frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — I fråga om med vilken regelbundenhet som rotelgenomgångar förekommit vid tingsrätten har olika uppgifter lämnats. Två av de rådmän som hörts i förundersökningarna har uppgett att det för deras del inte förekommit någon rotelgenomgång förrän . Vid huvudförhandling i hov- rätt, i det mål i vilket jag åtalat en rådman, har de domare som hörts som vittnen uppgett att några rotelgenomgångar inte förekommit. Jag lämnar emellertid denna fråga med konstaterandet att olika uppgifter har förekommit. De genomgångar som en domstolschef har i syfte att skaffa sig kunskap om arbetsbalanserna skall givetvis omfatta såväl mål som ärenden. För att genomgångarna skall få ett reellt innehåll, och lagmannen kunna få en god uppfattning om arbetsläget, måste i vart fall handläggningen av de äldre må- len respektive ärendena redovisas mera i detalj. Det är enligt min uppfattning naturligt att lagmannen beträffande dessa begär besked av den ansvarige do- maren om varför målet eller ärendet inte kunnat avgöras. Vid en sådan genomgång kan lagmannen knappast undgå att uppmärksamma sådana mål och ärenden i vilka inga åtgärder vidtagits från domstolens sida. Jag har förståelse för att arbetet vid en domstol kan vara pressat eller vilket synes ha varit fallet vid t.o.m. mycket pres- sat. En domstolschef kan under sådana omständigheter ha svårt att finna till- räckligt med tid för åtgärder som inte uppfattas som oundgängligen nödvän- diga. Med hänsyn till det ansvar för tingsrättens verksamhet som vilar på en domstolschef är det emellertid inte acceptabelt att en underlåter att närmare undersöka anledningen till att äldre mål och ärenden inte avgjorts. Det är givetvis inte heller godtagbart att de genomgångar som sker inte genomförs på ett sådant sätt att missförhållanden uppmärksammas. Det för- tjänar att understrykas att det just i tider när arbetssituationen är mycket pres- sad är av särskild vikt att sådana kontroller genomförs. Jag konstaterar att flertalet av de mål och ärenden vars handläggning jag funnit anledning att kritisera rimligen borde ha uppmärksammats vid väl genomförda rotelgenomgångar. 2 008 /0 9:JO1 Domstolschefens skyldighet att vidta åtgärder Jag har förstått Per så, att han med något enstaka undantag inte haft kännedom om att det i flera mål och ärenden inte vidtagits åtgärder från tingsrättens sida. Jag finner likväl skäl att här behandla frågan om vilka åtgärder en bör och kan vidta för det fall han eller hon, vid en rotelgenomgång eller på annat sätt, får kännedom om att det saknas en tillfredsställande förklaring till att ett äldre mål eller ärende inte blivit avgjort. Jag vill inledningsvis framhålla att jag inser att det kan vara en både grann- laga och svår uppgift att vara domstolschef. Verksamheten styrs av ett antal yttre faktorer som kan vara svåra eller rent av omöjliga för domstolsche- fen att påverka, som t.ex. den offentliga resurs- och medelstilldelningen och tillströmningen av mål och ärenden. Dessutom är verksamheten i stor ut- sträckning regelstyrd. Domstolschefens möjligheter att ingripa begränsas också av den i en rättsstat grundläggande principen om domstolars och doma- res oberoende. Domarens självständighet i dömandet är fastslagen i grundlag liksom i internationella instrument på fri- och rättighetsområdet. Enligt 11 kap. 2 § regeringsformen får ingen myndighet, ej heller , be- stämma hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. I artikel 6 EMRK om rätten till en rätt- vis rättegång betonas den enskildes rätt till en offentlig förhandling inför en oavhängig och opartisk domstol. De nu berörda principerna innebär att en domstolschef inte kan vidta åt- gärder som inskrider i den enskilde domarens självständighet i dömandet. Det är således självklart att en t.ex. är förhindrad att även om det sker i akt och mening att driva ett mål fram emot ett avgörande beordra en domare att avvisa viss erbjuden bevisning eller att sätta ut ett mål till huvudförhand- ling som domaren anser fordrar ytterligare beredning. Lika klart är att en domstolschef som inte får en tillfredsställande förklar- ing till att ett mål eller ärende inte avgjorts inom skälig tid kan, och självfallet också bör, utöva sitt chefskap genom att diskutera den uppkomna situationen med den ansvarige domaren. Enligt min uppfattning kan han eller hon därvid också dela med sig av sina erfarenheter och ge domaren råd och vägledning i sådana handläggningsfrågor som kan fordra en lösning. En sådan diskussion kolleger emellan, utan inslag av instruktioner eller anvisningar, bör i de allra flesta situationer kunna bidra till att en lösning uppnås på ett relativt tidigt stadium. Det kan knappast heller ses som ett ingrepp i den enskilde domarens självständighet i den dömande verksamheten om en domstolschef erbjuder en domare tillfällig lättnad i tilldelningen av nya mål eller ärenden. Frågan är emellertid om en domstolschef, som får kännedom om att ett mål eller ärende inte avgjorts inom skälig tid, kan erbjuda den ansvarige domaren möjlighet att lämna över målet eller ärendet för att handläggas av en annan 2 008 /0 9:JO1 domare och, i synnerhet, om han kan besluta om en sådan omfördelning även utan den ansvarige domarens samtycke. Varje omfördelning av ett mål eller ärende innebär oundvikligen att resul- tatet av det slumpvisa system för fördelning av mål och ärenden som tilläm- pas vid svenska domstolar ändras. Att ansvaret för mål och ärenden fördelas slumpmässigt enligt ett i förväg angivet system är av stor betydelse, enligt min mening inte främst för att säkerställa domarnas oberoende i snäv mening utan mera för att tillgodose kravet på opartiskhet, dvs. för att undvika att ens misstanke uppkommer om att obehöriga hänsyn tas vid fördelningen av nya mål. Vikten av slumpvis fördelning av mål och ärenden framhålls även i inter- nationella instrument om domares oberoende. I t.ex. minister- råds rekommendation R(94)12 om domares oberoende, skicklighet och roll anges att fördelningen av mål och ärenden vid domstol inte bör påverkas av önskemål som parter eller andra personer som berörs av målets utgång kan ha och att denna därför kan ske exempelvis genom lottning eller annat liknande system. Av rekommendationen framgår vidare att en domare inte får fråntas ett mål utan giltig anledning. Sådana anledningar, liksom formerna för att skilja en domare från en sak, bör anges i lag och får inte påverkas av reger- ingens eller förvaltningens intressen. Beslut att skilja en domare från ett mål bör fattas av en myndighet som har samma judiciella oberoende som en do- mare. I rekommendationen anges emellertid också att om en domare inte fullgör sina skyldigheter på ett effektivt och riktigt sätt bör alla nödvändiga åtgärder som inte äventyrar domarnas oberoende vidtas. Sådana åtgärder kan exempelvis innefatta att skilja domaren från en sak. I vårt land har dessa frågor diskuterats av bl.a. Kommittén om domstols- chefens roll och utnämningen av högre domare (2000:99). I betänkandet konstaterades inledningsvis bl.a. att det konstitutionella kravet på en oavhäng- ig rättskipning innebär en inskränkning i chefskapet när det gäller domarens befattning med det enskilda målet, att balansgången kan vara känslig och att det finns en risk för att detta leder till passiva chefer (del A s. 39). Kommittén uttalade följande (s. 264). Kravet på en oavhängig rättskipning innebär att domaren skall vara självstän- dig i den dömande verksamheten. Det innebär inte att domaren står över eller är immun mot administrativ styrning. Denna gräns är viktig men väldigt svår att dra. Hävdandet av självständigheten får inte utvidgas på så- dant sätt att det omöjliggör domstolschefens arbetsledning och administrativa styrning. Det får inte heller vara så att domstolschefen i sin ledningsfunktion agerar utan hänsyn till den enskilde domarens självständighet i dömandet. Kommittén redovisade vidare sin syn på domstolschefens möjlighet att agera och ingripa i olika situationer och vilka begränsningar som därvid finns. 2 008 /0 9:JO1 det gäller fördelning av arbetsuppgifter och beredning och avgörande av mål anförde kommittén följande (s. 269 f.). Fördelningen av mål innefattar två viktiga och känsliga moment, dels att i förväg lägga fast bestämda principer för fördelningen, dels att vid behov efter sakliga kriterier kunna omfördela redan lottade mål. Det är framför allt i det senare momentet, dvs. vid omfördelning, som det finns risk för godtycke. Det bör dock finnas möjlighet att genom omfördelning av mål beakta t.ex. att en domare genom sjukdom blivit oförmögen att handlägga ett visst mål eller att det uppstått en arbetsanhopning för viss domare. Domstolschefen och andra chefsdomare har ett övergripande ansvar för att mål och ärenden blir avgjorda . Detta har också slagits fast i uttalanden av JO och JK i tillsynsärenden. Det är viktigt att det inom domstolen finns väl fungerande rutiner för kontroll av de mål som är under handläggning. Dom- stolschefen och andra chefsdomare är skyldiga att skaffa sig information om arbetsläget och självmant undersöka förhållandena om en tillfredsställande förklaring inte ges till att ett äldre mål inte har avgjorts. På domstolschefen åvilar ett ansvar att se till att domstolen är så organiserad att resurserna tas till vara på bästa sätt. Det kan leda till att mål behöver omfördelas eller att nya mål inte bör tilldelas en viss domare . Sådana åtgär- der och ingripanden har domstolschefen, enligt kommitténs mening, inte endast befogenhet utan även i vissa fall skyldighet att göra. En domstolschef som har objektivt godtagbara skäl bör således ha möjlig- het att omfördela mål även mot en domares vilja. Det är emellertid en känslig fråga och domstolschefen bör ha mycket goda skäl för ett sådant beslut som givetvis också bör ha föregåtts av förutsättningslösa och öppna diskussioner med vederbörande domare om hur problemen kan lösas. Det finns givetvis flera situationer när den slumpmässiga fördelning av mål och ärenden som inledningsvis skett kan upprätthållas. Det gäller t.ex. om en domare drabbas av sjukdom som medför en längre tids frånvaro. Det kan då vara nödvändigt att lagmannen anförtror handläggningen av de mål som den frånvarande domaren ansvarar för åt annan domare för att dessa skall kunna drivas fram emot ett avgörande. Jag anser för min del att den nämnda situationen inte i grunden skiljer sig från det fallet att ett mål eller ärende av annat skäl än den ansvarige doma- rens bortovaro inte drivs fram emot ett avgörande inom skälig tid och att en domstolschef även då har inte bara befogenhet utan även skyldighet att ingri- pa. Också i en sådan situation måste en kunna bestämma att målet eller ärendet fortsättningsvis skall handläggas av annan domare. Ett sådant ingripande kan inte, om det sker på sakliga grunder, anses stå i strid med vare sig principen om domares oberoende eller behovet av att säkerställa domsto- lens opartiskhet. Kravet på oavhängiga och opartiska domstolar är avsett att tjäna den en- skilde medborgare vars sak skall prövas av domstol. Det syftar till att säker- ställa att saken prövas i enlighet med gällande lag, utan påverkan av andra intressen av vad slag det vara må. Ett administrativt fördelningsbeslut, som uteslutande motiveras av intresset av att den sak som den enskilde begärt att 2 008 /0 9:JO1 domstolen skall pröva förs fram mot ett avgörande, medför inte att den doma- re som har att handlägga målet inte skulle stå fri och obunden i sin prövning av rätts- och bevisfrågor. Inte heller bör ett sådant beslut ge upphov till tvivel på domstolens opartiskhet. Ett sådant beslut kan tvärtom vara nödvändigt för att tillgodose den enskildes berättigade intresse av att hans sak, på sätt som väl sammanfattas i artikel 6 EMRK, handläggs såväl oavhängigt och opartiskt som inom skälig tid. Mot denna bakgrund bör ett ingripande av nu behandlat slag enligt min mening kunna ske även mot en enskild domares vilja. Det bör dock självfal- let, som Kommittén om domstolschefens roll och utnämningen av högre do- mare framhållit, föregås av förutsättningslösa och öppna diskussioner om hur den uppkomna situationen kan lösas. I anslutning till det nu sagda vill jag något beröra det förhållandet att de bestämmelser som reglerar tilldelning och omfördelning av mål för tingsrät- ternas del återfinns i tingsrättsinstruktionen, dvs. de har meddelats genom förordning. I 8 § tingsrättsinstruktionen föreskrivs att grunderna för fördelningen av arbetsuppgifterna skall framgå av en arbetsordning. Av 9 § tingsrättsinstruk- tionen framgår bl.a. att fördelningen av mål och ärenden skall ske genom lottning och att vissa undantag från detta krav får göras. Undantagen avser bl.a. mål eller ärenden av särskild art, från en viss del av domkretsen eller sådana som har ett inbördes samband. Enligt 14 § får lagmannen, om det finns särskilda skäl, besluta om tillfälliga avvikelser från vad som har beslu- tats med stöd av 8 §. meddelar enligt 8 § tingsrättsinstruktionen allmänna råd om utformningen av arbetsordningar och har föreslagit att arbetsordningen i aktuellt avseende utformas enligt följande. Lagmannen skall hålla sig under- rättad om arbetsbelastningen på de olika funktionerna i tingsrätten bl.a. ge- nom att minst gå igenom rotlarnas arbetsbalanser. Om det behövs skall han omfördela mål och ärenden mellan rotlarna eller vidta andra erforderliga åtgärder (DvFS 1987:6, omtryckt i DvFS 1987:22). Det är min bestämda uppfattning att bestämmelser om lottning och om möjliga undantag från en slumpvis fördelning, med hänsyn till deras centrala betydelse för tilltron till en opartisk rättskipning, borde ha sin utgångspunkt i bestämmelser i lag. Jag noterar att års domarutredning, med in- stämmande av Kommittén om domstolschefens roll och utnämningen av högre domare, ansett att principerna för tilldelning och omfördelning borde framgå av lag (SOU 1994:99, del A, s. 299 samt SOU 2000:99, del A, s. 270). I det senast nämnda betänkandet diskuteras även frågan om det borde vara möjligt att överklaga ett administrativt ledningsbeslut som en domare menar kränker hans självständiga ställning i dömandet. Kommittén föreslog att en sådan möjlighet skall införas (SOU 2000:99 s. 283 f.). 2 008 /0 9:JO1 ingen möjlighet att överklaga ett sådant beslut (jfr 59 § tingsrättsinstruktio- nen). Även jag anser att ett beslut, som innebär att en domare mot sin vilja fråntas ansvaret för ett mål, bör kunna överklagas för en prövning av om det varit sakligt grundat. Lagmannens åtgärder med anledning av balansläget vid I tingsrätts arbetsordning anges enligt vilka grunder inkom- mande mål och ärenden skall fördelas på de enheter som finns. Av tingsrät- tens arbetsordning framgår att lagmannen i samband med inhämtande av uppgifter om arbetsbalanserna skall vidta de åtgärder som arbetsläget påkal- lar. Regleringen synes således utgå från att lagmannen har tämligen vittgå- ende befogenheter i detta avseende. Det borde, enligt min uppfattning, vara möjligt att i tingsrättens arbetsordning tydligare ange när lagmannen kan åsidosätta de fördelningsprinciper som gäller och vilka åtgärder denne kan vidta när arbetsläget så fordrar (jfr 8 och 14 §§ tingsrättsinstruktionen). Det står dock klart att lagmannen enligt arbetsordningen inte saknat formell möj- lighet att omfördela mål eller ärenden när så krävts. Per har upplyst att han , troligen och , berett en domare möjlighet att avsluta några äldre ärenden. Detta har han gjort genom att själv inträda och handlägga övriga mål på den aktuella enheten . I övrigt har de åtgärder som vidtagits varit av generell natur, för att möta den allt svårare och tyngande arbetsbe- lastningen som följde av målökningen och begränsade resurser. En av dessa åtgärder var att samla alla brottmål vid kansliet i på en enhet, som han själv ansvarar för. I ett tidigare ärende, ovan nämnda dnr 5038-2005 och 1679-2006, har Per bl.a. uppgett att han påpekat för rådmannen att målen måste avgöras, att det inte var acceptabelt att de låg oavgjorda och att han varje gång fick beskedet att målen skulle avgöras. Han har vidare uppgett att han inte fick någon annan förklaring till dröjsmålet än arbetsbelastningen samt att han ansåg att detta inte var en acceptabel förklaring. En domstolschef som inte får en tillfredsställande förklaring till att ett äldre mål eller ärende inte avgjorts är, som framgått, skyldig att vidta åtgär- der, som exempelvis att erbjuda domaren en lättnad i arbetsbördan, antingen genom en begränsning i tilldelningen av nya mål eller genom en möjlighet att lämna över mål till en annan domare. Domstolschefen kan i en sådan situation också omfördela ansvaret för målet eller ärendet även utan den ansvarige domarens samtycke. Jag vill emellertid här betona att det inte har framkommit att någon domare vid skulle ha motsatt sig att över- 2 008 /0 9:JO1 lämna mål eller ärenden till annan domare om den möjligheten hade aktuali- serats. Det är självfallet så, som Per påpekat, att det av mer praktiska skäl kan vara svårt att erbjuda avlastning, genom omfördelning eller på annat sätt, vid en hårt arbetstyngd domstol där arbetsbelastningen för samtliga do- mare är hög. Enligt min mening vilar det emellertid just i en sådan situation ett särskilt ansvar på domstolschefen att se till att nödvändiga prioriteringar kommer till stånd. När det gäller de tvistemål som förekom i JO:s ärende dnr 5038-2005 och 1679-2006 borde Per inte som blev fallet ha förlitat sig på återkommande besked om att målen skulle avgöras, utan i stället ha vidtagit andra åtgärder. Han borde naturligtvis också, beträf- fande flertalet av de mål och ärenden som varit föremål för min kritik i övriga klagomålsärenden och vid inspektionen, ha skaffat sig sådan kännedom om dessa att han kunnat vidta erforderliga åtgärder. Jag övergår så till Per åtgärd att själv ta på sig ansvaret för samtliga brottmål vid kansliet i till dess målen sätts ut till huvudför- handling. Enligt 15 § första stycket tingsrättsinstruktionen skall det, som redan be- rörts, för varje mål och ärende finnas en ansvarig domare. Det är angeläget att denna föreskrift iakttas, inte bara för att det straffrättsliga och disciplinära ansvar som vilar även på domare skall kunna utkrävas, utan också för att en ansvarig domare skall kunna fatta de beslut som inte enligt 16 och 18 §§ tingsrättsinstruktionen kan anförtros annan personal och bevaka att åtgärder vidtas för driva mål och ärenden fram emot ett avgörande. Om detta ansvar skall kunna utövas effektivt får givetvis en enhet inte ges större om- fattning än att den ansvarige domaren har reella möjligheter att ägna mål och ärenden den uppmärksamhet som krävs. Av yttrande framgår inte hur många mål som funnits och finns i balans på den aktuella enheten. Av statistikuppgifter som inhämtats i JO:s ärende dnr 1674-2006 framgår emellertid att balansen, sedan alla brott- målen samlades på enheten, överstigit 700 mål. Enligt min mening är det inte förenligt med tingsrättsinstruktionens be- stämmelse att en enskild domare har det yttersta ansvaret för en så stor mängd mål som det här synes ha varit fråga om. Det saknas i sådant fall möjlighet att i praktiken utöva det ansvar som instruktionen föreskriver. Härtill kommer, att de mål och ärenden som en ansvarar för inte kan bli föremål för den kontroll som, enligt vad jag framhållit i detta beslut, denne måste utöva. Det förefaller därför även av det skälet olämpligt att en domstolschef i så stor omfattning tar på sig ett ansvar för handläggningen av mål vid tingsrätten. 2 008 /0 9:JO1 Sammanfattningsvis kan jag konstatera att Per förtjänar kritik för sin bristfälliga och obefintliga kontroll av äldre mål och ärenden vid tingsrätten. Hans passivitet har medfört att grava felprioriteringar kunnat fortgå utan att åtgärder vidtagits för att komma till rätta med dessa. Även om hans åtgärd att överföra alla brottmålen vid kansliort till en enhet för vilken han själv ansvarar var föranledd av omsorg om övriga domare står en sådan åtgärd inte i överensstämmelse med gällande regelverk. Jag är således kritisk även i detta avseende. Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att bl.a. kartlägga domstolschefens skyldighet respektive möjlighet att agera vid långsam hand- läggning. I direktiven har uttalats att utredaren skall, om han bedömer att det finns behov av att utvidga domstolschefens befogenheter för att möjliggöra ändamålsenliga åtgärder, med beaktande av domarens självständighet i den dömande verksamheten, lämna förslag till sådana förändringar (Justitiedepar- tementet, dir 2007:23). Jag överlämnar en kopia av detta beslut till utredaren. Jag överlämnar även en kopia av beslutet till med an- ledning av vad jag anfört om behovet av att principerna för fördelning av mål och ärenden i domstol regleras i lag. Med dessa uttalanden avslutar jag ärendet. Fråga om en tingsrätt innan en huvudförhandling i ett mål med häktad avslutas bör tillfråga parterna om deras uppfattning i häktningsfrågan om detta inte berörts under slutanförandena och, om dom inte avkunnas, om rätten alltid bör avkunna beslut i häktningsfrågan (Dnr 1678-2006) I ett beslut anförde chefsJO följande. Under en inspektion vid konstaterades att tingsrätten i anteckningarna från en huvudförhandling i mål B 1674-02 noterat att den tilltalade, som var häktad, inte framställde något yrkande om att bli försatt på fri fot. Något beslut i häktningsfrågan fanns sedan inte an- tecknat utan parterna underrättades endast om att dom skulle meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli vid viss angiven tidpunkt. Jag beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende. 2 008 /0 9:JO1 Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över hand- läggningen av häktningsfrågan vid huvudförhandlingen i målet. Tingsrätten (lagmannen ) anförde i ett remissvar följande. F.d. rådmannen , på vars enhet målet varit inlottat, har gått i pension . Tingsnotarien som fört anteckningar vid hu- vudförhandlingen tjänstgör inte längre vid tingsrätten. Jag har översiktligt tagit del av innehållet i akten. Vid huvudförhandling , vid vilken var ordförande, var bl.a. P.K. tilltalad för ganska omfat- tande ekonomisk brottslighet. Enligt anteckningar förda vid huvudförhandlingen underrättades parterna om att dom i målet skulle medde- las genom att hållas tillgänglig på tingsrättens kansli i . Det antecknades vidare under . inte framställde yrkande om att bli försatt på fri fot. Vilka rättsliga överväganden som ligger bakom åtgärd att inte pröva häktningsfrågan känner jag inte till. Den rättsliga regleringen inne- bär såvitt nu är av intresse i huvudsak, att rätten skall häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för beslutet, att eventuellt sam- tycke från den tilltalade självfallet inte har någon betydelse och att rätten om den misstänkte döms för brottet och är häktad skall pröva om han skall vara kvar i häkte till dess domen i ansvarsdelen vinner laga kraft mot den dömde. Det vilar alltså en kontinuerlig skyldighet för rätten att häva ett häktningsbeslut, om det inte längre finns skäl för beslutet. För att aktivera rätten till en sådan prövning krävs att det tillkommer fakta som ger anledning till en prövning. Den misstänkte kan exempelvis påbörja verkställighet av ett tidigare ådömt straff, åtalet i sig kan ge anledning att pröva om ett tidigare häktningsbeslut ska bestå, andra åtgärder som berör den häktade kan aktuali- sera en prövning. Men alla åtgärder påkallar inte att rätten prövar det tidigare häktningsbeslutet, som ju gäller till dess annat bestäms. Bara om omständig- heter framkommer som gör att det inte längre finns skäl för häktningsbeslutet är rätten skyldig att häva det.