frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Jag anser således att det var fel av att påstå att gjorde sig skyldig till brott och att bilderna därför skulle kunna tas i beslag. Slutligen, eftersom syftet med demonstrationen var att väcka opinion mot abortlagen, och med hänsyn till den centrala roll som bilderna spelade för att förmedla detta budskap, är det lätt att förstå att ingripandet fick till följd att demonstranterna inte ansåg det meningsfullt att fortsätta sin opinionsbildning. Även om det givetvis är så, som polismyndigheten betonat, att demonstratio- nen formellt sett inte upplöstes, resulterade handlande lik- väl i att demonstranterna betogs möjligheten att framställa sitt budskap på det sätt de avsett. Hans åtgärd fick därför i praktiken samma effekt som om po- lismyndigheten beslutat att upplösa demonstrationen. Sammanfattningsvis saknade ingripandet under den aktuella demonstratio- nen enligt min mening stöd i lag och måste, med hänsyn till dess effekt, sägas ha medfört en kränkning av och övriga deltagares yttrande- och demonstrationsfrihet. Även om det, som framgått, inte är helt självklart hur brottet förargelseväckande beteende skall avgränsas, förtjänar kritik för sitt handlande. Det är emellertid på sitt sätt mera anmärk- ningsvärt att polismyndigheten i sitt yttrande väsentligen nöjt sig med att konstatera det uppenbara, nämligen att demonstrationen formellt inte upplös- tes och att inte rapporterat något brott. Det inträffade borde ha föranlett myndigheten att själv reflektera över ingripandets förenlighet med grundläggande fri- och rättigheter. 2 007 /0 8:JO1 Kritik mot polisen för samtal i en skola med elever under en pågående förundersökning m.m. (Dnr 3493-2005) I en anmälan till JO framförde S.J. i med anledning av polisens agerande efter en polisanmälan mot hans son (född ). Han anförde bl.a. att ett polisförhör hade hållits med sonen i skolans lokaler men att varken han eller pojkens mor un- derrättats om att förhöret skulle äga rum. Skolledningens agerande granskades av JO i ärende dnr 4061-2005 (se s. 467). Handlingar i polismyndighetens aktuella ärenden infordrades och granskades. Av handlingarna i ett ärende framgick att S.J. hade gjort en polisanmälan om tjänstefel och att vice chefsåklagaren , Riksenheten för polismål , beslutat att inte Av utredningen i övrigt framgick bl.a. följande. gjordes en polisanmälan om misshandel av en elev på och beslutade polisinspektören att inleda förundersökning. Under rubriken på polisanmälan var antecknat att samtliga inblandade var minderåriga. Den nämnda dagen hölls även ett målsägandeförhör. Målsäganden uppgav därvid att hon blivit knuf- fad/stött i bröstet med en trähockeyklubba så att hon ramlat baklänges in i de personer som befann sig på platsen och att gärningsmannen gick i hennes klass. Tre andra elever i klassen hade enligt målsäganden filmat händelsen med sina mobiltelefoner. åkte polisinspektören och polisassistenten till . De var uni- formsklädda och kom till skolan i målad polisbil. Med anledning av den inträffade händelsen höll personal på skolan ett möte i den klass där de in- blandade eleverna gick varvid händelsen togs upp. och deltog i detta möte. Därefter fördes samtal kring det inträffade på rektorsexpeditionen med berörda elever. Förundersökningen lades ned på grund av att den misstänkte inte hade fyllt . Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket var fogat bl.a. en promemoria med upplysningar som inhämtats från . Av promemorian framgick att tjänstgjorde som yttre befäl vid det aktuella tillfället, att han var klädd i uniform och att det var skolans 2 007 /0 8:JO1 rektor som önskade hans medverkan vid mötet samt att ringde till innan han åkte till skolan. anförde i huvudsak följande. Att polisen fanns på skolan bör ses mot bakgrund av 1990-talets polisrefor- mer. Statsmakterna fattade då flera beslut som innebar att polisarbetet mera skulle inriktas på brottsförebyggande och problemorienterade insatser. Som en följd av dessa beslut har polisens samarbete med andra myndighe- ter och organisationer fördjupats. Polisens närvaro i olika sammanhang behö- ver därför inte med nödvändighet ses som ett uttryck för statens repressiva makt utan polisen utgör tvärtom en trygghetsskapande faktor i samhället och inte minst inom skolan. Statsmakterna har bestämt att polisens synlighet skall öka. Det är anled- ningen till att polisen numera som regel är uniformsklädd. Polisuniformen är en symbol för trygghet i samhället. En viktig målgrupp för polisen är barn och ungdomar. Det är angeläget att vinna deras förtroende. Framgångsfaktorer för polisen är att vara närvarande i skolan och delta i lag- och rättundervisning och i skolans arbete med att skapa en trygg skolmiljö liksom att komma till skolan när skolledningen ber om hjälp. Polisen har därför en given roll i skolan. Förundersökningen har lagts ned av behörig förundersökningsledare inom polisen. Utöver målsägandeförhöret har polisen inte vidtagit några utred- ningsåtgärder som att hålla förhör vare sig på skolan eller . Den situa- tionen uppstod inte som gjorde att det blev aktuellt att kalla till förhör och tillämpa bestämmelserna i lagen om unga lagöverträdare. Det var rektorn och klassläraren som reagerade snabbt och resolut och in- grep mot mobbningen och tog ansvaret för att reda ut vad som hade hänt. Det skedde tillsammans med eleverna i klassen och med den mobbade elevens föräldrar. Polisen fanns där som stöd och hjälp till rektorn och utgjorde en trygghetsskapande faktor i skolmiljön. När det gäller samarbetet mellan skola och polis bör det i första hand vara rektorn som anger premisserna för detta samarbete, eftersom det är han som har ansvaret för verksamheten på skolan. Behovs- och proportionalitetsprin- ciperna enligt 8 § polislagen får anses iakttagna. Förutsättningarna för polisens arbete blir ofta andra vid tvångsåtgärder i sko- lan. Generellt gäller att ingripanden i form av straffprocessuella eller andra tvångsåtgärder mot elever i skolmiljö av uniformerad polis bör undvikas. Ingripanden av det slaget strider mot hänsynsprincipen och är ägnade att ge negativa effekter. Det innebär att en elev bör hämtas till förhör endast om det finns mycket speciella skäl för detta. Det gäller också att hålla förhör i skolan. Undantag från denna princip kan vara tidsnöd på grund av inträffade akuta situationer. Beträffande S.J:s anmälan om tjänstefel upplyste polismyndigheten i remiss- svaret att hade beslutat att inte inleda förun- dersökning med motiveringen att anmälningsuppgifterna inte gav anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal förövats. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. 2 007 /0 8:JO1 Utredningen ger vid handen att polismyndigheten beslutade att inleda förun- dersökning efter en anmälan om misshandel som skulle ha skett på i . Den utpekade gärningsman- nen var elev på skolan och hade inte fyllt vid gärningstillfället. Medan förundersökning pågick åkte och , uniformskläd- da, till skolan och deltog där i ett möte som bl.a. skolans rektor höll i den klass där målsäganden och den utpekade gärningsmannen gick. Mötet ägde rum och hölls med anledning av den inträffade händel- sen. Efter mötet hölls ett samtal på rektorsexpeditionen med de inblandade eleverna om det inträffade. I detta deltog de båda polismännen och personal från skolan. Varken polisen eller skolledningen hade inför mötet underrättat den utpekade gärningsmannens vårdnadshavare om att saken skulle tas upp på det sätt som kom att ske. Förundersökningen lades ned på grund av att den misstänkte gärningsmannen inte hade fyllt . Jag vill inledningsvis framhålla att jag självfallet instämmer i vad polis- myndigheten anfört om vikten av att polisen vinnlägger sig om barns och ungdomars förtroende. Polisen kan, och bör, givetvis vara närvarande i sko- lan, t.ex. genom att polismän deltar i undervisningen i lag och rätt och även på annat sätt bedriver upplysande och brottsförebyggande arbete i skolor. Polisen bör också med sin närvaro kunna kunna bidra till arbetet med att skapa en trygg skolmiljö. Det gäller såväl när polisen besöker skolor i rent förebyggande och kontaktskapande syfte som om ett besök föranleds av att bråk eller oroligheter förekommit och polisen t.ex. åtar sig att i allmänna ordalag informera större grupper av elever om vad som utgör brottsliga hand- lingar och vad sådana kan leda till. Dessa mera allmänna konstateranden har emellertid, noga taget, föga med omständigheterna i det aktuella ärendet att skaffa. Som framgått var polis- männens besök i föranlett av att det gjorts en polisanmälan mot en utpekad elev. Förundersökning hade inletts. Besöket i skolan synes därför närmast ha haft ett brottsutredande syfte. Förundersökning skall enligt 23 kap. 1 § första stycket (RB) inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns an- ledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av denna bestämmelse jämförd med 1 kap. 6 § följer att förundersökning inte skall inledas om ett brott har begåtts av någon som vid gärningstillfället inte hade fyllt . Enligt polisanmälan i det aktuella ärendet hade en elev misshandlats på en skola av en för målsäganden känd gärningsman. Under rubriken i anmälan var antecknat att samtliga inblandade var minderåriga. Den dag anmälan gjordes hölls ett förhör med den då 14-åriga målsäganden som upp- gav att det var en namngiven klasskamrat till henne som hade utfört misshan- deln och att tre andra klasskamrater hade filmat händelsen. beslutade polisen att inleda förundersökning. Eftersom omständigheterna tydde på att den utpekade gärningsmannen inte hade fyllt borde polisen, innan beslut i förundersökningsfrågan fattades, ha kontrollerat gärningsman- 2 007 /0 8:JO1 Om saken kontrollerats hade det visat sig att gärningsmannen inte hade fyllt för gärningen och att förundersökning således inte skulle inledas. Om en förundersökning inleds och det därefter framkommer att det brott som utredningen gäller begåtts enbart av någon eller några som är skall naturligtvis förundersökningen läggas ned utan dröjsmål. I förevarande fall lades förundersökningen ned först trots att polisen i vart fall vid mötet i skolan rimligen måste ha fått under- lag för ett sådant beslut. I sammanhanget kan nämnas att om det saknas förutsättningar att inleda förundersökning kan i vissa fall i stället frågan om inledande av utredning enligt 31 § lagen (1964:167) om unga lagöverträdare (LUL) övervägas. Enligt denna bestämmelse kan, i de fall det på grund av gärningsmannes ålder inte skall inledas en förundersökning, en utredning om brottet ändå verkställas. En sådan utredning kan inledas bl.a. om den kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge eller om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet. Även om polismyndigheten, som framgått, rätteligen inte borde ha inlett förundersökning hade polisen naturligtvis i den uppkomna situationen att följa de bestämmelser som reglerar förundersökningsförfarandet. Det gäller särskilt de samtal som hölls med elever, bland dem den elev som utpekats för brott. Jag vill med anledning av det inträffade erinra om att och förundersökningskungörelsens bestämmelser inte avser några andra for- mer av samtal med misstänkta än förhör. Om ett samtal rör den sak som förundersökningen avser är det att betrakta som ett förhör. Den misstänkte bör få vetskap om att förhör inleds så att han kan bevaka sina rättigheter vid ett sådant, t.ex. göra framställning om att försvarare skall närvara. Vidare skall en förundersökning enligt 23 kap. 4 § första stycket andra meningen RB be- drivas på ett sådant sätt att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Denna straffprocessuella hänsynsprincip gör sig särskilt gällande när det är fråga om åtgärder som vidtas mot barn. I 17 § förundersökningskungörelsen (1947:948) föreskrivs exempelvis att för- hör med någon som är och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne, skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada samt att det noga skall tillses att uppseende inte väcks kring förhöret. I sammanhanget kan vidare framhållas att i förarbetena till LUL uttalas att det är av särskild vikt att varken hämtning eller förhör med barn sker i skolan annat än när mycket speciella skäl föreligger (prop. 1983/84:187 s. 22, se även allmänna råd om utred- ning av brott begångna av den som inte fyllt , FAP 403-1). I LUL finns också bestämmelser om att vårdnadshavaren eller annan motsvarande person i princip skall kallas till förhör (5 § och, såvitt avser utredning rörande brott som begåtts av någon som inte fyllt , 33 §). En förundersökning mot den som inte fyllt skall i vissa fall alltid ledas av en åklagare (3 § LUL). Det kan tilläggas att flera av de regler som omgärdar en förundersökning även är tillämpliga vid en utredning enligt 31 § LUL (se 32 § samma lag). 2 007 /0 8:JO1 Sammanfattningsvis kan jag konstatera att och besök på skolan inte kan motiveras på det sätt polismyndigheten redo- gjort för i remissvaret. Jag finner i stället anledning att rikta kritik mot polis- myndigheten för beslutet att inleda förundersökning, dröjsmålet med att lägga ned den felaktigt inledda förundersökningen liksom för de s.k. samtal som hölls på skolan. Polis och åklagares handläggning av en förundersökning bör ske med särskild skyndsamhet om utredningen kan få betydelse för ställningstagande till om det finns skäl att återuppta en förundersökning avseende en lagakraftvunnen dom (Dnr 3747-2005) framförde i en anmälan, som inkom till JO , kritik mot åklagare vid , åklagarkammaren i , och i för långsam handläggning av en förun- dersökning. Han uppgav att han blivit dömd av till sex månaders fängelse och att målsäganden, J.B., i ett brev därefter erkänt att hon ljugit i rätten. Anmälan gjordes till polisen men ännu hade inget resultat redovisats. skulle han påbörja verkställighet av straffet. Handlingar och muntliga upplysningar infordrades. Ärendet remitterades till och polismyndigheten som anmodades att lämna upp- lysningar och yttrande över handläggningen av de aktuella ärendena. (genom överåklagaren ) inkom med ett remissvar till vilket var fogat yttrande från bl.a. kammaråklagaren . (länspolismästaren ) inkom med ett remissvar, till vilket fogats ett yttrande av inspektören . I ett beslut anförde chefsJO följande. En förundersökning skall enligt 23 kap. 4 § andra stycket (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned. I 23 kap. 3 § andra stycket RB föreskrivs att när åklagare är förundersök- ningsledare får denne anlita biträde av polismyndighet. Av 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) framgår att undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredning- en bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom de direktiv som behövs för arbetet. 2 007 /0 8:JO1 I Processlagsberedningens förslag till rättegångsbalk angavs att skyndsam- hetskravet var av största betydelse för förundersökningens effektivitet och att det även var angeläget att straffet följer efter brottet (SOU 1938:44 s. 286). Vilka krav som kan ställas på skyndsamhet under en förundersökning är emellertid till viss del beroende på förhållandena i det enskilda fallet. JO har i tidigare avgöranden uttalat att särskild skyndsamhet kan vara påkallad i fråga om mycket allvarliga brott eller när en dömd person avtjänar straff för att ansvarsfrågan skall kunna prövas innan frigivning sker (jfr JO 1980/81 s. 59 och JO 1962 s. 93). En fråga som uppkommer i det aktuella fallet är om det kan ställas särskil- da krav på skyndsamhet när en anmälan som görs kan innebära att nya bevis eller omständigheter föreligger som är ägnade att framkalla tvivel om en brottmålsdoms riktighet. Bakgrunden till frågeställningen är följande. En ny prövning av en brottmålsdom som vunnit laga kraft kan komma till stånd endast med tillämpning av ett s.k. särskilt rättsmedel, t.ex. resning. Resning till förmån för en tilltalad kan beviljas bl.a. om en omständighet eller ett bevis som inte har förebringats åberopas och det med hänsyn till vad som åberopats och i övrigt förekommer, finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott för vilket han dömts (58 kap. 2 § 4 RB). Om det beträffande en lagakraftvunnen dom framkommer nytt material kan detta givetvis vara av sådant slag att det direkt ger anledning till en ansökan om resning. I de flesta fall torde det emellertid krävas ytterli- gare utredningsåtgärder för att klarlägga om det nya materialet är sådant att grund för resning föreligger. Riksåklagaren är enligt 7 kap. 4 § andra stycket RB allmän åklagare i , vilket innebär att ingen annan åklagare än denne är behö- rig att ansöka om resning avseende en hovrättsdom. Som JO tidigare uttalat (JO 2000/01 s. 69) innebär det att det ankommer på riksåklagaren att, om en enskild person som har fällts till ansvar för brott i resningssyfte begär att utredningsåtgärder skall vidtas, med utgångspunkt i den för åklagarna gällan- de objektivitetsprincipen ta ställning till om framställningen skall föranleda att förundersökningen återupptas. En lokal åklagare som mottar en sådan framställning skall därför vidarebefordra den till riksåklagaren. Vid min granskning av handläggning av det ärende som i massmedierna kom att betecknas som fallet (JO:s dnr 2181-2005) uttalade jag att riksåklagaren har samma principiella skyldighet att, med ut- gångspunkt i objektivitetsprincipen, ta ställning till om uppgifterna bör föran- leda ett återupptagande av förundersökningen om informationen kommer till riksåklagarens kännedom på annat sätt, t.ex. genom polis och/eller åklagare. Vidare anförde jag att min uppfattning är att nuvarande ordning fordrar att riksåklagaren intar en aktiv roll när en fråga om resning aktualiseras. I en situation då nya omständigheter eller bevis framkommer som ger anledning att hysa tvivel på en fällande hovrättsdoms riktighet finns det praktiskt sett inte någon annan än riksåklagaren som har erforderliga möjligheter att grans- ka det nya materialet i ljuset av den tidigare domen. För att riksåklagaren skall kunna inta den aktiva roll som krävs åligger det därför, som jag ser det, polis och åklagare att, om nya omständigheter fram- 2 007 /0 8:JO1 kommer som ger anledning att ifrågasätta en straffdoms riktighet, informera riksåklagaren. Det är givetvis inte så att varje påstående om att någon är felaktigt dömd medför en skyldighet att underrätta riksåklagaren. I de brottsutredande myn- digheternas arbete torde det inte sällan förekomma t.ex. obestyrkta påståen- den om att vissa domar grundats på felaktiga förutsättningar, utan att det uppkommer sådant tvivel på domens riktighet att riksåklagaren behöver un- derrättas. Om det emellertid hos polis och åklagare, t.ex. inom ramen för en förundersökning, framkommer nya uppgifter som, om de efter utredning visar sig vara vederhäftiga, ger anledning att ifrågasätta en fällande brottmålsdoms riktighet, krävs att polis och åklagare med skyndsamhet utreder saken. Utred- ningen tjänar då ett syfte vid sidan av dem som anges i 23 kap. 2 § RB, där det stadgas bl.a. att under förundersökningen skall utredas vem som kan miss- tänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger för åtal mot denne. Den skall också försöka klargöra om det föreligger någon sådan uppgift som skall vidarebefordras till riksåklagaren för ställningstagande i frågan om det finns skäl för denne att återuppta förundersökningen i det dömda målet. Vilka krav på skyndsamhet från polis och åklagares sida som då kan ställas måste bli beroende av en prövning i det enskilda fallet. Starkare skäl att agera snabbt torde typiskt sett föreligga om den dömde är frihetsberövad eller skall påbörja verkställighet av ett fängelsestraff. Av betydelse kan också vara vilken grad av tvivel som kan antas uppkomma sedan de nya uppgifterna prövats. Är dessa sådana att de, om de verifieras, tydligt talar för att den fällande domen kan vara oriktig, måste naturligtvis stor kraft läggas på att utreda hur det förhåller sig. I det aktuella fallet fick polismyndigheten och åklagaren genom anmälan angående urkundsförfalskning information om att M.H. hade dömts i hovrätt för sexuellt utnyttjande av underårig och att ett brev inkommit till hovrätten, som angavs vara skrivet av målsäganden, av innebörd att hon ljugit om över- greppen. Enligt anmälaren, som var vän med målsäganden, var brevet förfals- kat. Brevet, och anmälan, var emellertid likväl omständigheter som i någon utsträckning var ägnade att väcka tvivel rörande brottmålsdomens riktighet. Det tvivel som dessa förhållanden kunde ge upphov till var dock enligt min mening inte av sådan styrka att det kan anses ha uppkommit en skyldig- het för de lokala brottsutredande myndigheterna att direkt vidarebefordra uppgifterna till riksåklagaren. Skulle det däremot under utredningen ha visat sig att brevet faktiskt var skrivet av målsäganden hade detta utgjort en omständighet som gett anledning att informera riksåklagaren. Mot bakgrund härav, och i enlighet med det ovan förda resonemanget, an- ser jag att polis och åklagare i förevarande fall borde ha bedrivit utredningen med särskild skyndsamhet. var inte berövad friheten, men skulle avtjäna ett fängelsestraff. Enligt vad han uppgett i anmälan till JO, skulle verkställig- heten påbörjas . Det är dock inte känt om polis och åklagare fick kännedom om detta eller när de i så fall fick den kunskapen. Anmälan om urkundsförfalskning inkom till polisen . 2 007 /0 8:JO1 Det finns inte några åtgärder antecknade i ärendets dagbok förrän . Av utredningen har emellertid framkommit att muntli- gen gav EvaBritt direktiv om att handlingar med namnteckningar från de berörda skulle inhämtas från tingsrätt och hovrätt. EvaBritt skulle också kontrollera med SKL vilket jämförelsematerial som fordrades för att försöka fastställa vem som skrivit det aktuella brevet. När i tiden dessa direktiv gavs har inte kunnat utrönas. Domstolarna meddelade dock EvaBritt att det där inte fanns några undertecknade delgivnings- kvitton. Hon kontaktade därefter SKL . Det har framkommit att EvaBritt fick uppfattningen att SKL behöv- de färska skriftprov av de berörda personerna. Hon delgav detta, som lämnade direktiv om att spontanskrift samt helst även skriftprov skulle inhämtas från J.B. och att EvaBritt därför skulle kontrollera om och när J.B. kunde förväntas återvända till så att sådant prov kunde erhållas. I vart fall uppgav M.H. för att han och hans mor var villiga att lämna skriftprov. lämnade i samma månad sådant prov. fick EvaBritt kontakt med J.B. som då uppgav att hon skulle återvända till först under nyår 2005/2006. Skriftprov från M.H:s mor erhölls . lämnat skriftprov skickades materialet till SKL som i sitt utlå- tande lämnade frågan om vem som utfört den undersökta namnteckningen öppen. Förundersökningen lades ned av . När det först gäller utredningen har denna inte bedrivits med någon större skyndsamhet och det framstår som anmärkningsvärt att EvaBritt först kontaktade SKL för att få svar på den grund- läggande frågan om vilket material som krävdes för en bedömning där. Efter- som det inte har kunnat klarläggas när åklagaren gav direktiv i detta avseende har det inte kunnat utredas vem som bär ansvaret för att så skedde först då. Tidsutdräkten i ärendet synes därutöver i viss utsträckning, som också funnit, ha berott på ett missförstånd. har uppgett att EvaBritt Wärns uppfattning, att det krävdes färska skriftprov, var felak- tig. Hur detta missförstånd uppstått har inte klarlagts.