frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — I 36 § andra stycket samma förordning föreskrivs bl.a. att felaktigheter skall rättas på det sätt som bestämmer efter samråd med vederbörande centrala myndighet. Säkerhetspolisen har i remissvaret inte redogjort för vilka överväganden som låg bakom bedömningen att den fortsatta utredningen av ärendet skulle 2 007 /0 8:JO1 överlämnas till polismyndigheten. Jag kan för min del inte inse att frågan om rättelse av uppgifterna i belastningsregistret var avhängig polismyndighetens utredning i ärendet om falsk tillvitelse. Det kan framhållas att förundersök- ningen om falsk tillvitelse inte var avslutad då rättelsen till slut kom att göras. Och den enda synliga utredningsåtgärd som polismyndigheten vidtog innan rättelsen kom till stånd förefaller ha varit, förutom att ett förhör hölls med J.Z., att med bistånd av den norska polisen genomföra en fingerav- trycksundersökning. Säkerhetspolisen borde således även med beaktande av att förundersökningen om falsk tillvitelse då fortfarande pågick ha anmält de förhållanden som kommit fram avseende J.Z. till berörd enhet inom Riks- polisstyrelsen. Säkerhetspolisen har uppgett att man utgick från att polismyn- dighetens utredning om falsk tillvitelse handlades skyndsamt. Det förefaller ha varit ett mindre välgrundat antagande bl.a. med tanke på de svårigheter Säkerhetspolisen hade att komma i kontakt med handläggaren och på dennes sjukskrivning. Det borde snarare ha stått klart för Säkerhetspolisen att förun- dersökningen om falsk tillvitelse drog ut alltför långt . Det är vidare anmärkningsvärt att Säkerhetspolisen, som uppenbarligen ansåg att en kontakt med polismyndigheten var nödvändig, inte var mer aktiv i försöken att komma i kontakt med berörd personal vid polismyndigheten. Såvitt kommit fram gjorde Säkerhetspolisen endast försök att nå handläggaren. Det var självfallet inte tillräckligt. Säkerhetspoli- sen borde naturligtvis ha kontaktat ansvarig chef vid polismyndigheten eller tillskrivit myndigheten. Jag är således mycket kritisk till Säkerhetspolisens hantering av ärendet. När det sedan gäller polismyndighetens handläggning av förundersökningen om falsk tillvitelse ger utredningen vid handen att förhör med den misstänkte C.L.D. hölls i anslutning till att anmälan togs upp . Därefter vidtogs inte några utredningsåtgärder då J.Z. hördes, dvs. först efter det att Säkerhetspolisen skriftligen underrättat polis- myndigheten om sitt ärende. Vidare kontaktades i samband därmed norsk polis för att man skulle kunna utföra en fingeravtrycksanalys. På begäran av togs uppgifterna om den norska domen beträffande J.Z. bort ur belastningsregistret . En förundersökning skall enligt 23 kap. 4 § andra stycket bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. När det anmälda brot- tet handlar om att en person erkänt att han dömts och avtjänat straff i någon annans namn ligger det givetvis i sakens natur att ett sådant ärende skall be- handlas med förtur. Utredningen visar emellertid att ärendet om falsk tillvitel- se låg obearbetat . Detta är självfallet helt oacceptabelt. borde även utan närmare kännedom om Säkerhetspoli- sens utredning ha insett att den aktuella gärningen kunde medföra stora problem för J.Z. För den utdragna handläggningstiden i ärendet förtjänar därför polismyndigheten kritik. Jag noterar att polismyndigheten har beklagat det inträffade. 2 007 /0 8:JO1 Som framgått råder oklarhet om när polismyndigheten fick kännedom om Säkerhetspolisens ärende. Jag kan emellertid konstatera att i vart fall efter det att myndigheten skriftligen informerades om Säkerhetspolisens ärende agera- de polismyndigheten tämligen skyndsamt och vidtog erforderliga åtgärder så att uppgifterna om J.Z. i belastningsregistret kunde rättas. Jag vill slutligen framhålla det faktum att , i samband med en årlig kontroll, tog upp ett initiativärende avseende återkallel- se av J.Z:s godkännande för anställning hos bevakningsföretag. Skälet till detta var uppgifterna om den norska domen i belastningsregistret. Dessa upp- gifter fick sedermera till följd att beslutade att återkalla J.Z:s godkännande, vilket i sin tur medförde att J.Z. med omedelbar verkan sades upp från sin anställning vid bevakningsföretaget. Händelsen fick således mycket olyckliga konse- kvenser för J.Z. I sammanhanget bör dock nämnas att länsrätten genom en dom upphävde beslut. Det kan emellertid konstateras att om Säkerhetspolisen och polismyndigheten handlagt saken korrekt och med tillbörlig skyndsamhet hade med största säkerhet J.Z. inte drabbats på det sätt som skedde. Sammanfattningsvis anser jag att Säkerhetspolisen, med beaktande av att den enligt egen uppgift ansåg att uppgifterna i belastningsre- gistret var felaktiga, avsevärt tidigare än som kom att ske borde ha vidtagit åtgärder för att få till stånd en rättelse. För sin bristfälliga handläggning av ärendet förtjänar Säkerhetspolisen allvarlig kritik. Vidare förtjänar, som sagts, polismyndigheten kritik för att den inte utredde anmälan om falsk tillvitelse med den skyndsamhet som kan krävas. I sitt yttrande hit har polismyndighe- ten förklarat att den anser att det finns skäl att se över hur kommunikationen mellan olika polisiära enheter fungerar. Jag välkomnar att en sådan översyn kommer till stånd. En åklagares åtgärd att som bevisning i ett brottmål åberopa förhör med en målsägande som inte hörts under förundersökningen (Dnr 1534-2005) I en anmälan till JO framförde klagomål bl.a. mot en åklagare vid , åklagarkammaren i , lokal åklagare i , för handläggningen av en förundersökning. Han var missnöjd med att hans son hördes som målsägande vid huvudförhandlingen i ett brottmål utan att ha hörts under förundersökningen. 2 007 /0 8:JO1 Av infordrade handlingar och inhämtade muntliga upplysningar framgick följande. Sedan en polisanmälan om bl.a. ofredande gjorts beslutade kammaråklaga- ren att inleda förundersökning. Under förundersökningen hördes målsäganden och den miss- tänkte, förundersökningsprotokollet antecknades som målsägande, förutom , också hennes och son, väckte åklagaren åtal mot för ofredande. Som bevisning åberopades i ansökan om stämning målsägandeförhör med och . Vid huvudförhandlingen hördes målsägandena och förhandlingen framställdes inte någon begä- ran om att skulle höras av polis innan huvudförhandlingen kunde äga rum. Ärendet remitterades till som anmodades att lämna upplysningar om anledningen till att något förhör med inte genomfördes under förundersökningen trots att åklagaren i ansökan om stäm- ning åberopade förhör med honom. (dåvarande vice riksåklagaren ) kom in med ett remissvar till vilket var fogat yttrande från bl.a. Thor- . upplyste bl.a. följande. Eftersom vid förhöret med honom fått klart för sig vilka som angi- vits som målsägande i anmälan och han också fått klart för sig att tillgång fanns till de aktuella gjorde jag den bedömningen att det inte var me- ningsfullt att fördröja handläggningen med en komplettering av förundersök- ningen med ett förhör med . Jag bedömde att åtal var påkallat ur allmän synpunkt. anförde i huvudsak följande. Enligt 23 kap. 18 § har den misstänkte och hans försvarare innan åtal väcks rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid under- sökningen. Den misstänkte och hans försvarare har vidare rätt att ange den utredning de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Åtal får inte beslutas innan detta har skett. Av bestämmelserna i 19 § samma kapitel framgår att när undersökningsle- daren slutfört den utredning han anser nödvändig utan att bifalla begäran som avses i 18 § andra stycket eller om den misstänkte anser att det finns annan brist i utredningen kan han anmäla detta till rätten. I 21 § samma kapitel stadgas att vid förundersökningen skall protokoll fö- ras över vad därvid förekommit av betydelse för utredningen. Varken i eller i något annat lagrum finns några uttryckli- ga regler om att en person som åberopas som målsägande eller vittne skall höras under förundersökningen. Förundersökningsprotokollet har till uppgift att ge åklagaren underlag för bedömning av åtalsfrågan och att förbereda målet inför huvudförhandlingen i domstolen. Av detta följer att protokollet skall ge en rättvisande bild av vad som framkommit i samband med de olika utredningsåtgärderna. I propositio- nen (1994/95:23) gällande ett effektivare brottmålsförfarande anges att synen 2 007 /0 8:JO1 på dokumentation av utsagor under förundersökningen i viss mån bör kunna förändras. Möjligheterna att begränsa dokumentation för att på det sättet på- skynda förfarandet bör enligt regeringen uppmärksammas i samtliga ärenden. Det anges vidare att det finns anledning att anta att förutsättningarna för detta är störst vid handläggningen av relativt okomplicerade ärenden rörande var- dagsbrottslighet, t.ex. mindre allvarlig misshandel, stölder, trafiknykter- hetsbrott, försäkringskassebedrägerier och liknande (jfr angivna proposition s. 8485). De ovannämnda reglerna i 23 kap. har tillkommit för att den misstänkte och hans försvarare skall kunna tillvarata sina intressen och förbereda sitt försvar. En åtalad skall ha rätt att få del av det som han skall försvara sig emot. Detta talar enligt min uppfattning starkt för att en person som kommer att åberopas som muntlig bevisning bör höras redan under för- undersökningen. Det kan därför enligt min mening vara olämpligt att väcka åtal och åberopa muntlig bevisning utan att denna bevisning hörts under förundersökningen. Detta måste dock avgöras från fall till fall. Omständigheterna av betydelse vid en sådan bedömning är exempelvis brottets svårighetsgrad, utredningens omfattning, arten av de sakförhållanden och rättsfrågor som utredningen gäll- er samt givetvis vad vittnet eller målsäganden skall höras om. Det aktuella målet gällde ett ofredande vilket är ett brott som kan hänföras till s.k. vardagsbrottslighet och det fanns inte några komplicerade rättsfrågor att utreda. Det framstår vidare klart vad målsägande skulle höras om och de aktuella e-postmeddelandena fanns tillgängliga i utredningen och var kända för anmälaren. I bedömningen bör också vägas in att den tilltalade hade en offentlig för- svarare och att bevisuppgiften fanns med i stämningsansökan varför den miss- tänkte och hans försvarare haft möjlighet att hos åklagaren eller i förekom- mande fall hos rätten begära att förhör skulle hållas med målsägande före huvudförhandlingen. Vid en samlad bedömning av vad som har framkommit i målet finns det enligt min uppfattning inte skäl att rikta någon kritik mot åklagaren för att målsäganden åberopades som bevisning i ansökan om stämning trots att han inte hörts under förundersökningen. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Av utredningen framgår att i en förundersökning delgavs misstanke om ofredande. Under förundersökningen hördes målsäganden medan , som är son till och och som också var målsägande, inte hördes. När beslutade om åtal åberopade han emellertid som bevisning förhör även med har uppkommit om det ställningstagandet borde ha föranlett att komplettera förundersökningen med ett förhör med . De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. rättegångs- balken (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK). Förunder- sökning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (1 § första stycket RB). Beslut att inleda en förundersökning fattas av polis- myndighet eller åklagaren (3 § första stycket RB). En förundersökning har enligt 23 kap. 2 § RB två huvudsyften. Det ena är att utröna om ett brott har begåtts och att klarlägga vem som skäligen kan 2 007 /0 8:JO1 misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sam- manhang vid en framtida huvudförhandling. Ett tredje syfte, som inte nämns i 2 §, är att ge den misstänkte inblick i åklagarens bevismaterial och göra det möjligt för honom att få detta justerat och berikat för att därigenom underlätta för den misstänkte att förbereda sitt försvar (jfr bl.a. prop. 1994/95:23 s. 73, m.fl., Rättegång V, 7:e uppl., s. 102, m.fl., Förundersökning, 3:e uppl., s. 61). För att de angivna syftena skall kunna tillgodoses krävs bl.a. att det som kommer fram under förundersökningen dokumenteras. I finns bestämmelser om att protokoll skall föras över vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § första stycket RB). Vidare framgår av 22 § FUK att protokollet skall avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet. har hänvisat till uttalanden av regeringen av in- nebörd att synen på dokumentation av utsagor bör kunna förändras genom att större möjligheter ges att begränsa denna (prop. 1994/95:23 s. 84 f.). Dessa uttalanden tar emellertid sikte på frågan om i vilken omfattning som vidtagna utredningsåtgärder behöver dokumenteras och inte, vilket är av intresse i detta ärende, vilka åtgärder som bör vidtas under en förundersökning. En åklagare har också en i 23 kap. 4 § första stycket RB fastlagd objektivi- tetsplikt, vilket innebär att vid förundersökningen skall inte bara de omstän- digheter som talar emot den misstänkte utan även de som är gynnsamma för honom beaktas och bevis som är till hans förmån tillvaratas. Som anfört finns det inte någon uttrycklig bestäm- melse i de aktuella författningarna om att en person som åberopas som måls- ägande eller vittne skall höras under förundersökningen. En förundersökning bedrivs till stor del på det sättet att åklagaren, när den- ne är förundersökningsledare, föranstaltar om att de personer som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen skall höras (jfr 23 kap. 6 § RB). Utifrån de uppgifter som framkommer fattar åklagaren beslut i åtalsfrå- gan och, om åtal väcks, är det med förundersökningen som underlag som åklagaren tar ställning till vilken bevisning som bör åberopas. De personer som åklagaren anser har något att tillföra utredningen hörs därför normalt under förundersökningen, oavsett om de uppgifter som dessa lämnar styrker brottsmisstanken eller talar i en för den misstänkte förmånlig riktning. Den misstänkte har, enligt min mening, ett berättigat intresse av att i för- väg få veta vad de personer som åklagaren avser att åberopa som bevisning har att tillföra målet. Utan sådan kunskap försvåras hans möjligheter att förbe- reda sitt försvar inför och under den kommande rättegången. En huvudför- handling i brottmål skall i princip inte innehålla några överraskningsmoment för den misstänkte. Om en åklagare medverkar till att sådana inslag före- kommer, kan detta stå i strid med den angivna objektivitetsprincipen. En annan konsekvens av ett sådant handlande kan bli att förhandlingen får ställas in för att den misstänkte behöver ytterligare rådrum för att förbereda sitt för- svar. 2 007 /0 8:JO1 Huvudregeln måste således vara att en åklagare som avser att som bevis- ning åberopa förhör med en person skall föranstalta om förhör med vederbö- rande under förundersökningen. Jag anser att avsteg från den principen inte kan försvaras annat än rent undantagsvis, t.ex. om en förhörsperson visar sig helt omöjlig att nå under förundersökningen. Även om det aktuella målet möjligen inte innehöll några svårare rättsliga problem borde , mot bakgrund av vad jag nu anfört, ha kompletterat förundersökningen genom att höra även innan han fattade beslut i åtalsfrågan och gav in stämningsansökan. Detta för att den tilltalade, som var far, skulle kunna ta till vara sina intressen och ges möjlighet att förbereda sitt försvar på ett tillfredsställande sätt. Jag vill avslutningsvis nämna att det förhållandet att den misstänkte eller hans försvarare enligt 23 kap. 18 § RB kan begära att förundersökningen i vissa avseenden skall kompletteras och att rätten enligt 23 kap. 19 § och 45 kap. 11 § RB kan ta ställning till om det finns skäl för ytterligare utredning inte föranleder mig att se annorlunda på en åklagares principiella skyldighe- ter. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört. Uttalanden om polis och åklagares handläggning av ärenden om besöksförbud (Dnr 2005-2005) framförde i en anmälan till JO klagomål mot åklagares vid , Utvecklingscentrum , och 2:a åklagar- kammaren i handläggning av ett ärende gällande besöksförbud. Han var missnöjd med att ärendet inte hade handlagts skyndsamt, att han inte hade underrättats om de uppgifter som tillförts ärendet och fått möjlighet att yttra sig över dessa innan beslut meddelades, att besluten var bristfälligt motivera- de, att ärendet överlämnades till rätten för prövning utan att han hade begärt det samt att hans begäran att få ta del av handlingarna i ärendet inte handlagts tillräckligt skyndsamt. Handlingar i utvecklingscentrums ärende ÅM 2005/1100 och ÅM 2005/1605 samt åklagarkammarens ärende C2-17-3834-04 inhämtades och granskades. Ärendet remitterades till och i för upplysningar och yttrande över handläggningen av ären- det. (dåvarande vice riksåklagaren ) kom in med yttrande jämte upplysningar från bl.a. dåvarande över- åklagaren och kammaråklagaren . Polis- myndigheten (biträdande länspolismästaren ) kom in med yttrande. 2 007 /0 8:JO1 I ett beslut anförde chefsJO följande. Flertalet handläggningsregler i förvaltningslagen gäller inte i åklagarmyndig- hetens brottsbekämpande verksamhet (32 § förvaltningslagen [1986:223]). Vid lagen om besöksförbuds tillkomst anfördes i förarbetena att ärenden om besöksförbud utgjorde ett nytt inslag i åklagarnas uppgifter. Det kunde därför diskuteras om sådana ärenden omfattades av nämnda bestämmelse. För att undvika oklarheter skulle det i lagen om besöksförbud tas in uttryckliga bestämmelser om vilka regler i förvaltningslagen som var tillämpliga (prop. 1987/88:137 s. 28). För handläggningen av ärenden om besöksförbud gäller således enligt lagen (1988:688) om besöksförbud regler om partsinsyn (10 §), kommunikation (11 §), motivering av beslut (12 §) och omprövning (23 §) liksom förvaltningslagens regler om bl.a. tolk, ombud, muntlig handläggning och rättelse (13 §). Härtill kommer att flera av regler om utredningen i tillämpliga delar gäller också i dessa ärenden (9 §). Handläggningstiden såvitt avser de ursprungliga ansökningarna om besöks- förbud m.fl. ansökningar om besöksförbud kom in till 2:a åkla- garkammaren i och beslut meddelades , således . Enligt 6 a § lagen om besöksförbud skall frågor om besöksförbud handläg- gas skyndsamt. I 5 § förordningen (1988:691) om tillämpning av lagen om besöksförbud föreskrivs att (före riksåklagaren) får meddela ytterligare föreskrifter för tillämpningen av lagen. Enligt de föreskrifter som gäller för åklagarväsendet skall beslut i fråga om besöksförbud meddelas inom från det att ansökan om besöksförbud kommit in till eller av annan anledning tagits upp vid en åklagarkammare, om inte särskilda skäl föreligger med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra omständigheter (RÅFS 1997:7; numera ÅFS 2005:27). Av utredningen framgår att dagen efter att ansökningar- na kommit in utfärdade skriftliga direktiv till polisen att hålla förhör med de personer som ansökt om besöksförbud. Hon påpekade i direktivet särskilt att ärendet skulle utredas med förtur då det avsåg besöksförbud. Jag kan dela uppfattning att en åklagare, i syfte att påskynda poli- sens utredningsåtgärder, också bör ange att beslut i frågan om besöksförbud skall vara fattat inom . De begärda förhören genomfördes och Vikto- ria gav muntliga direktiv att J.E. skulle hö- ras. skickade polisen en kallelse till förhör den 10 de- cember 2004. Det har inte framkommit vad som kan ha varit anledningen till att polisen avvaktade med att skicka kallelsen i . De givna direktiven har inte dokumenterats och det har inte framgått om även i detta skede särskilt påtalade att åtgärden skulle vidtas skyndsamt. Jag kan emeller- tid konstatera att, för att en åklagare skall kunna upprätthålla det krav på en 2 007 /0 8:JO1 skyndsam handläggning som är förskriven, en kallelse till förhör inte kan få anstå i . inte inställde sig vare sig eller till för- hörstillfället beslutade den 20 de- cember 2004 att J.E. skulle hämtas till förhör. Det har inte framkommit om det förekom några kontakter mellan och polisen från till . Jag kan endast konstatera att borde ha hört efter med polisen hur utredningen fortskred. Med hänsyn till det skyndsamhetskrav som är föreskri- vet är handläggningstiden i denna del inte godtagbar. Det finns i samman- hanget även anledning att understryka vikten av att givna direktiv dokumenteras. Sedan flera försök att hämta J.E. hade misslyckats kunde hämtningen verk- ställas och ett förhör genomfördes. beslutade att inte meddela J.E. Jag har inte någon erinran mot att gjorde bedömningen att ett förhör skulle hållas med J.E. innan hon fattade beslut. Mot bakgrund av att ett flertal hämtningsförsök genomfördes innan förhöret kunde komma till stånd finner jag inte anledning att kritisera för det dröjsmål i handläggningen som uppstod mellan och då hon fattade beslut i ärendet. fattade beslut i ärendet utan att underrätta m.fl. om de uppgifter som J.E. och en annan person lämnat vid förhör och således utan att ha berett dem tillfälle att yttra sig över detta. Hon har uppgett att hon ansåg att det var uppenbart obehövligt. Innan frågan om besöksförbud prövas skall, enligt 11 § lagen om besöks- förbud, den mot vilken förbudet avses gälla samt den som förbudet avses skydda underrättas om uppgifter som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och beredas tillfälle att yttra sig över dem. Frågan får dock avgöras utan att så har skett, om åtgärderna är uppenbart obehövliga, om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet eller om avgörandet inte kan uppskjutas. Åklagaren bestämmer hur underrättelse skall ske. Underrättelseskyldigheten gäller med de begränsning- ar som följer av 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100). Huvudregeln är således att kommunikation skall ske och att det om hand- läggningen inte i vissa avseenden försvåras krävs starka skäl för att underlåta detta. I likhet med anser jag att det är tvivelaktigt om det kunde anses uppenbart obehövligt att i detta skede kommunicera uppgif- terna med sökandena. Det finns emellertid utrymme för var för sig godtagbara bedömningar i frågan och jag finner inte anledning att kritisera för hennes handläggning i denna del. I beslutet angav som motivering till sitt ställningstagande att inte meddela besöksförbud att det inte 2 007 /0 8:JO1 fanns risk att J.E. kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt all- varligt trakassera den som förbudet avser att skydda. har klagat på att motiveringen inte uppfyller de krav som ställs i lagen om besöksförbud och tillämpliga delar av förvaltningslagen. Förvaltningslagens regler om bl.a. en myndighets skyldighet att motivera sina beslut gäller, som jag inledningsvis konstaterat, inte i åklagares brottsbe- kämpande verksamhet. Det är likväl brukligt att åklagare moti- verar sina beslut att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning. Det sker oftast kortfattat och på ett standardiserat sätt. Enligt 12 § lagen om besöksförbud skall emellertid ett beslut varigenom åklagaren avgör ett ärende om besöksförbud vara skriftligt och bl.a. ange de skäl som har bestämt utgången. Av 13 § samma lag följer att vissa av de un- dantag från motiveringsskyldigheten som framgår av 20 § förvaltningslagen är tillämpliga också i dessa ärenden. Detta innebär att skälen för beslutet kan utelämnas bl.a. om beslutet inte går någon part emot eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen, om det är nödvändigt med hänsyn till enskildas personliga förhållanden eller om ären- det är så brådskande att det inte finns tid att utforma skälen.