonstrationer etc. (SOU 1975:75 s. 89). Lagstiftaren har därför eftersträvat att ge den enskildes grundläggande fri- och rättigheter ett starkt skydd. Reglerna om skydd för mötes- och demonstrationsfriheterna har i enlighet härmed utformats på ett sådant sätt att skyddet gäller oavsett vem som anordnar ett möte eller en demonstration och oavsett vilka åsikter som därvid förs fram. För att regelsystemet skall fungera på avsett sätt krävs att polismyndighe- ten, särskilt när demonstrationstillstånd har beviljats, avdelar de resurser och vidtar de åtgärder i övrigt som krävs för att demonstrationen skall kunna genomföras i enlighet med det fattade beslutet. får inte låta sig påverkas av den uppfattning som beslutsfattarna eller den allmänna opini- onen kan ha om det budskap som är avsett att förmedlas genom demonstra- tionen. En annan sak är att polismyndigheten självfallet vid sin planering inför en demonstration måste beakta den omständigheten att framförandet av ett kontroversiellt budskap kan komma att medföra risker för allvarliga ord- ningsstörningar. I detta sammanhang kan nämnas att i ett liknande fall, som avsåg demonstrationer organiserade av en förening av läkare som var motståndare till abort, har framhållit att en demonstration måste kunna genomföras utan att demonstranterna riskerar att utsättas för våld från meningsmotståndare. Om det finns en sådan risk, kan detta avhålla indi- vider eller grupper från att öppet utrycka sina åsikter i kontroversiella frågor. Rätten att anordna en motdemonstration innefattar därför inte en rätt att hind- ra att huvuddemonstrationen genomförs. konstaterade vida- re bl.a. att staten visserligen är skyldig att vidta åtgärder för att säkerställa att en demonstration kan genomföras men att detta inte kan innebära en fullstän- dig garanti för att så kan ske (se avgörandet i målet Platt- form Ärtze für das Leben mot , se även , a.a. s. 412). Som framgått förutsätter ett ingripande mot en demonstration som sådan tydligt stöd i de till grundlagsreglerna om skydd för demonstrationsfriheten anknytande reglerna i ordningslagen. Ett ingripande kan ske genom att de- monstrationen upplöses eller, och i första hand, genom en mindre ingripande åtgärd (se 2 kap. 2224 §§ ordningslagen). En annan sak är, som jag tidigare påpekat, att bestämmelserna i polislagen och de regler om straffprocessuella tvångsmedel som finns i ger polisen möjlighet att ingripa 2 007 /0 8:JO1 mot enskilda deltagare i en demonstration som stör ordningen eller begår brott (se JO 1996/97 s. 89). Det har i ärendet inte ens antytts att situationen i det nu diskuterade fallet var sådan att polismyndigheten kunnat upplösa demonstrationen, dvs. det var inte fråga om att svårare oordning uppkommit eller att avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken förelegat (2 kap. 23 § första stycket 1 ordningslagen). Det finns också skäl att framhålla att JO har uttalat att den närmare avvägningen mellan de motstående intressen som kan föreligga vid en demonstration har gjorts av lagstiftaren genom reglerna i ordningslagen. Denna reglering är i princip uttömmande, och det finns således inte utrymme för några lämplighetsöverväganden från en polismyndighets sida vare sig vid tillståndsgivningen eller i själva demonstrationssituationen vid sidan av vad som följer av ordningslagens regler (JO 2000/01 s. 75, sär- skilt s. 89). ingripande vid demonstrationen synes i stället ha moti- verats av att han ansåg att brott begicks. har visserligen anfört att aldrig tog slutlig ställning till frågan om sättet att förevisa bilderna innebar förargelseväckande beteende, eftersom demonstra- tionen avbröts. Uttalandet är anmärkningsvärt. Enligt min mening kan handlande inte förstås på annat sätt än att han uppenbarligen ansåg att brottet förargelseväckande beteende var för handen. I brottsbalkskommentaren anges, som tidigare redovisats, att brottet förar- gelseväckande beteende inte får fattas som en åsiktsförbrytelse. Vidare utta- las, beträffande brottets förhållande till tryckfriheten, att en förutsättning för tillämpning av 16:16 på spridning av tryckt skrift är att spridandet på grund av det sätt varpå det sker är ägnat att väcka förargelse hos allmänheten och att alltså för ansvar inte kommer an på om skriftens innehåll är förargelseväck- ande samt att brottet inte skall fungera som en yttrandefrihetsbegränsning (s. 16:102 f.). Jag anser att samma synsätt bör gälla i förhållande till övriga opinionsfri- heter. Att offentligen uttrycka en åsikt eller framföra ett budskap bör aldrig i sig kunna vara att betrakta som förargelseväckande beteende. Ansvar för sådant brott bör endast kunna komma i fråga om åsikten eller budskapet fram- förs genom ett handlande som kan väcka anstöt eller, med de ord som an- vänds i bestämmelsen, genom ett beteende som är ägnat att väcka förargelse hos allmänheten. En mera vidsträckt tolkning av bestämmelsens räckvidd skulle, enligt min uppfattning, innebära ett avsteg från kravet på att begräns- ningar av grundläggande fri- och rättigheter måste ske genom tydlig lag. Jag är visserligen medveten om att bestämmelsen ibland tillämpats på ett sätt som skulle kunna tyda på att framförandet av en åsikt bestraffats, främst i äldre rättsfall från tiden före tillkomsten av regeringsform (se t.ex. rådhusrätts dom i SvJT 1964 ref. s. 19). I brottsbalkskommenta- ren lämnas också det inte helt entydiga beskedet att den som tillkännager en åsikt inte drabbas av straffansvar, hur förargelseväckande än tillkännagivan- det må vara, med mindre den omständigheten att tillkännagivandet sker offentligen är ägnad att väcka förargelse (s. 16:101). Jag utgår emellertid från att en domstol numera, när det gäller fall av konstitutionellt skyddade 2 007 /0 8:JO1 opinionsyttringar, skulle tillämpa straffbestämmelsen om förargelseväckande beteende på det restriktiva sätt som jag förordat. (För en kritisk genom- gång av rättsfall och doktrin i frågan se , Mötes- och demonstrationsfrihe- ten, s. 613 ff. och SvJT 1999 s. 568). Jag har tagit del av bilder liknande dem som visades vid demonstrationen och kan i och för sig förstå att de kan väcka anstöt. Det kan också antas att ett syfte med att visa bilderna var just att dessa skulle chockera och upplevas som obehagliga. Jag har antagit att demonstranternas avsikt var att vinna anhängare till sin ståndpunkt genom att med bilderna bl.a. visa den grad av utveckling mot färdig människa som aborterade kan ha uppnått. Det kan således knappast ha rått något tvivel om att bilderna utgjorde en bärande del av det budskap som demonstranterna ville förmedla. Det måste likaledes ha stått klart att det var bildinnehållet som sådant och inte hur demonstranterna betedde sig då bilderna förevisades som kunde uppfattas som stötande. Jag är därför av den bestämda uppfattningen att ett uppvisande av bilderna i den aktuella situationen på intet sätt kunde betecknas som förar- gelseväckande beteende i mening.