frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — intervju på en fråga om isoleringen inte hade några skadliga effekter på den isolerade uttala att det är inte värre än att man isolerar en pestsmittad. Detta uttalande är enligt hans mening kränkande för de intagna. Dåvarande anmodades i en förnyad remiss att yttra sig över vad K.P. anfört med anledning av remissvar. Remissen besvarades av Kriminalvårdens huvudkontor genom överdirektören . Hon anförde därvid i huvudsak följande (bifogade hand- lingar har här utelämnats). I sin inlaga anger ombudet att han inte funnit beslut om avskildhet daterat i de handlingar han erhållit. I Kriminalvårdens klientadministrativa system för anstalt, , är noterat att det meddelades ett beslut om placering i av- skildhet beträffande K.P. och att han delgavs detta beslut . Vad sedan gäller det ombudet anför om kollektiva beslut kan följande sägas. Med ett kollektivt beslut torde avses ett gemensamt beslut som gäller för två eller flera personer. I förevarande fall har det meddelats separata be- slut för var och en av de intagna. Det var fråga om beslut om avskildhet grun- dade på samma lagrum vilket medför att de blir materiellt identiska. Emeller- tid har den vidtagna åtgärden bedömts vara nödvändig i varje enskilt fall. Vidare har i varje enskilt fall avskildheten upphört när man bedömt att syftet med åtgärderna därmed inte skulle äventyras. Av såväl yttrandet som de kompletterande uppgifterna från Region framgår att samtliga intagna under avskildheten besökts och tillfrågats om sitt hälsotillstånd av anstaltsläkaren och sjuksköterskan. Det har således varit fråga om sådan läkarundersökning som avses i 22 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL), dvs. som behövs för att säkerställa att ett avskiljande inte är skadligt från medicinsk synpunkt. Andra mer ingripande undersökningar innefattande provtagningar etc. föranledda av den intagnes tillstånd kommer ju alltid till stånd i enlighet med 37 § KvaL oavsett om den intagne är avskild eller inte. Förfarandet har varit i överensstämmelse med 22 § KvaL oavsett hur ombudet uppfattat det samtal han hade med fängelse- läkaren. Vad slutligen gäller det ombudet anför om uttalanden av Kriminalvårdens generaldirektör har huvudkontoret, som noterat Justitiekanslerns beslut , inte något ytterligare att anföra i saken. Av anstalten Halls yttranden inför det förnyade remissvaret framgår att de matvaror som intagna förvarade i anstaltens kylskåp under isoleringen kasse- rades då de blivit otjänliga. Köksansvarig för anstalten antecknade allt som kasserades och varje enskild intagen ersattes ekonomiskt för det som hade kasserats. yttrade sig genom sitt ombud över det förnyade remissvaret. Han ifrågasatte därvid vissa av de uppgifter som Kriminalvården hade lämnat. Vidare gjorde han gällande att föreskrifterna i patientjournallagen (1985:562) inte hade följts, då det besök som anstaltsläkaren gjorde hos de intagna inte hade noterats i de intagnas patientjournaler. Muntliga uppgifter inhämtades från sjuksköterskan vid an- stalten samt Kriminalvårdens medicinske rådgivare . Av dessa framgår bl.a. följande. Den läkarundersökning som gjordes av de intagna på avdelningarna C3 och C4 antecknades enbart i kriminalvårdens egna behandlingsjournaler. Notering i de intagnas patient- journaler görs bara om det finns något att anmärka på. 2 007 /0 8:JO1 är bara tillämplig på den verksamhet som sker inom anstalternas hälso- och sjukvårdsverksamhet. De läkarundersökningar som sker med stöd av 22 § kriminalvårdslagen sker inte inom ramen för sådan verksamhet, utan skall göras oavsett om en person är sjuk eller inte. Detta innebär att en under- sökning enligt 22 § kriminalvårdslagen skall antecknas i den intagnes patient- journal endast om den ger upphov till några medicinska fynd. Om en person t.ex. uppvisar tecken på sjukdom blir han att se som en patient och anteckning skall göras i en patientjournal. En intagen blir däremot inte att se som en patient enbart av det skälet att han undersöks med stöd av kriminalvårdslagen. Jag har i ärendet begärt in och tagit del av anstaltens beslut om att placera K.P. Jag har vidare tagit del av den prome- moria som låg till grund för beslutet, det förhörsprotokoll som upprättades med anledning av anstaltens förhör med K.P. , de ompröv- ningar som anstalten gjorde av K.P:s avskildhetsbeslut , och , beslutet om att K.P. inte längre skulle hållas avskild samt anstaltens beslut med anledning av det förhör som hölls med K.P. Slutligen har jag tagit del av Justitiekanslerns beslut i fråga om huruvida förundersökning skulle inledas med anledning av de uttalanden som generaldirektören gjorde i medierna. JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndig- heterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om en myndighets beslut är riktigt i sak. Då frågan om avskild- hetsplaceringarna i det nu aktuella ärendet är av mer principiell karaktär har jag beslutat att ändå inleda en utredning. Av 17 § kriminalvårdslagen följer att en intagen under tid då han är skyl- dig att ha sysselsättning normalt skall vistas tillsammans med andra intagna. får den intagne i den utsträckning han önskar det vistas tillsam- mans med andra intagna. I sluten anstalt får dock gemensamheten mellan intagna inskränkas, om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten. De intagnas rätt till gemenskap får vidare inskränkas genom bestämmel- serna i 18, 20, 20 a och 23 §§ kriminalvårdslagen. Dessa bestämmelser gör det möjligt att av ordnings- och säkerhetsskäl begränsa gemensamheten mel- lan intagna i vissa situationer. Intagna kan också placeras i avskildhet under utredningen av disciplinärenden, 50 § kriminalvårdslagen. Möjligheten att placera någon i avskildhet får inte användas som bestraffning (se prop. 1975/76:165). Enligt 20 § kriminalvårdslagen får en intagen hållas avskild från andra in- tagna bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller förelig- gande fara för den intagnes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom. Det finns inte någon begräns- ning av hur länge en intagen får vara placerad i avskildhet. Beslutet skall emellertid omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst . 2 007 /0 8:JO1 Innan beslut meddelas om en åtgärd enligt 20 § kriminalvårdslagen och vid omprövning av ett sådant beslut skall de omständigheter utredas som inverkar på frågans avgörande. Protokoll skall föras över vad som kommit fram vid denna utredning (22 § kriminalvårdslagen). Den som hålls avskild på grund av att han är farlig för sin egen säkerhet till liv eller hälsa skall undersökas av läkare så snart det kan ske. Andra intagna som hålls avskilda enligt 20 § skall undersökas av läkare, om det behövs med hänsyn till den intagnes tillstånd. Har en intagen hållits avskild av en månad skall en sådan undersökning alltid äga rum (22 § kriminalvårdslagen). En intagen som hålls avskild från andra intagna enligt 20 § kriminalvårdslagen skall vidare få den lättnad i avskildheten som är möjlig (21 § kriminalvårdslagen). Som framgår ovan är utgångspunkten att intagna i kriminalvårdsanstalt skall ges tillfälle att i så stor utsträckning som möjligt vistas tillsammans. Att placera någon i avskildhet är en från humanitär synpunkt mycket ingripande åtgärd. Även behandlingsskäl kan tala emot en sådan placering. Mot den bakgrunden anser jag att användningen av sådana åtgärder bör begränsas i all möjlig utsträckning. är det givet att det inom kriminalvården kan uppstå situationer där det med hänsyn till ordningen och säkerheten i en an- stalt är omöjligt att lösa situationen på något annat sätt än att placera en eller flera intagna i avskildhet. Mot bakgrund av vad som framkommit i utredningen finner jag inte skäl att ifrågasätta anstaltens bedömning, att det inte fanns någon annan möjlighet att komma till rätta med de förhållanden som rådde på avdelningarna C3 och C4 än att placera samtliga intagna i avskildhet. Det saknas således anledning att kritisera denna åtgärd. Bestämmelsen i 20 § kriminalvårdslagen tar i första hand sikte på enskilda intagna. Självfallet skall en individuell prövning göras för varje intagen om tillräckliga skäl finns att hålla honom avskild. Kriminalvården har i sina re- missvar gjort gällande att en individuell prövning gjordes i varje enskilt fall innan de intagna placerades i avskildhet. Vad som i övrigt har framkommit i utredningen utgör inte skäl att ifrågasätta dessa uppgifter. Av utredningen är klarlagt att anstaltsläkaren besökte samtliga intagna en knapp månad efter det att de hade placerats i avskildhet och kontrollerade deras hälsotillstånd. Om läkarens undersökning var tillräckligt ingående är inte en fråga som lämpar sig för JO:s prövning. Vad som i övrigt har framkommit i ärendet ger inte anledning till någon yt- terligare åtgärd. Jag vill dock erinra om vikten av att de som är verksamma inom kriminalvården behandlar de intagna med aktning för deras människo- värde. Jag har i fråga om K.P:s klagomål rörande dokumentationen av gjorda lä- karundersökningar i de intagnas patientjournaler samrått med justitieom- budsmannen som ansvarar för tillsynen över hälso- och sjuk- vården. 2 007 /0 8:JO1 Omhändertagande av domar från intagens bostadsrum (Dnr 4201-2005) anförde i en anmälan, som kom in till JO , bl.a. följande. Anstalten har från hans bostadsrum omhändertagit ett antal domar med prejudikatvärde rörande allmänna frågor om kriminalvård i anstalt. Han får nu endast läsa dem i vaktrummet under övervakning efter skriftlig begä- ran. En sådan begäran kan ha en handläggningstid på upp till en månad. Des- sa rutiner försvårar användandet av materialet i hans kommunicering med myndigheter och domstolar. Han begärde att få tillbaka domarna och angav därvid att de inte är brottmålsdomar, att de inte avser intagna på anstalten, att de är gamla och att han använder dem för att visa prejudikat. En anställd vid anstalten avslog hans begäran med hänvisning till interna ordningsregler , trots att interna ordningsregler inte får åberopas som enda grund för avslag. Anmälan remitterades till dåvarande , som genom kriminalvårdschefen anförde i huvudsak föl- jande. har innehaft ett antal förvaltningsrättsdomar i sitt bostadsrum. Domarna har ej berört honom själv utan andra intagna, dock enligt uppgift ej medintag- na på denna anstalt. har använt domarna för att visa prejudikat vid över- klagningar. Domarna har visiterats ut och då H.H. ansökt om att få igen dem har vik. avslagit begäran med motiveringen: Se bifogad skrivelse. Den skrivelse som bifogades är daterad och un- dertecknad av dåvarande tillförordnade anstaltsdirektören på anstalten Norr- tälje. Den kan närmast ses som en information till intagna om att det fr.o.m. av ordningsskäl ej kommer att vara tillåtet att medföra eller infö- ra domar, förundersökningsprotokoll eller annat liknande material till bo- stadsavdelningarna. Skrivelsen tillkom i ett akut läge, med mycket hot och intagenrättegångar på anstalten och är till sin utformning numera obsolet. Av 24 § första stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår: I den utsträckning det kan ske utan olägenhet får en intagen inneha personliga tillhörigheter samt skaffa eller ta emot böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning . Av 6 kap. 1 §, allmänna råd, föreskrifter och all- männa råd för verkställighet i anstalt (KVVFS 2005:2) framgår bl.a. följande. får inte genom generella förbud, i t.ex. anstaltens ordningsregler, ange vad en intagen inte får inneha i sitt bostadsrum. En indi- viduell prövning av innehav måste göras i varje enskilt fall. Då kriminal- vårdsmyndigheten skall pröva en begäran om innehav skall den intagnes intressen vägas mot den olägenhet för myndigheten som ett medgivande till innehav kan medföra. Myndigheten måste bl.a. ta hänsyn till att visitation av den intagnes bostadsrum kan försvåras och att vissa föremål är av sådant slag 2 007 /0 8:JO1 att de kan utnyttjas på ett sätt som kan äventyra säkerheten i anstalt. Även om skriftliga publikationer inte utgör någon nämnvärd fara utifrån visitationssyn- punkt, finns det utifrån säkerhetsskäl starka skäl att begränsa möjligheten till okontrollerat innehav av t.ex. domshandlingar eller förhörsprotokoll eftersom dessa kan spridas och medföra att andra intagna utsätts för hot eller trakasse- rier. mycket riktigt påpekar i sin anmälan kan interna ordningsregler inte åberopas som enda grund för avslag. En hänvisning till en bifogad skri- velse kan heller aldrig vara tillräcklig som enda motivering till ett avslag. En individuell prövning skall alltid ske. I det aktuella fallet var dessutom den bifogade skrivelsen ett till sitt innehåll föråldrat meddelande till de intagna. Av samordnarens beslut skulle således ha framgått att en individuell pröv- ning gjorts samt en hänvisning till gällande lagstöd/föreskrifter och allmänna råd. Vi kan inte finna annat än att det finns fog för kritik mot myndigheten för hanteringen av det aktuella ärendet, som vid kommande internutbildning kommer att tas upp med myndighetens beslutsfat- tare för att undvika en upprepning. Det innehav av domshandlingar, som framgår av KVVFS 2005:2, torde i första hand avse brottmålsdomar. Myndigheten känner inte till om innehav av domar av nu aktuellt slag har prövats av högre instans. har haft möjlig- het att överklaga samordnarens beslut till , vilket han inte gjort . I beslut anförde JO följande. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 2 regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad informationsfrihet, dvs. frihet att inhämta och motta upplysningar och i övrigt ta del av andras yttranden. Informations- friheten får, liksom flertalet övriga grundlagsskyddade fri- och rättigheter, begränsas genom lag eller, undantagsvis, annan författning (2 kap. 12 § första stycket RF). De ändamål som får läggas till grund för inskränkningar i infor- mationsfriheten anges i 2 kap. 13 § RF. Bland dessa ändamål nämns allmän ordning och säkerhet och förebyggandet och beivrandet av brott. Därutöver får begränsningar ske endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. Grundlagsbestämmelserna gäller för intagna i kriminalvårdsanstalt i sam- ma mån som för andra medborgare men det ligger i sakens natur att utrymmet för frihetsinskränkningar är större inom kriminalvården än annars (JO 1987/88 s. 114 och SOU 2005:54 s. 428). I 24 § första stycket KvaL stadgas att, i den utsträckning det kan ske utan olägenhet, en intagen får inneha per- sonliga tillhörigheter samt skaffa eller ta emot böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning . De i kriminal- vårdsmyndighetens remissvar berörda allmänna råden i KVVFS 2005:2 åter- finns med huvudsakligen samma utformning i nu gällande Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS 2006:20). Alltjämt gäller således att anstalten inte genom generella förbud, i t.ex. anstal- 2 007 /0 8:JO1 tens ordningsregler, får ange vad en intagen inte får inneha i sitt bostadsrum och att en individuell prövning av innehav måste göras i varje enskilt fall. Jag instämmer i bedömning att det i aktuellt fall borde ha framgått av beslutet att en individuell prövning gjorts och att en annan motivering borde ha presenterats än en hänvisning till de äldre ord- ningsföreskrifterna. JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myn- digheterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Detta innebär att JO som regel inte utreder klagomål som gäller bedömningar i beslut. Jag vill dock, i frågan om möjligheten att begränsa de intagnas rätt att in- neha bl.a. domar, göra följande allmänna uttalanden. JO har tidigare uttalat sig i frågan (se bl.a. JO 1987/88 s. 114 och JO 1994/95 s. 175). Av dessa uttalanden framgår att det i vissa fall kan vara försvarligt att med stöd av 24 § KvaL, efter en prövning i varje enskilt fall, vägra en intagen innehav av do- mar och förundersökningsprotokoll. Uttalandena gjordes med utgångspunkten att fråga var om brottmålsdomar och förundersökningsprotokoll som hade samband med någon intagen på anstalten. Bland annat berördes riskerna med att någon genom materialet kunde identifieras som en s.k. tjallare och på grund härav utsättas för hotelser från medintagna. Beträffande andra hand- lingar, t.ex. avgöranden av förvaltningsrättslig natur, torde behovet av att begränsa förekomsten av dem med hänsyn till säkerheten eller ordningen vid anstalten eller för att förebygga eller beivra brott, i allmänhet vara mer be- gränsat. Vissa prejudicerande avgöranden kan närmast jämföras med juridisk facklitteratur, som de intagna bör ha möjlighet att ta del av på samma sätt som litteratur i övrigt. Det är naturligtvis av särskild vikt att de intagna inte utan godtagbara skäl begränsas i tillgången till sådant material de anser sig behöva för att kunna tillvarata sina rättigheter som intagna i anstalten. En bedömning av vad en intagen får inneha i sitt bostadsrum skall, som re- dan nämnts, göras individuellt i varje enskilt fall. Med anledning av vad H.H. anfört om handläggningstiderna avseende be- gäran om att få tillgång till materialet vill jag endast hänvisa till 7 § förvalt- ningslagen (1986:233), enligt vilken det åligger myndigheterna att handlägga varje ärende där någon enskild är part så enkelt, snabbt och billigt som möj- ligt utan att säkerheten eftersätts. Det är från rättssäkerhetssynpunkt viktigt att framställningar från intagna besvaras med vederbörlig skyndsamhet. 2 007 /0 8:JO1 Rutinerna vid beslut om förtroendeman för livstidsdömd (Dnr 5650-2005) I en anmälan, som kom in till JO , anförde P.N. i hu- vudsak följande. En intagen i anstalten Beateberg, där P.N. arbetat, bad honom att bli förtroendeman. intervjuades med anledning av detta av två frivårdsinspektörer från frivården Söder. Besked i frågan om förtroendemannaskapet dröjde och han fick ett muntligt besked från en av frivårdsinspektörerna att han inte kunde förordnas som förtroen- deman. Han fick inte någon motivering till beslutet, utan frivårdsinspektören sade dels att kriminalvårdsinspektör fattat beslutet, dels att en kriminalvårdsinspektör i anstalten Beateberg sagt bl.a. att han är opålit- lig. När han bad att få ett skriftligt beslut nekades han detta. Han har sökt flertalet gånger utan att denne ringt tillbaka. Han har även begärt att få del av vad som sagts om honom i ärendet, men nekats detta. Eftersom han inte fått något skriftligt beslut eller någon motivering, kan var- ken han eller den intagne som berörs överklaga beslutet. Anmälan remitterades till Kriminalvården. I remissvaret anförde myndigheten (Region ), genom regionchef , bl.a. följande (bilagor utelämnade). Enligt förordning (1974:248), 14 § får Kriminalvården förordna en förtroen- deman för en intagen som avtjänar fängelse på livstid och som behöver per- sonligt stöd eller annan hjälp, om den intagne samtycker till det. Om den intagne begär det skall förtroendemannen entledigas. Kriminalvårdens före- skriftssamling 2005:22, föreskrifter och allmänna råd om frivårdens arbete med dömda under övervakning, m.m. hanterar frågor som rör förtroendemannens uppdrag och förhållande till kriminalvården, såväl som utbildning, handledning och ersättning till förtroendeman. Under rubriken och lämplighetsprövning hanteras frivårdens ansvar att pröva om en föreslagen lekman är lämplig för uppdraget. Handläggande tjänsteman bör alltid sammanträffa med en tilltänkt förtroendeman såvida denne inte är väl känd av frivården. Bedömningen bör, efter godkännande från den tilltänkta förtroendemannen, kompletteras genom att referenser in- hämtas. Vid val av förtroendeman bör beaktas både dennes möjlighet att kon- trollera den dömdes livsföring och förutsättningar att ge honom stöd och vägledning. Förtroendemannens möjlighet att öka den dömdes sociala kon- taktyta är viktig liksom den informella sociala kontroll som anknytning till närmiljön kan ge. Förtroendemannen har endast en stödjande roll. En förtro- endeman bör inte stå i en sådan relation till den dömde att beroendeförhållan- de kan uppstå. Kontroll mot misstankeregistret och belastningsregistret bör alltid ingå i lämplighetsbedömningen. Av myndighetens beslutsordning (nu- mera verksamhetsområdets lokala arbetsinstruktion) eller personlig delegation framgår vem som har delegation att förordna förtroendeman. Frivården Söder (numera Frivården ) har skriftliga rutiner avseen- de förordnande av förtroendeman (se bilaga 1). 2 007 /0 8:JO1 Utredning avseende Frivården Söders lämplighetsbedömning kontaktade en kontaktman till en livstidsdömd vid Anstalten Beateberg Frivården Söder med anledning av att en intagen före- slagit att P.N., som arbetat på anstalten som timanställd vårdare, skulle förordnas som förtroendeman för honom. kallades till frivården för intervju och lämplighetsbedömning. I enlighet med frivårdens rutiner (se bilaga 1) intervjuades P.N. av två frivårdshandläggare ((Å.R.) och ) med delegation att förordna förtroendeman. Efter intervju och kontakt med de referenser som P.N. lämnat (kriminalvårdsin- spektör (C.P.) och en av anstaltens samordnare) uppstod tvek- samhet kring lämpligheten av att förordna P.N. som förtroendeman för den livstidsdömde. Med anledning av detta kontaktades, i enlighet med rutinerna, kriminalvårdsinspektören (T.J.) Denne tog förny- ad kontakt med C.P. på Anstalten Beateberg. Efter en samlad bedömning ansåg kriminalvårdsinspektören . inte skulle förordnas till förtro- endeman för den livstidsdömde. informerades om detta vid ett telefon- samtal med frivårdsinspektören . krävde att Frivården Söder skulle lämna ett skriftligt motiverat beslut avseende sitt avgörande. hänvisades av frivårdsinspektören i denna fråga till kriminal- vårdsinspektören . mottog två telefonsamtal på sin mobiltelefon (mobilsvar) från P.N. Han ringde tillbaka utan att få kontakt med P.N., vid det ena tillfället lämnade han ett meddelande på P.N:s mobiltelefon. gjorde inga ytterligare ansträngningar att nå P.N. då han var av den uppfattningen att denne redan fått fullgod information och besked om att myndigheten inte avsåg att förordna honom som förtroende- man. föranstaltar frivårdens rutiner om att besked i frågan om huruvida en tilltänkt förtroendeman förordnas eller inte skall ges muntligen. Skälet till detta är bl.a. att förordnande av förtroendeman inte anses vara myndighetsutövning mot enskild och att myndigheten inte heller i övrigt är skyldig att utförligt motivera varför man avstår från att förordna någon till förtroendeman. Utredningen visar att det uppstod ett missförstånd mellan kriminalvårdsin- spektören T.J. avseende dels vem som hade att informera P.N. om frivårdens ställningstagande i fråga om att inte förordna honom som förtroendeman för den livstidsdömde, dels på vilket sätt denna information skulle lämnas. Missförståndet torde ha sin grund i att de skriftliga rutinerna är oklara vad avser såväl frågan om vem som svarar för den slutliga bedömningen i de fall ärendet är svårbedömt som vem som i dessa fall har att informera den tilltänkte förtroendemannen om utfallet av lämplighetsbedöm- ningen. Av punkt 8 i den skriftliga rutinen framgår att det i de fall lämplighe- ten hos en tilltänkt förtroendeman är svårbedömd skall frivårdsinspektören samråda med behandlingskollegium, samordnare eller kriminalvårdsinspektör innan beslut om förordnande av tilltänkt förtroendeman fattas. Av vare sig denna punkt eller i övrigt framgår vem som ansvarar för den slutgiltiga be- dömningen.