frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Du blir kontaktad av personal från kommunen om datum och tid. Meddelande har gått till din anordnare. S.N., , ifrågasatte i en skrivelse, som han skickade till bl.a. i län, och JO, om kommunens handlingssätt stod i överensstämmelse med gällande lagar och förordningar. Han anförde därvid bl.a. följande. Kommunen försöker nu ta ifrån den enskilde ett personligt utskrivet hjälpme- del genom en kollektiv bestraffning att om du som inte använder dig av oss får du heller inga hjälpmedel. Vi anser att tillvägagångssättet är kränkande och strider mot de lagstiftningar som betonar de funktionshindrades rätt att själva få välja sin assistans och hur den skall vara utformad. JO inhämtade upplysningar från i län om hur skrivelsen från S.N. hade handlagts där. Det kom då fram att hade beslutat att inte inleda någon granskning. Som skäl för sitt beslut anförde att frågor om personliga hjälpmedel regleras primärt i hälso- och sjukvårdsla- gen (1982:763), HSL, och att frågorna därmed inte låg inom tillsynsområde. Därefter remitterade JO anmälan till socialförvaltningen i 2 007 /0 8:JO1 Därvid angavs att det av remissvaret särskilt skulle framgå under vilka förutsättningar som kommunen hade lämnat ut hjälpmedlen. I ett remissvar som var undertecknat av socialchefen och stabsekonomen anfördes bl.a. följande. I samband med ÄDEL-överenskommelsen mellan kommuner och landsting i län gjordes en överenskommelse om att se över ansvarsgränserna vad gäller olika typer av hjälpmedel. Parterna var överens om att lösa problemati- ken i samband med nästa stora skatteväxlingsreform mellan kommuner och landsting. Den inträffade och föregicks året innan av införandet av Lag om stöd och service till vissa funktionshindrade (SFS 1993:387), LSS, och Lag om assistansersättning (SFS 1993:389), . I samband med överläggningar inför införandet av LSS/genomfördes träffar/förhandlingar mellan och . Undertecknad (Jaxell) deltog som medlem i förhandlingsdelegationen från . I diskussio- nen som genomfördes framförde företrädare för tre kooperativ att de i admi- nistrationsdelen i timersättningen för krävde att det fanns utrymme för kostnader för arbetstekniska hjälpmedel vilket ansåg vara skäligt. I den skatteväxling som genomfördes reglerades i län an- svarsfördelningen vad gäller omsorgerna, särskolan och hjälpmedel. När det gäller hjälpmedel så fanns olika termer som användes vid uppdel- ningen mellan huvudmännen. Det var personliga hjälpmedel, omvårdnads- hjälpmedel och inkontinenshjälpmedel. När det gäller inkontinenshjälpmedel så fördes ansvaret i stort sett över till kommunen med den reservationen att om hjälpmedel förskrevs av Urolog eller speciallistsjuksköterska anställd av så svarade för både ansvarsdelen och kostnaden. När det gällde de personliga hjälpmedlen beslöts att de även fortsättnings- vis skulle vara ett ansvar för (undertecknad Jaxell tillhörde även här förhandlingsdelegationen på kommunsidan) men att däremot omvård- nadshjälpmedel skulle vara ett kommunalt ansvar. I län övertog kommunerna ansvaret för hemsjukvården i både de särskilda boendena och i eget boende 1992. Ett undantag gällde dock och det var särskilda boenden inom omsorgen. Man kom därför överens inför skatte- växlingsreformen 1995 att kommunens ansvar för omvårdnadshjälpmedel skulle inkludera samtliga som hade hemsjukvård. I och med kommunalise- ringen av omsorgerna 1995 inkluderades även de funktionshindrade som bodde i särskilda boenden. Vad som aldrig reglerades mellan huvudmännen var frågan om arbetstek- niska hjälpmedel, vilket ansågs vara respektive arbetsgivares ansvar. Personliga hjälpmedel definierades som de hjälpmedel som inte var om- vårdnadshjälpmedel. Omvårdnadshjälpmedel definierades i en lista som in- kluderades i överenskommelsen mellan och kommunerna i län skatteväxling. I det beslut som fattats av socialnämnden har något bristfälligt de olika be- nämningarna för hjälpmedelstyper ersatts med hjälpmedel i stället för att mer tydligt poängtera att det rör sig om arbetstekniska hjälpmedel. Vad är då arbetstekniska hjälpmedel? Enligt den uppfattning som kommu- nen företräder så är det hjälpmedel som underlättar för personalen att vårda en 2 007 /0 8:JO1 person med funktionsnedsättning. Det innebär att det i vissa fall kan vara fråga om att sätta ut ett hjälpmedel som finns på den överenskomna listan över omvårdnadshjälpmedel, utan att det egentligen är fråga om ett omvård- nadshjälpmedel. Det senare skall för att fungera som ett omvårdnadshjälpme- del vara förskrivet av en i den kommunala organisationen behörig förskrivare, en distriktsarbetsterapeut, och vara riktad till en viss namngiven person. Till skillnad mot omvårdnadshjälpmedel så kan arbetstekniska hjälpmedel beslutas om av chefspersonal i linjeorganisationen och hjälpmedlet kan som regel användas av flera personer. Ett exempel kan vara en duschstol, som kan stå i ett badutrymme och användas av flera personer. Ett annat kan vara en lyft som kan användas av flera brukare. När det gäller speciella sängar så kan även där användningen av sängen innebära att den antingen är ett arbetstekniskt redskap eller ett omvårdnads- hjälpmedel. I det fall som sängen i huvudsak underlättar för den funktions- hindrade att kunna sköta sig själv genom att lättare själv kunna stiga upp ur sängen, genom att själv använda höj- eller sänkfunktionen, så är det sannolikt ett omvårdnadshjälpmedel. Det måste i så fall ha varit förskrivet på viss per- son. Om sängen däremot används för att personalen inte skall behöva få dåliga lyftförhållanden, t.ex. genom att höja sängen när den vårdade skall flyttas över till en rullstol eller någon annan arbetsuppgift skall genomföras, så är det ett arbetstekniskt hjälpmedel. Vad gäller omvårdnadshjälpmedel och inkontinenshjälpmedel så har kommunen samma förhållningssätt till alla behövande boende i den egna kommunen. Det finns visserligen vissa kriterier som skall vara uppfyllda och man får tillgång till de nämnda hjälpmedlen först efter förskrivning, men alla i kommunen bemöts på ett likartat sätt. När det däremot gäller arbetstekniska hjälpmedel berörs kommunen som arbetsgivare och det arbetsgivaransvar som kommunen har för alla sina an- ställda. Kommunen har t.ex. inget ansvar för dem som arbetar på , även om det används arbetstekniska hjälpmedel där som enligt den mellan kommunerna och definierade listan över omvårdnads- hjälpmedel finns upptagna som ett kommunalt ansvarsområde. Detsamma gäller andra arbetsgivare inom kommunen. Vad gäller Nord- ströms så är det en privat arbetsgivare och som sådan har man ett arbetsgivaransvar för att se till att den personal man anställer inte far illa. Enligt gängse uppfattning svarar varje arbetsgivare för sina egna arbetstek- niska hjälpmedel. De undantag som finns är när regler kan användas, men då är det oftast anpassning av en arbetsplats där en person med funktionshinder arbetar. Att kommunen har haft ett generöst förhållningssätt och medgivit att priva- ta assistansanordnare har fått utnyttja de arbetstekniska hjälpmedel som kommunen ställt ut hos vårdtagare som man var arbetsgivare, innebär inte att kommunen i all framtid måste fortsätta att svara för enskilda arbetsgivares skyldigheter. Det beskrivna förhållandet har oftast förekommit i samband med att den funktionshindrade har önskat att kommunen upphör som assistansanordnare och man i stället valt en privat assistansanordnare. I det senare fallet är det dessutom så att den privata assistansanordnaren inte har någon direkt relation till kommunen då det är som betalar ut den ersättning som man avlönar sin personal med. Ersättningen från innehåller dessutom en ersättning för administration inklu- sive insatser för personalen. Kommunen har genom att ge vissa privata företag möjlighet att utnyttja kommunala resurser till en ringa eller ingen kostnad missgynnat andra arbets- givare, som t.ex. . Detta vill man nu komma tillrätta med genom det av socialnämnden fattade beslutet. Påståenden att kommunen skulle straffa någon för att man valt en privat vårdgivare är ett påhopp på kommunen som organisation. 2 007 /0 8:JO1 ker att ha ett likvärdigt förhållningssätt till alla, och det innebär att man som arbetsgivare endast värnar om den egna personalen. Kommunen har straffat någon för att man valt en annan or- ganisation för att utföra ett arbete och så är inte fallet . Kommunen har heller aldrig ifrågasatt den lagstiftning som finns för att reglera den hjälp som handikappade kan erhålla. Om det finns personligt utskrivna hjälpmedel så är kommunen även i de fallen ointresserad att röra de hjälpmedel som kan vara förskrivna. Det som kommunen har gjort är att man meddelat att man kommer att ta bort sådana hjälpmedel som finns hos vårdtagare där kommunen är arbetsgivare. Man hänvisar till att det skulle vara ett kommunalt ansvar med alla typer av hjälpmedel. Som påpekats ovan har kommunen inte ansvar för arbetstek- niska hjälpmedel, det är ett arbetsgivaransvar. Om familjemedlemmar vårdar en anhörig oavlönat så är det vård inom familjen, och kommunen har inte heller där ansvar för arbetstekniska hjälpmedel. Vad gäller uppdragsgivare så är det som fattar beslut och betalar för LASS-tjänster. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Varje landsting skall enligt 3 § HSL erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom . Detsamma gäller dem som är kvar- skrivna enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481) och stadigvarande vistas inom . Enligt 3 b § HSL skall därvid erbjuda bl.a. hjälpmedel för funktionshindrade. ansvar enligt 3 § HSL omfattar inte sådan hälso- och sjukvård som en kommun inom har ansvar för enligt 18 § första och tredje styckena HSL. Av 18 § första stycket HSL framgår att en kommun är skyldig att erbjuda god hälso- och sjukvård till bl.a. dem som bor i ett s.k. särskilt boende. Ett landsting får till en kommun inom överlåta skyldighe- ten att erbjuda s.k. hemsjukvård om och kommunen kommer överens om det samt regeringen medger det (18 § tredje stycket HSL). Kommunen skall enligt 18 b § första stycket HSL i samband med sådan hälso- och sjukvård som avses i 18 § förstatredje styckena erbjuda även bl.a. hjälpmedel för funktionshindrade. får även utan samband med överlåtelse av ansvar för hälso- och sjukvård enligt 18 § träffa överenskom- melse med en kommun inom om att kommunen skall ha ansvar för hjälpmedel för funktionshindrade (18 b § andra stycket HSL). I propositionen 1999/2000:79, Från patient till medborgare en nationell handlingsplan för handikappolitiken, anges att ett av målen för handikappoli- tiken är att samhället utformas så att människor med funktionshinder i alla åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet. Det handikappolitiska arbetet skall inriktas på att bl.a. identifiera och undanröja hinder för full delaktighet i sam- hället för människor med funktionshinder (prop. s. 23 f.). 2 007 /0 8:JO1 framhölls att tekniska hjälpmedel och andra kompensatoriska insatser är av särskilt stor betydelse för att kunna uppnå målet (prop. s. 26). Frågor om hjälpmedel har behandlats av bl.a. LSS- och hjälpmedelsutred- ningen i ett betänkande SOU 2004:83, Hjälpmedel. I betänkandet anfördes att hjälpmedel som en person med funktionshinder har behov av även kan under- lätta arbetet för en personlig assistent. Det kan då diskuteras om hjälpmedlet skall betraktas som ett hjälpmedel för brukaren och vara sjukvårdshuvudman- nens ansvar eller som ett hjälpmedel för assistenten och vara arbetsgivarens ansvar. Frågan hade behandlats tidigare av bl.a. dåvarande och i en rapport (LOKAH- rapporten) och av i rapporten assistans ett ar- betsfält med brukare, ansvar och variation (2001:15). Hjälpmedelsutred- ningen gjorde även egna undersökningar om gränsdragningen mellan vad som skulle ses som ett hjälpmedel för den enskilde respektive ett arbetsredskap för en assistent. Utredningen kunde då konstatera att det förekom tvister om huruvida bl.a. liftar och sängar skulle betraktas som hjälpmedel för den funk- tionshindrade eller för assistenten. Mot bakgrund av den osäkerhet som före- låg om vad som skulle avses med hjälpmedel föreslogs i betänkandet att be- stämmelsen i 3 b § HSL om sjukvårdshuvudmännens skyldighet att tillhanda- hålla hjälpmedel skulle förtydligas. I betänkandet anfördes i denna del bl.a. följande (s. 113). Med hjälpmedel för det dagliga livet menas sådana hjälpmedel som fordras för att brukaren själv eller med hjälp av någon annan skall kunna tillgodose sina personliga behov, som att klä sig, äta, sova och sköta sin hygien, förflytta sig, kommunicera, fungera i hemmet och närmiljön, orientera sig, sköta var- dagslivets rutiner i hemmet och delta i sysselsättning samt delta i normala fritids- och rekreationsaktiviteter. Det är viktigt att understryka att det är brukarens behov som avgör om ett hjälpmedel skall tillhandahållas henne eller honom. Behovet blir inte mindre om brukaren behöver hjälp av någon annan för att kunna använda ett hjälp- medel eller om det har positiva effekter för till exempel en personlig assistent. Behovet är inte heller relaterat till vem som är arbetsgivare för den personliga assistansen. Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom (regeringens skrivelse 2005/06:110 Uppföljning av den nationel- la handlingsplanen för handikappolitiken). I en rapport, Förändringar av landstingens och kommunernas regelverk för förskrivning av hjälpmedel en kartläggning genomförd oktobernovember 2005, som har utfört på uppdrag av Kommuner och Landsting, SKL, anfördes bl.a. att det finns skillnader mellan sjukvårdshuvudmännen när det gäller vilka hjälpme- del som erbjuds och gränsdragningen till s.k. egenvård. SKL har tagit initiativ till överläggningar med sjukvårdshuvudmännen om hur reglerna för hjälpme- del kan bli mer enhetliga. Regeringen uttalade i propositionen 2005/06:115 s. 114 att den avsåg att noga följa det initiativet. 2 007 /0 8:JO1 i beslutade att återkalla hjälpmedel som fanns hos brukare som har privata vårdgivare. Förvaltningen har i sitt remissvar anfört att beslutet är något bristfälligt ut- format eftersom de olika benämningarna för hjälpmedelstyper ersatts med hjälpmedel i stället för att mer tydligt poängtera att det rör sig om arbetstek- niska hjälpmedel. Syftet med beslutet har dock enligt förvaltningens mening varit att återta endast hjälpmedel som underlättar för personalen att vårda en person med funktionsnedsättning. Jag vill rent allmänt framhålla att det hade varit av värde om det av nämn- dens beslut tydligt hade framgått vilka hjälpmedel som beslutet gällde. Av rubriken till nämndens beslut framgick att det avsåg omvårdnadshjälpmedel. Inte heller denna benämning synes, med utgångspunkt från vad som anförs i remissvaret, vara helt adekvat i sammanhanget eftersom det begreppet inte är helt synonymt med begreppet arbetstekniska hjälpmedel. Jag förutsätter dock att nämnden har menat att beslutet skall ha den innebörd som förvaltningen har angett i remissvaret. Jag har inte funnit att det finns skäl för mig att in- hämta ett yttrande från nämnden i denna fråga. Jag kan för egen del inte finna att det har förelegat något formellt hinder för nämnden att besluta om att inte utan kompensation tillhandahålla s.k. arbetstekniska hjälpmedel eftersom det får ankomma på en arbetsgivare att se till att den egna personalen har sådana hjälpmedel. När det gäller verkställig- heten av nämndens beslut om återkallande av hjälpmedel vill jag dock fram- hålla följande. Efter nämndens beslut skickade förvaltningen ut ett brev till brukarna i vil- ket det anfördes att kommunen hade beslutat att återkalla alla kommunens hjälpmedel som finns vid de brukare som har personlig assistans via privata vårdgivare. Visserligen gavs även upplysning om hur den enskilde skulle förfara om det i fortsättningen behövs hjälpmedel för den personal som är till för din assistans. Detta hindrar inte att det måste ha varit svårt för många av brukarna att förstå vad som menades. Enligt min mening borde det av brevet tydligt ha framgått att nämndens beslut avsåg endast s.k. arbetstekniska hjälpmedel. Jag vill även ifrågasätta om inte förvaltningen i brevet borde närmare ha redogjort för de överväganden som låg bakom nämndens beslut. Nämndens beslut har rent språkligt utformats så att det kan ge intryck av att nämnden har beslutat om att återta även andra hjälpmedel än s.k. arbets- tekniska hjälpmedel. Gränsdragningen mellan arbetstekniska hjälpmedel, omvårdnadshjälpmedel och den enskildes hjälpmedel är svår att göra. Jag vill därför framhålla att det kan finnas skäl för nämnden att följa upp hur förvalt- ningen i de enskilda fallen har tillämpat nämndens beslut om återtagande av hjälpmedel. Som framgår av det ovan anförda ger lagstiftningen inte något entydigt svar på frågan om gränsdragningen mellan olika slag av hjälpmedel. Pro- blemställningen vad gäller gränsdragningen torde vara väl känd för . Den fråga som aktualiserats i det nu förevarande ärendet kan likväl vara av visst intresse, och jag sänder därför en kopia av detta beslut till Social- departementet för kännedom. 2 007 /0 8:JO1 har fortsatt att betala ut sjukpenning till den försäkrade trots att hon meddelat att hon återgått i arbete. Även fråga om kommunicering av ett inkommet läkarintyg (Dnr 4566-2006) I ett ärende, som gällde handläggningen vid försäkringskontoret , meddelade JO ett beslut med följande innehåll. I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på att försäkringskontoret hade fortsatt att betala ut sjukpenning till henne trots att hon hade meddelat att hon hade återgått i arbete. Muntliga uppgifter inhämtades från försäkringskontoret. anmodades därefter att yttra sig över vad E.S.L. I ett remissvar anförde , genom länsdirektören , följande. I anmälan anför E.S.L. Hon har varit sjukskriven med läkarintyg t.o.m. . fick hon en felaktig utbetalning av sjukpenning för perioden den 1 juli20 . Hon kontaktade då olika personer på försäkringskontoret och blev lo- vad att några fler utbetalningar inte skulle ske och att ärende om återbetalning av den felaktigt utbetalda sjukpenningen skulle handläggas så snabbt som möjligt. Trots detta fick hon därefter ytterligare en felaktig utbetalning av sjukpenning för perioden den 21 augusti20 . Hon anser det anmärkningsvärt att sjukpenning kunnat utbetalas felaktigt utan att det finns något medicinskt underlag. Länskontoret vill anföra följande. Inledningsvis kan konstateras att E.S.L:s uppgifter om att utbetalningar av sjukpenning gjorts för den aktuella perioden utan att hon själv företett något medicinskt underlag. Vid långa sjukfall görs en s.k. ettårsbedömning då man tar ställning till om sjukpenning skall bytas ut mot sjukersättning. I samband härmed infordrade handläggaren i detta ärende medicinskt utlåtande från E.S.L:s behandlande läkare, överläkaren . på onkologiska kliniken vid i . Utlåtandet, daterat , be- dömdes av styrka varaktig hel arbetsoförmåga, varför ärendet lämnades till handläggaren som vidarebefordrade ärendet till den grupp på kontoret som ombesörjer upprättande av underlag för föredragning i socialförsäkringsnämnden av sjuk- ersättningsärenden. Inmatning gjordes också i utbetalningssystemet Puman för fortsatt automatisk utbetalning av sjukpenning. har uppgett att hon inte minns om det var hon som gjorde inmatningen i samband med att hon gjorde sin bedömning. Utlåtandet kommunicerades inte med E.S.L. 2 007 /0 8:JO1 På grund av stor arbetsanhopning skedde inte någon föredragning i socialför- säkringsnämnden innan E.S.L. kontaktade försäkrings- kontoret per telefon och meddelade att hon börjat arbeta . Hon pratade vid telefonsamtalet med som underrättade handläggaren av sjukpenningärendet, . avslutade ärendet i ärendehanteringssystemet, ÄHS. Genom ett förbiseende stoppade hon inte sjukpenningutbetalningen i Puman, varför ytterligare en felaktig utbetalning skedde. Det finns således flera olyckliga omständigheter som orsakat de felaktiga utbetalningarna. Om kommunicering skett av läkarutlåtandet hade E.S.L. haft möjlighet att upplysa om att hon börjat arbeta och utbetalningen hade då kunnat stoppas. Den andra anledningen är arbetsbelastningen som gjort att upprättande och kommunicering av underlag till socialförsäkringsnämndens prövning inte hunnits med. Avgörande för att utbetalning för perioden den 21 augusti20 september gjorts är att utbetalningen i Puman inte stoppades vid sjukfallsärendets avslu- tande . Detta berodde som angetts på ett förbiseende. beklagar givetvis den olägenhet handläggningen föror- sakat E.S.L. och kommer att informera berörd personal om det inträffade. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. Av 2 § andra stycket förordningen (1982:366) om utbetalning av dagersätt- ningar från framgår att bl.a. sjukpenning betalas ut högst om inte ersättningsperioden tar slut . I pågående sjukärenden föranleds utbetalningar av sjukpenning av att den försäkrade ger in läkarintyg om arbetsoförmåga under en viss begränsad tid. Om det efter utgången av inte kommer in något nytt intyg bör För- säkringskassan normalt kunna utgå från att den försäkrade inte gör anspråk på ytterligare sjukpenning. I längre sjukärenden torde det emellertid inte vara helt ovanligt att på eget initiativ begär in läkarutlåtanden. Detta kan t.ex., som i detta fall, ske där fråga uppkommit om utbyte av sjuk- penning mot sjukersättning (se 16 kap. 1 § lagen [1962:381] om allmän för- säkring). Om det i sådant ärende kommer in ett utlåtande som styrker nedsätt- ning av arbetsförmågan, utan att den försäkrade har gjort anspråk på fortsatt ersättning, bör ta kontakt med den försäkrade för att få klarhet om detta. Jag kan här tillägga att en kommuniceringsskyldighet i så- dana situationer också följer av förvaltningslagens bestämmelser (1617 §§). rutiner måste naturligtvis även i övrigt vara utformade på sådant sätt att utbetalningar inte sker i andra fall än där den försäkrade har begärt det. förtjänar kritik såväl för den bristande kommuniceringen av läkarutlåtandet som för att man inte med anledning av E.S.L:s samtal vid- tog åtgärder för att stoppa ytterligare utbetalning. 2 007 /0 8:JO1 handläggning av en ny ansökan om sjukersättning (tidigare förtidspension) när kassan tidigare beslutat att beviljad förtidspension inte kunde betalas ut på grund av att de formella villkoren inte var uppfyllda (Dnr 2507-2005) JO meddelade beslut i ett initiativärende. Beslutet hade följande innehåll. Vid min inspektion av , länsorganisation , den 31 maj2 uppmärksammade jag följande i ett ärende om sjuk- ersättning gällande M.S.H. beslutade att tillerkänna M.S.H. hel förtidspension fr.o.m. . Pensionsfallsåret fastställdes till 1989 vilket medförde att M.S.H., som var irakisk medborgare och inte bosatt i före pensionsfallsåret, inte uppfyllde de formella kraven för att få förtidspension i form av folkpension eller tilläggspension. beslutade därför i ett tjänstemannabeslut att den beviljade förtidspensionen inte kunde betalas ut. kom därefter in med en ny ansökan om sjukersättning. beslu- tade att pröva ärendet på nytt. Jag beslutade att i ett initiativärende låta utreda hand- läggning. Ärendet remitterades till för yttrande över kassans hand- läggning av ärendet. anförde i remissvaret genom länsdi- rektören följande. har i ett beslut tillerkänt M.S.H. Med hänsyn tagen till fastställt pensionsfallsår 1989 uppfyllde dock M.S.H. inte de formella kraven för att få förtidspension i form av folkpension eller tilläggspension. Försäk- ringskassan beslutade därför att den beviljade förtidspensionen inte kunde betalas ut. Efter en ny ansökan 2004 om sjukersättning beslutade att pröva ärendet på nytt och då ställdes förslaget att M.S.H:s arbetsförmåga bedömdes varaktigt helt eller i det närmaste helt nedsatt på grund av sjukdom. har anmodats yttra sig över denna handläggning. Beslutet att tillerkänna M.S.H. hel förtidspension var olyckligt och inkorrekt formulerat med hänsyn till de effekter som fastställandet av pensionsfallsåret medförde. 2 007 /0 8:JO1