frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Om rätten som i detta fall vid en överläggning finner att den tilltalade skall dömas och att grund för häktning föreligger finns enligt min mening ingen skyldighet att avkunna ett häkt- ningsbeslut, om inte en prövning påkallas. Här har rätten uppenbarligen be- dömt att förutsättningar för att häva häktningsbeslutet inte föreligger. I domen förordnades också att den dömde skulle kvarbli i häkte. Jag tror att anteckningen bara är avsedd att förtydliga det i och för sig lite ovanliga förhållandet att den tilltalade inte yrkat att bli försatt på fri fot. Efter en huvudförhandling i ett brottmål ska rätten som huvudregel avkunna dom, men domen får meddelas om rätten behöver mer tid för domens beslutande eller avfattande (s.k. kanslidom). 2 008 /0 9:JO1 häktad ska domen meddelas inom , om det inte möter synnerligt hinder (30 kap. 7 § , RB). I 24 kap. 21 § RB föreskrivs att om en misstänkt som är häktad döms för brottet ska rätten pröva om han ska stanna kvar i häkte till dess att domen vinner laga kraft. Vidare sägs att om den misstänkte inte är häktad får rätten förordna att han ska häktas. Ett häktningsbeslut som rätten meddelat gäller till dess att rätten beslutar annat men inte längre än till dess rätten meddelar dom i målet. Rätten måste därför i samband med målets avgörande pröva huruvida den häktade ska kvarbli i häkte eller friges (NJA II 1943 s. 341). Under inspektionen iakttogs ett brottmål i vilket det noterats i anteckning- arna från huvudförhandlingen att den tilltalade inte framställde något yrkande om att bli försatt på fri fot. I anteckningarna hade sedan inte angetts att något beslut i häktningsfrågan avkunnades i samband med att förhandlingen avslu- tades och parterna underättades om att dom skulle meddelas . Det har av utredningen här inte framkommit om rätten tog upp häkt- ningsfrågan vid huvudförhandlingens slut, om försvararen yttrade sig i denna fråga och då inte framställde något yrkande om att den tilltalade skulle försät- tas på fri fot eller om noteringen i anteckningarna endast är att se som en upplysning om att inget sades i saken över huvud taget. Jag har inte funnit det meningsfullt att försöka utreda detta ytterligare. Klart är emellertid att något beslut i häktningsfrågan inte avkunnades vid huvudförhandlingens slut. Det finns därför skäl att aktualisera frågan om rätten dels bör bereda parterna tillfälle att tillkännage sin uppfattning i häkt- ningsfrågan om de inte självmant berör saken, dels även utan yrkande uttryck- ligen bör ta ställning till frågan om den tilltalade även fortsättningsvis ska vara häktad. Bör domstolen vid förhandlingens slut bereda parterna tillfälle att redovisa sin inställning i häktningsfrågan om de inte självmant berör frågan? Innan en huvudförhandling i ett brottmål avslutas ska parterna beredas tillfälle att slutföra sin talan (46 kap. 10 § RB). Parterna har då möjlighet att framföra sina synpunkter på bevisningens värdering och att komma med rättslig argu- mentering. Ett slutanförande ska avse uteslutande sådant som är betydelsefullt för målets avgörande utan att rätten för den skull är bunden av vad parterna anfört (Fitger, , del 3, s. 43:22). I doktrinen har också ansetts att det förhållandet att rätten är obunden av parternas uttalanden i rätts- och bevisfrågor liksom av deras yrkanden i på- följdsdelen inte innebär att det är likgiltigt om de uttalar sig i sådana frågor eller inte. anför vidare att om ena parten inte berör motpartens argu- mentation rörande ett viktigt spörsmål bör domaren fråga den förre om han önskar uttala sig härom. I den mån parterna inte utnyttjar möjligheten att 2 008 /0 9:JO1 uttala sig om alla relevanta frågor är det också domarens sak att erinra dem om detta (jfr i till Andenaes, 1982, s. 433, m.fl., Nya , s. 688 och Fitger, a.a. s. 46:21). har i flera avgöranden framhållit att bestämmelserna om förhandling i häktningsfrågor måste ses som en viktig rättssäkerhetsgaranti för den enskilde och att ingen ska behöva riskera att beslut fattas om att han ska vara berövad friheten utan att han får möjlighet att framföra sina synpunkter vid en förhandling (se bl.a. NJA 1990 s. 542 och 1992 s. 499 och även JO 2005/06 s. 55). har också framhållit att även om lagtexten med krav på förhandling i 24 kap. 17 § andra stycket RB har utformats för det fallet att det är fråga om att häkta någon som befinner sig på fri fot, måste kravet på förhandling gälla även när det är fråga om att fatta beslut om att någon som redan är häktad ska kvarstanna i häkte (NJA 1990 s. 542, se också JO 2005/06 s. 38). Jag kan för min del inte finna annat än att oavsett om rätten avser att av- kunna dom eller meddela kanslidom frågan om fortsatt häktning otvivelak- tigt är ett sådant relevant spörsmål som domaren bör säkerställa att parterna inte förbisett i sina slutanföranden. Dessutom utgör ju huvudförhandlingen det tillfälle som ges den tilltalade att muntligen inför rätten framföra sina synpunkter inför det beslut i frågan om fortsatt frihetsberövande som domsto- len har att fatta. Min slutsats är således att rätten vid huvudförhandlingens slut genom frågor eller erinringar bör ge parterna möjlighet att klargöra sin stånd- punkt vad gäller fortsatt häktning om de inte självmant berör frågan. Bör rätten även utan yrkande avkunna beslut i häktningsfrågan om förhandlingen avslutas med beskedet att dom ska meddelas ? Enligt 24 kap. 21 § RB är rätten, som redan framgått, skyldig att besluta om en häktad person ska kvarbli i häkte eller försättas på fri fot om denne döms för brott. Det innebär att frågan om fortsatt häktning alltid ska prövas i sam- band med att målet avgörs. Det finns däremot inte någon bestämmelse som på motsvarande sätt uttryckligen föreskriver en skyldighet att avkunna beslut i häktningsfrågan när förhandlingen avslutas med besked om att dom kommer att meddelas . Om den tilltalade vid huvudförhandlingens slut framställer ett yrkande om att bli försatt på fri fot måste rätten självfallet även när kanslidom ska meddelas omgående ta ställning till yrkandet och meddela beslut i frågan. Frågan är emellertid hur rätten bör förfara om ett sådant yrkande inte fram- ställs. Ett beslut att frihetsberöva en person genom häktning medför ett betydan- de ingrepp i dennes grundläggande fri- och rättigheter. Rätten har därför till- 2 008 /0 9:JO1 lagts långtgående skyldigheter att pröva ett sådant frihetsberövande och dess bestånd. En framställning om att någon ska häktas ges in till domstol, som har att utan dröjsmål vid en förhandling pröva saken (24 kap. 13 § RB). Vidare ska rätten, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med normalt högst hålla ny förhandling i häktningsfrågan och därvid särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt (24 kap. 18 § tredje stycket RB). Vid en sådan omhäktningsförhandling ska prövas dels om de förhållanden som föranlett häktningen alltjämt föreligger, dvs. om den häktade är på sannolika skäl misstänkt för det brott som utredningen gäller och om den särskilda häktningsgrund som befunnits motivera häktning är aktuell, dels om förundersökningen bedrivs med den skyndsamhet som fordras. Härtill kommer att domstolen i förekom- mande fall även har att pröva om det fortfarande finns skäl att låta åklagaren besluta om restriktioner (JO 2005/06 s. 38). Betydelsen av att rätten kontrolle- rar att utredningen bedrivs skyndsamt och att häktningsskälen kvarstår ökar allt efter som tiden går (NJA 1997 s. 368). Det kan således sägas att domsto- len har till uppgift att se till att frihetsberövandet inte pågår längre än som är oundgängligen erforderligt och inte är mera ingripande än nödvändigt. Vidare framgår av 24 kap. 20 § första stycket 2 RB att rätten på eget initia- tiv ska häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för beslutet. För hävning krävs inte att det tillkommit några nya omständigheter. Sedan åtal väckts är det dessutom endast rätten som kan besluta om hävande (Fitger, a.a., del 2, s. 24:59 f.). Den misstänktes samtycke saknar betydelse vid rättens prövning av häktningsfrågan (24 kap. 23 § första stycket RB). När en person är häktad vid tiden för huvudförhandling i målet har det då gällande häktningsbeslutet fattats av en ensam domare vid en häktningsför- handling eller, , efter en prövning på handlingarna. Det är inte avsett att en häktningsförhandling ska ges karaktär av en begränsad huvud- förhandling. Det är tvärtom föreskrivet att vid en häktningsförhandling får, utöver vad handlingarna från förundersökningen innehåller samt vad parterna i övrigt anför, utredning angående brottet inte läggas fram, om det inte finns särskilda skäl för det (24 kap. 14 § andra stycket RB). Beslut i häktningsfrå- gan som meddelats före huvudförhandlingen i målet grundas således med nödvändighet på ett mera summariskt underlag. När huvudförhandlingen avslutats ska, enligt 30 kap. 7 § RB, överläggning hållas samma eller senast nästa helgfria dag. Vid överläggningen ska dom beslutas men också prövas om den dömde även fortsättningsvis ska vara häk- tad och beslut fattas i den frågan. Rättens prövning kan nu grundas på det samlade processmaterial som tillförts målet. Under huvudförhandlingen kan åtskilliga omständigheter av betydelse för frågan om häktning ha kommit att belysas. Prövningen görs dessutom av en fullsutten rätt och inte av en ensam häktningsdomare. 2 008 /0 9:JO1 Den nu beskrivna situationen att allt processmaterial har lagts fram inför fullsutten rätt föreligger givetvis redan vid huvudförhandlingens slut. Jag anser för min del att domstolen, med hänsyn till dess uppgift att kontrollera att ett frihetsberövande inte består längre än nödvändigt, i den kvalitativt nya situation som således inträder i och med att huvudförhandlingen avslutas, under alla förhållanden bör pröva häktningsfrågan. Det är ju dess- utom så att om det bland domstolens ledamöter finns en majoritet för att häva beslut om häktning eller för att inte längre medge åklagaren tillstånd att beslu- ta om restriktioner, ska ett sådant beslut befordras till verkställighet omgåen- de och inte eventuellt anstå till eller ännu senare (jfr JO 1971 s. 28). En överläggning i häktningsfrågan måste således hållas. Parterna bör följaktligen, när huvudförhandlingen avslutas, ges besked om att rätten avser att hålla en överläggning i frågan om häktning samt få del av rättens beslut oavsett utgången (jfr 24 kap. 16 § RB). En sådan ordning medför också att det inte kan föreligga någon tveksam- het kring vilket beslut som en häktad person överklagar om denne ger in ett överklagande sedan huvudförhandlingen avslutats men innan dom i målet meddelats. Som jag angett inledningsvis har det, utifrån de anteckningar som gjordes, inte gått att klargöra om frågan om fortsatt häktning berördes innan huvud- förhandlingen avslutades. Det är emellertid min uppfattning, som framgått ovan, att tingsrätten vid huvudförhandlingens slut borde ha frågat parterna om deras ståndpunkter i häktningsfrågan om de inte berört saken under slutanfö- randena. Enligt min mening borde tingsrätten också ha meddelat ett beslut i häkt- ningsfrågan. Med hänsyn till att rättsläget i den delen inte kan sägas vara klart, anser jag mig emellertid inte ha underlag att uttala någon kritik mot tingsrättens handläggning. Med dessa uttalanden avslutas ärendet. 2 008 /0 9:JO1 En domstols skyldighet att ta ställning till om en ung målsägande skall höras personligen vid huvudförhandlingen eller om ett videoförhör som hållits under förundersökningen skall spelas upp (Dnr 2998-2006) framförde i en anmälan klagomål med anledning av handläggningen av ett brottmål, i vilket han var tilltalad för grov fridskränkning och våldtäkt mot barn m.m. Han uppgav bl.a. följande. Åklagaren ansåg att målsäganden, som var , inte behövde närvara personligen vid huvudförhandlingen i tingsrätten. I stället spelades videoinspelningen av polisförhören med henne upp. Detta medförde att målsäganden slapp besvara frågor, varför någon trovärdighetsbedömning eller prövning av tilltron till målsägandens uppgifter inte kunde göras. Handlingar infordrades från och ; bl.a. domarna i de aktuella målen (B 3514-05 respektive B 2646-05), protokoll från huvud- förhandling samt protokoll från föredragningar. Av handlingarna framgick följande. Målsägande var en flicka, född . I stämningsansökan åberopade åklagaren som muntlig bevisning bl.a. förhör med målsäganden dels genom uppspelning av två videobandsförhör, dels genom förhör med målsäganden för kompletterande frågor. Enligt protokollet från huvudförhandlingen i tingsrätten spelades först videoförhören med måls- äganden upp och därefter hördes hon. Tingsrätten dömde J.B. för grov fridskränkning och våldtäkt mot barn m.m. överklagade domen och begärde att målet skulle återförvisas till tings- rätten för förnyad prövning på grund av att grovt rättegångsfel begåtts. Han gjorde i denna del gällande bl.a. att målsägandeförhöret upptagits på ett felak- tigt sätt. Hovrätten avslog hans begäran med hänvisning till att det som fram- kommit om formerna för upptagning av målsägandeförhöret vid tingsrätten inte var av beskaffenhet att föranleda en återförvisning av målet. Vid huvud- förhandlingen i hovrätten hördes målsäganden personligen. De videoinspela- de polisförhören spelades inte upp. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som föranledde tingsrätten att spela upp de video- inspelade förhören med målsäganden och hålla förhör med henne. 2 008 /0 9:JO1 Tingsrätten (dåvarande lagmannen ) kom in med ett re- missvar till vilket fogades upplysningar från rådmannen vid . upplyste att han var ordförande vid den aktuella huvud- förhandlingen och uppgav därutöver följande. Åklagaren hade inför huvudförhandlingen åberopat målsägandeförhör så som detta upptagits genom videoförhör som omfattade en utfrågning av målsägan- den om händelseförloppet. Målsäganden var underårig och omständigheterna var sådana att det var svårt för henne att lämna en berättelse inför rätten. Den offentlige försvararen hade fått möjlighet att granska videoupptagningarna och komplettera med frågor. Åklagaren gjorde den bedömningen att målsäganden var i stånd att besvara någon kompletterande fråga varför han, som jag förstår det, i samråd med målsägandens moder samt målsägandebiträdet, hade gjort bedömningen att målsäganden skulle kunna svara på någon fråga vid ett förhör inför rätten. Den offentlige försvararen gjorde samma bedömning. Med anledning av detta hölls efter det att videoupptagningen förebringats ett försök att höra målsäganden. Detta föll emellertid ej särskilt väl ut och innefattade endast några få kontrollfrågor. Försvaret fick emellertid möjlighet att ställa några frågor. Tingsrätten gjorde den rättsliga bedömningen att det var av värde för sa- kens utredning att särskilt tillåta försvaret att få möjlighet att ställa kontroll- frågor i förhållande till vad som förekommit vid det förhör som tagits upp på video. De få uppgifter som kom fram vid förhöret inför rätten fick ingen eller mycket ringa betydelse för tingsrättens prövning av saken. Det har upplysts att målsäganden under hovrättsförhandlingen var i stånd att avge en berättelse vilket ledde till att man i hovrätten ej förebringade vi- deoförhöret. Målsäganden var emellertid ett barn och det är alltid vanskligt för rätten att i förväg göra någon säker bedömning av huruvida målsäganden klarar av ett regelrätt förhör. Förutom de rent rättsliga aspekterna måste även mänskliga hänsyn tas. Det är min fasta övertygelse att målsäganden skulle ha haft det mycket svårt att berätta om händelseförloppet vid tingsrätten och att ett sådant förfarande skulle ha varit äventyrligt för målsägandens hälsa. hänvisade beträffande de rättsliga överväganden och bedöm- ningar som gjordes i samband med huvudförhandlingen till upplysningar och förklarade att tingsrätten inte hade något att tillägga i denna del. Han förklarade vidare att handläggningen enligt tingsrättens mening inte hade skett i strid med bestämmelser. bereddes tillfälle att yttra sig över tingsrättens remissvar, varvid han uppgav bl.a. följande. Målsäganden var vid tiden för förhandlingen . Rättens ordförande sammanträffade inte med målsäganden före förhandlingen och kunde således inte bilda sig någon egen uppfattning om hennes psykiska status. I stället grundade rådmannen sitt beslut på mot- partens uppgifter, som inte var opartiska. Rådmannens uppgift att den offent- liga försvararen gjorde samma bedömning som åklagaren är inte riktig. För- svararen fick precis innan förhandlingen av åklagaren information om att 2 008 /0 9:JO1 målsäganden skulle vägra svara på frågor om försvaret tvingade henne att medverka. Därefter inhämtades från att målsäganden, som var född , hade kallats till huvudförhandlingen för att höras. Vidare inhämta- des kompletterande upplysningar från enligt följande. Den unga målsäganden orkade inte närvara vid huvudförhandlingen. I stället spelades videoförhören med henne upp, vilket alla var överens om. Han övertog målet med kort varsel och hade inte sett målet förrän han kom till som förhandlingen inleddes. Han minns inte, men det är möjligt att målsäganden var kallad att höras personligen vid huvudförhandlingen. Han uppfattade det dock så att det skulle vara videoupp- spelning av förhören med henne och att hon eventuellt skulle kunna besvara någon fråga. Åklagaren hade gjort bedömningen att målsäganden inte kunde höras, ef- tersom han i stämningsansökan åberopat videoförhör med flickan. Utgångs- punkten var således att hon inte kunde höras inför rätten. Det var en självklar- het att videouppspelning skulle ske. Det var inte något tal om att målsäganden skulle höras överhuvudtaget. Det skulle efteråt utredas om målsäganden even- tuellt kunde besvara någon enstaka fråga. Det kan ha varit så att han när för- handlingen inleddes frågade om målsäganden fanns på plats. Efter att förhören spelats upp ville försvararen ställa någon fråga. Måls- ägandens mamma skulle se om hon kunde få flickan att ställa upp på detta. Som han minns det dröjde det innan de meddelade att flickan kunde tänka sig detta. Han tror att rätten hann med att både ta en paus och eventuellt tog man också upp någon annan bevisning . Han förstod inte var- för flickan skulle höras överhuvudtaget. Under förhöret satt hon bara och grät och sa egentligen ingenting. Han hade inte sett flickan i verkligheten före förhöret. Flickan hade i och för sig, om han minns rätt, fyllt men enligt hans bedömning var hon som en tolvåring. Det framstod som klart att hon inte var en person man skul- le härja med utan man var tvungen att vara försiktig. Han avbröt utfråg- ningen med henne ganska snabbt eftersom han inte ansåg det lämpligt. Han uppskattar att det hela pågick och då har han för sig att det också var en paus . Tingsrättens bedömning i domen grundade sig egentligen helt och hållet på videoförhören. Om han hade handlagt målet själv från början och sett en sådan bevisupp- gift som den åklagaren lämnade hade han nog tagit en kontakt med åklagaren och frågat vad han menade med denna. Om flickan inte skulle höras vid hu- vudförhandlingen borde hon inte heller ha kallats dit av tingsrätten. I ett beslut anförde chefsJO följande. I tingsrättens huvudförhandlingsprotokoll angavs att man vid förhandlingen först hade spelat upp två videoinspelade polisförhör som hållits med måls- äganden under förundersökningen och därefter hört målsäganden. Utredning- en har visat att målsäganden, som var , inte var närvarande vid för- 2 008 /0 9:JO1 handlingen annat än under då förhöret med henne ägde rum och att detta förhör ägde rum efter det att de videoinspelade förhören hade spelats upp. Hon hade dock kallats till förhandlingen för att höras som målsägande. Frågan är om tingsrätten förfarit riktigt då den tillät att målsägandens upp- gifter förebringades vid huvudförhandlingen genom uppspelning av de vi- deoförhör som hade hållits under förundersökningen, innan förhör med henne ägde rum. En grundläggande princip för domstols handläggning vid huvudförhandling är den s.k. omedelbarhetsprincipen. Denna innebär att bevisningen skall tas upp i ett sammanhang vid huvudförhandlingen och att det är på sin iakttagelse härav som rätten skall döma i målet (jfr 30 kap. 2 § första stycket rättegångs- balken [RB]). Omedelbarhetsprincipen innefattar också ett krav på bevisome- delbarhet (35 kap. 8 § RB). Kravet på bevisomedelbarhet innebär att om nå- gons kunskap rörande en omständighet av betydelse i rättegången skall an- vändas som upplysningskälla, denna kunskap skall framläggas för rätten ge- nom hans eller hennes personliga hörande (se NJA II 1943 s. 457). Som en följd av detta gäller att det som huvudregel inte godtas att skriftliga vittnesut- sagor eller uppteckningar av förhör åberopas, utan ett vittne eller en målsägande som skall höras i bevissyfte skall lämna sin berättelse muntligen direkt inför rät- ten. Syftet med detta är att bevisningen skall presenteras för domstolen i bästa möjliga form. Av 35 kap. 14 § RB första stycket framgår således att en berättelse, som någon har avgett skriftligen i anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse, som någon i anledning av en sådan rättegång lämnat inför åklagare eller polismyndighet eller annars utom rätta, får åberopas som bevis i rättegången endast 1.om det är särskilt föreskrivet, 2.om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten eller 3.om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. Vad som sägs i bestämmelsen om skriftlig eller upptecknad berättelse skall, enligt andra stycket, också tillämpas i fråga om en fonetisk eller liknande upptagning av en berättelse. Bestämmelsen är således tillämplig även på en videoinspelning av ett förhör som ägt rum under förundersökningen (Fitger, Rättegång, del 3, s. 35:86). 2 008 /0 9:JO1 Det principiella förbudet mot skriftliga eller inspelade utsagor avser endast det fallet att den som avgett berättelsen inte hörs i målet, dvs. bestämmelsen reglerar i vilken utsträckning en sådan utsaga får åberopas i stället för att höra personen i fråga inför rätten. Om och i vilken utsträckning t.ex. en skriftlig uppteckning får användas i samband med att förhör äger rum med en person inför domstol regleras i andra lagrum. Föreskrifter om detta ges beträffande vittnen i 36 kap. 16 § andra stycket RB, som genom en hänvisning i 37 kap. RB gäller även målsägande. Enligt 36 kap. 16 § RB skall ett vittne avge sin berättelse muntligen. Skriftliga vittnesberättelser får inte åberopas. Vad vittnet tidigare anfört inför rätta eller inför åklagare eller polismyndighet får enligt andra stycket före- bringas endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han tidiga- re anfört eller när vittnet vid förhöret förklarar att han inte kan eller inte vill yttra sig. Det är således inte tillåtet att tillämpa ett förfarande som innebär att vad vittnet berättat vid förhör under förundersökningen först läses eller spelas upp, varefter kompletterande frågor ställs (se prop. 2004/05:131 s. 163). När det gäller förhör med barn finns särskilda regler beträffande vittnen. Är den som åberopas som vittne under prövar rätten med hänsyn till omständigheterna, om han får höras som vittne (36 kap. 4 § RB). Om rätten kommer fram till att ett förhör inför rätten inte är lämpligt kan undantagsre- geln i nämnda 35 kap. 14 § första stycket andra punkten RB bli tillämp- lig. Barnets utsaga får då läggas fram på annat sätt. sker detta genom att ett videoinspelat förhör från förundersökningen spelas upp vid huvudför- handlingen.