frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Som ovan note- rats finns det inte heller i lag eller förordning något uttryckligt krav på att den intagne skall vara närvarande i samband med sådana visitationer. Frågan om visitationer av bostadsrum är överhuvudtaget inte närmare reglerad i KvaL. För att uppnå överensstämmelse med ordalydelsen i 39 b § KvaF skulle en rutin kunna införas som innebär att den intagne bereds tillfälle att efter en genomförd visitation underteckna det visitationsprotokoll som lämnats i den intagnes bostadsrum, även om den intagne inte närvarat vid visitationen. För- utom att en överensstämmelse med ordalydelsen i förordningstexten härmed uppnås har dock huvudkontoret svårt att se att detta skulle innebära några rättssäkerhetsvinster för den intagne, som i den situationen inte bevittnat själva omhändertagandet och därmed inte genom sin underskrift kan bekräfta om egendomen i förteckningen överensstämmer med vad som faktiskt om- händertagits. Den intagnes underskrift fungerar därmed bara som en bekräf- telse på att han har fått del av en underrättelse om åtgärden. Sammanfattningsvis konstaterar huvudkontoret att 39 b § KvaF synes mindre lämpligt utformad för dokumentation av omhändertagande av egen- dom i samband med visitationer av bostadsrum. Den utformning som be- stämmelsen har synes mer anpassad till situationer där den intagne när- varar vid omhändertagandet. Enligt huvudkontorets bedömning bör det ur rättssäkerhetssynpunkt anses tillräckligt att de två tjänstemän som genomför en visitation av ett bostadsrum undertecknar förteckningen i 39 b § KvaF och lämnar denna till den intagne. Kriminalvården har för avsikt att ta upp frågan om tillämpningen av nämnda bestämmelse med regeringen. Avslutningsvis skall även något sägas om 1 kap. 9 § anstaltsföreskrifterna. I nämnda bestämmelse stadgas bl.a. att en förteckning skall upprättas över alla tillhörigheter som förvaras av anstalten. Förteckningen skall skrivas un- 2 008 /0 9:JO1 der av den intagne och den tjänsteman som upprättat förteckningen. Om den intagne vägrar att skriva under skall ytterligare en tjänsteman, efter kontroll, skriva under förteckningen. Förteckningen skall löpande uppdateras avseende inlämning och uttag av tillhörigheter som skall vara kvitterade av den intagne. Genom kompletterande upplysningar som inhämtats från har framkommit att intagna bereds tillfälle att med sin underskrift kvittera egendom som lämnas in för förvaring till förrådet vid anstalten . Enligt uppgift skedde detta även i det fall som anmälan till JO avser. Huvud- kontoret instämmer emellertid i bedömning att den förteckning som förs över egendom i förrådet bör skiljas från den förteckning som skall upprättas enligt 39 b § KvaF, bland annat av det skälet att en förteckning enligt 39 b § KvaF skall upprättas även i det fallet att egendom endast tas med från en visitation för närmare undersökning (jfr JO 2003/04 s. 138), och alltså även när egendomen inte placeras i förrådet. I sammanhanget förtjänar att framhållas att Kriminalvården kommer att införa ändringar i 1 kap. 9 § anstaltsföreskrifterna i syfte att förtydliga i vilka situationer förteckning skall upprättas enligt bestämmelsen samt hur och av vem förteckningen skall undertecknas. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaren. I beslut anförde JO följande. A.L:s och M.P:s klagomål avser anstaltens beslut att inte tillåta dem att inne- ha den omhändertagna tidskriften. Enligt 24 § första stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, i den lydelse som gällde vid tiden för den i ärendet aktuella visitationen, får inta- gen, i den utsträckning det kan ske utan olägenhet, inneha personliga tillhö- righeter samt skaffa sig eller ta emot böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning . Enligt 6 kap. 2 § första stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVFS 2006:20, som gällde vid tiden för den i ärendet aktuella visita- tionen, får en intagen i sitt bostadsrum eller i gemensamma utrymmen inte förvara sådant som kan äventyra säkerheten i anstalten, försvåra visitation eller vålla sanitär olägenhet. (Bestämmelser avseende innehav finns i 7 kap. Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verk- ställighet i anstalt, 2008:3.) JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Jag tar därför inte ställning till om det var riktigt av anstalten att omhänderta den aktuella tidskriften. När det gäller anstaltens dokumentation av omhändertagandet av tidskrif- ten kan följande konstateras. 2 008 /0 9:JO1 Anstalten har vid förfrågan från JO om dokumentation från visitationen av bostadsrummet hänvisat till en visitationsliggare. I visitationsliggaren finns under rubriken bland annat följande notering: uttagen från B51. Vidare finns namnteckningar i de fält som är avsedda för namnteckningar av den eller dem som utfört visitationen samt av säkerhetsan- svarig. Det saknas underskrift av den eller de intagna vilkas egendom omhän- dertagits vid visitationen. Vidare saknas namnförtydliganden avseende de tjänstemän som undertecknat liggaren. Det framgår inte om visitationsligga- ren överlämnats till A.L. Visitationsliggaren uppfyller, enligt min mening, inte det krav som i 39 b § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdsförordningen) ställs på att förteckning av omhänderta- gen egendom ska skrivas under av den intagne. har till sin anmälan bifogat ett handskrivet meddelande från Kriminalvården som lyder uttagen ur rummet. I meddelandet finns även en signatur (initialer). Meddelandet är daterat som visitationsliggaren. Jag delar huvudkontorets uppfattning att inte heller detta meddelande kan anses uppfylla de krav på förteckning av omhändertagen egendom som ställs i 39 b § kriminalvårdsförordningen. Kriminalvården förtjänar kritik för den bristande dokumentationen av det aktuella omhändertagandet. Det har från JO:s sida tidigare uttalats kritik mot Kriminalvårdens bristan- de dokumentation av egendom som omhändertas från intagnas bostadsrum (ärende 3108-2002 som refererats i JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 138). Jag vill i detta sammanhang även betona vikten av att tjänstemän vid un- dertecknande av handlingar som de nu aktuella använder sig av namnförtyd- ligande, så att det är möjligt för andra att fastställa vem som undertecknat handlingen. Av utredningen framgår att den rutin som i allmänhet tillämpas vid anstal- ten vid omhändertagande av egendom vid visitation av bostadsrum innebär att den intagne i regel inte undertecknar den skriftliga handling som därvid upprättas (visitationsprotokoll). Visitationsprotokollet undertecknas i stället av de två tjänstemän som utfört visitationen. Enligt uppgift från Krimi- nalvården är anledningen till att förteckningen undertecknas av två tjänstemän att den intagne inte varit närvarande vid visitationen och omhändertagandet och därför inte beretts tillfälle att underteckna förteckningen. Jag instämmer i huvudkontorets bedömning att denna rutin inte överensstämmer med ordaly- delsen i 39 b § kriminalvårdsförordningen. Kriminalvården förtjänar kritik även i denna del. Jag har förståelse för att regleringen i 39 b § kriminalvårdsförordningen av Kriminalvården kan upplevas som mindre väl lämpad för de nu aktuella situa- tionerna. Jag förordar ändå att den intagne i dessa situationer ges tillfälle att i efterhand skriva under det visitationsprotokoll som upprättats, trots att han 2 008 /0 9:JO1 eller hon inte varit närvarande vid visitationen. Den intagne bör i det sam- manhanget beredas tillfälle att inspektera de omhändertagna föremålen. Ett sådant förfarande skulle stå i bättre överensstämmelse med förordningen. Jag noterar att Kriminalvården har för avsikt att ta upp frågan om tillämpningen av nämnda bestämmelse med regeringen. En kriminalvårdsanstalts handläggning av ärenden om telefontillstånd (Dnr 5862-2006) I en anmälan mot Kriminalvården, anstalten , som kom in till JO , klagade på anstaltens handläggning av hans ärenden om telefontillstånd. Han anförde bl.a. att han inte fått svar på sina överkla- ganden. Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system () avseende A.A. begärdes in. Av utdraget framgår bland annat följande. Den 12 septem- ber 2006 ansökte A.A. om telefontillstånd till vännen . I beslut den 22 sep- tember 2006 avslog anstalten A.A:s ansökan med hänvisning till säkerhets- skäl eller fara för annan. Av beslutet framgår att en utredning kommer att företas om telefontillstånd till den ansökan avsåg. ansökte A.A. om telefontillstånd till vännen . med samma telefonnummer som J.E. återkallades det beviljade telefontillståndet till M.E. med hänvisning till säkerhetsskäl eller fara för annan. Av beslutet framgår att en utredning kommer att företas om telefontillstånd till M.E. överklagade båda be- sluten. inkom A.A. med en förfrågan om vad som hände med hans ansökningar. omprövade anstalten sina beslut gällande telefontillstånd till J.E. Anstalten gjorde inte någon ändring av de tidigare fattade besluten. Muntliga upplysningar inhämtades från anstalten. Kriminalvården anmo- dades därefter att yttra sig över handläggningstiden för de omprövningsären- den som avses i A.A:s anmälan. I remissvaret anförde Kriminalvården, Region , genom regionchefen , följande. 2 008 /0 9:JO1 A.A. har i skrivelse till () framfört klagomål på anstalten avseende handläggningstid för tele- fontillstånd. Av skrivelsen framgår att A.A. sökt telefontillstånd till två nära anhöriga, J.E. Ingen av dessa förekommer i belastningsregistret. Vidare har A.A. haft telefontillstånd till J.E. under vistelsen på anstalten Kum- la. är även godkänd som besökare på anstalten . Av kriminalvårdschef yttrande i ärendet framgår att A.A. ankom till anstalten . Tidigaste dag för villkorlig frigivning är . Målsägande är A.A:s styvdot- ter. Av yttrandet framgår vidare att A.A. ansökte om de ifrågavarande telefon- tillstånden och . A.A. ansökte om besökstillstånd för J.E. Besökstillståndet beviljades medan tele- fontillstånden avslogs och . A.A. överklagade besluten . Efter en omfattande ut- redning överlämnades ärendena till Regionstaben Väst för prövning. Anstalten beslut ändrades inte. Enligt kriminalvårdschef handläggs ärenden av detta slag av anstalten säkerhetsgrupp. Utöver prövning mot tillämpliga register görs också en bedömning om ett beviljande kan medföra fara för annan person. I detta ärende har det framkommit att A.A. kan komma i kon- takt med sina barn genom att ringa till J.E. Då barnen är minderåri- ga måste vårdnadshavarens, dvs. A.A:s före detta frus, inställning till en kon- takt av detta slag inhämtas. En av anstalten psykologer har varit involverad i utredningen. Även inställning var relevant i detta sammanhang. Utredningen kring dessa telefontillstånd påbörjades . Handläggningstiden för omprövningsärendena har varit lång. Hänsyn har tagits till barnens bästa samt olika parters intresse i ärendet. Ärendeanhopning och viss ovana att hantera ärenden av detta slag har enligt kriminalvårdschef bidragit till att handläggningstiden blivit lång. A.A. har varit involverad i processen och är införstådd med de överväganden som gjorts. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223) skall varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerhe- ten eftersätts. Kriminalvården, Regionstaben Väst, gör följande bedömning Kriminalvården, Regionstaben Väst, konstaterar att ärenden av detta slag är komplexa och behöver handläggas i en särskild ordning så att samtliga aspek- ter beaktas. Vidare konstateras att det funnits brister i överklagningsproces- sen. Säkerhetspersonalen på anstalten utbildas i bland annat besluts rättskraft. En handläggningstid i detta 2 008 /0 9:JO1 enskilda ärende får dock anses som orimligt lång. Kriminalvården förtjänar kritik i detta avseende. A.A. har getts tillfälle att yttra sig över remissvaret. I beslut anförde JO följande. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223) ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Med anledning av det som framkommit om anstaltens handläggning av A.A:s överklaganden vill jag anföra följande. Enligt 27 § förvaltningslagen ska en myndighet som finner att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Syftet med bestämmelserna om omprövning är i första hand att felaktiga beslut ska ändras så snabbt, enkelt och billigt som möjligt. Ett överklagande får dock inte bli liggande hos myndigheten i avvaktan på omprövning och skyldigheten att ompröva gäller normalt inte när det krävs ytterligare utred- ning i ärendet. (Se prop. 1985/86:80 s. 76 och 78.) En beslutsmyndighet har utanför tillämpningsområdet för 27 § förvalt- ningslagen befogenhet att på sedvanerättslig grund ompröva sina beslut. Om- prövningsmöjligheten bör dock användas med viss försiktighet. Befogenheten att ompröva beslut bör tillämpas så att den inte ger underlag för uppfattningen att myndigheterna undertrycker ett överklagande. Om en klagande har lämnat nya uppgifter som om de är riktiga ska föranleda omprövning och ändring av det tidigare beslutet har det emellertid ansetts ligga i linje med lagstiftarens avsikter att beslutsmyndigheten behåller ett överklagande för att kontrollera om uppgifterna är riktiga. (Se a. prop. s. 42 och och Malm- qvist, Förvaltningslagen med kommentarer, 2007, s. 351 f.) I samband med att Kriminalvården ombildades till en myndighet infördes ett system i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (se 7478 §§) av innebörd att Kriminalvården är skyldig att ompröva ett be- slut som rör en enskild innan beslutet kan överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Ett överklagande av ett beslut som inte omprövats ska anses som en begäran om omprövning. Omprövningen ska normalt göras av en annan enhet inom myndigheten. Av Kriminalvårdens arbetsordning (vid den i ärendet aktuella tidpunkten KVAF 2006:16, numera KVAF 2007:3) framgår att ett beslut av en anstalt om t.ex. besök eller telefonsamtal normalt ska omprövas på regional nivå. Omprövningen ska endast göras när den enskilde begär det. En begäran om omprövning ska vara skriftlig och ha kommit in till den 2 008 /0 9:JO1 enhet inom som meddelat beslutet från den dag som den enskilde fick del av beslutet. Om skrivelsen med begäran om omprövning kommit in för sent ska den avvisas. Av förarbetena till de lagändringar som redogjorts för framgår att Lagrådet i sitt yttrande uppmärksammade att det i remissen inte direkt berör- des hur ordningen med obligatorisk omprövning skulle förhålla sig till för- valtningslagens regler om omprövning. Lagrådet ansåg att relationen mellan de olika bestämmelserna borde belysas under lagstiftningsärendets fortsatta beredning. I propositionen (prop. 2004/05:176 s. 64) anförs i denna del att ett system med obligatorisk materiell omprövning innan överklagande kan ske innebär att det inte längre finns behov av att tillämpa 27 § förvaltningslagen. Uttalandet föranledde inte någon kommentar eller någon ändring i lagförsla- get under riksdagsbehandlingen. För egen del har jag en annan uppfattning än den som framfördes i propo- sitionen. Enligt min mening talar samma ändamålsskäl nu som då innan kriminalvården blev en myndighet för att det bör finnas ett snabbt och en- kelt sätt att rätta felaktiga beslut när det inte är till nackdel för en enskild part. I sammanhanget bör nämnas att förutsättningen för en omprövning enligt kriminalvårdslagen är att den intagne begär det. Vid omprövning enligt för- valtningslagen däremot kan såväl den intagne som myndigheten anstalten ta initiativet. Sammanfattningsvis anser jag att 27 § förvaltningslagen knap- past kan anses ha spelat ut sin roll på det här aktuella området. Om en intagen begär att ett beslut om t.ex. besök eller telefonsamtal ska omprövas bör, enligt min bedömning, beslutet kunna ändras av den anstalt som fattat beslutet, om det är uppenbart oriktigt, i stället för att sändas över till regionen för omprövning. Med tanke på att omprövnings-/ändringsskyldigheten enligt 27 § förvaltningslagen enbart gäller beslut som är uppenbart oriktiga är det inte någon fördel om omprövningen/ändringen görs på en annan och högre nivå än den där initialbeslutet fattades. (Se och , a.a., s. Enligt min mening finns det även utrymme för att inom den enhet/anstalt där initialbeslutet fattades i viss omfattning företa omprövningar utanför till- lämpningsområdet för 27 § förvaltningslagen. Detta följer av principen att förvaltningsbeslut endast i begränsad omfattning vinner s.k. negativ rättskraft. Samma synsätt som jag redovisat ovan i fråga om omprövning på sedvane- rättslig grund i samband med överklaganden gör sig därvid i allt väsentligt gällande. Jag vill särskilt framhålla vikten av att handläggningen inte drar ut . Jag har således ingen invändning i princip mot att anstalten omprövade be- sluten i fråga om A.A:s telefontillstånd. I ärendet inledde anstalten emellertid en omfattande utredning i saken efter överklagandet. Redan genom att en sådan utredning bedömdes nödvändig borde det ha stått klart för anstalten att 2 008 /0 9:JO1 det varken fanns skyldighet för anstalten att ändra beslutet enligt 27 § förvalt- ningslagen eller förutsättningar för en omprövning och eventuell ändring på sedvanerättslig grund. Efter att ha konstaterat detta borde anstalten möjligt ha översänt ärendet till regionen för omprövning. kom i stället en utredning att genomföras och handläggningen av överklagandet att fördröjas . Frågan inom vilken tidsfrist en skrivelse med ett överklagande och övriga handlingar i ärendet ska överlämnas till överinstansen är inte författningsre- glerad. Det ligger emellertid i sakens natur att ett överlämnande, om ett sådant ska ske, måste ske utan dröjsmål. Den allmänna regeln i 7 § förvaltningslagen om snabb och enkel handläggning m.m. ska vara vägledande även i detta hänseende (prop. 1985/86:80 s. 77). JO har i andra sammanhang i liknande situationer framhållit att omprövningen bör ske inom från det att överklagandet/begäran om omprövning framställts (jfr bl.a. JO 1993/94 s. 347 och 1995/96 s. 314). Till följd av den utredning som anstalten genomförde tog anstaltens handläggning av A.A:s överklaganden orimligt . Kriminal- vården förtjänar kritik för det inträffade. Förvaltningsmyndigheter har i enlighet med den s.k. officialprincipen ett ansvar för att deras ärenden blir så utredda som dessas beskaffenhet kräver. Jag vill framhålla att jag självklart har förståelse för att det i ärenden som det här aktuella ibland kan krävas en mer omfattande utredning. Den utredningen ska dock göras innan myndigheten fattar sitt beslut i ärendet och inte först sedan detta beslut överklagats. Jag noterar att anstalten har genomfört utbildningsinsatser för berörd per- sonal. Jag förutsätter att man i det sammanhanget betonat vikten av att ett överklagande inte blir liggande hos den myndighet som fattat initialbeslutet i avvaktan på omprövning. Vad A.A. anfört i övrigt motiverar inte något uttalande från min sida. Kritik mot en i målsägandeinformation (Dnr 539-2007) I en anmälan, som kom in till JO , klagade på att Kriminalvården, anstalten , inför ett beslut om förflyttning av en inta- gen som begått brott mot henne underlät att beakta synpunkter som hon hade gett in skriftligen till anstalten i egenskap av brottsoffer. Hon klagade även på att anstalten åsidosatt sin skyldighet att underrätta henne om två beslut angå- 2 008 /0 9:JO1 ende förflyttning av gärningsmannen till öppen anstalt; dels ett beslut , dels ett senare beslut då det tidigare beslutet återkallades. Anmälan remitterades till Kriminalvården. I remissvaret hänvisade myndighe- ten (Region ), genom regionchefen , till ett yttrande från verksamhetsområdet , av vilket framgick bl.a. följande. Yttranden gällande vidarebefordran av brev till placeringsenheten S.B:s förflyttningsärende påbörjades då en anhållan, gällande förflyttning från anstalten till anstalten , inkom . Anstal- ten översände sitt yttrande till placeringsenhe- ten. I yttrandet tillstyrkte anstalten förflyttning av S.B. Målsäganden, E.M., i det mål vari S.B. fällts till ansvar, skickade ett brev till anstalten . Av brevet framgår bl.a. att det vore inhumant att placera S.B. i en öppen anstalt i Upplandsområdet eller i de norra delarna av då hon är mycket rädd för S.B. och fruktar att stöta ihop med honom. Beslut i förflyttningsärendet fattades av placeringsenheten . I e-mailkorrespondens , gällande underrättelse om S.B:s förflyttning, upplystes målsäganden om att hennes brev ej medskickats förflyttningsansökan. Målsäganden fick även, i samma e-mail, placeringsenhetens kontaktuppgifter. Handläggningen av ärenden som grundas på en intagens ansökan om förflytt- ning förlöper på det sättet att ansökan inkommer till anstalten där den intagne är placerad. Innan ansökan översänds till Kriminalvårdens placeringsenhet, vilken är behörig att pröva frågan, skall anstalten yttra sig över ansökan samt därefter skicka yttrandet och ansökan till placeringsenheten. I detta fall har brevet från målsäganden inkommit till anstalten sedan an- staltens yttrande skickats till placeringsenheten. Anstalten hade i sitt yttrande bedömt att de möjligheter som en förflyttning till anstalten skulle innebära för S.B. ansågs falla väl i linje med målet för hans återanpassning till samhället avseende möjlighet till skuldavbetalningar, fortsatt programverk- samhet, kontakt med familj och därmed en grund för ett stabilt socialt liv. Även geografiskt bedömdes inte heller anstalten, vartill S.B. eventuellt skulle förflyttas, vara placerad på sådant sätt att, med hänsyn till målsägandes vistel- seort, detta innebar hinder för förflyttningen. Ingen annan anstaltsplacering bedömdes således medföra lika passande förutsättningar. I det aktuella brevet till anstalten var synpunkterna från målsäganden kring S.B:s eventuella för- flyttning en del av flera som också rörde andra förhållanden. Anstalten be- dömde att brevet var avsett att beaktas av anstalten i samband med förflytt- ningsärendet men också när det gällde andra frågeställningar som rörde S.B. 2 008 /0 9:JO1 När brevet från målsäganden kom in till anstalten gjordes således bedömning- en att detta var avsett för anstalten. Anstalten gjorde i det sammanhanget avvägningen att ansökan skulle tillstyrkas även med beaktande av uppgifterna i brevet. Yttrande gällande tidpunkt för lämnande av målsägandeinformation i anslutning till beslut om förflyttning Målsäganden har inkommit med önskemål och krav om målsägandeinformationens innehåll samt hur den skall förmedlas. Hon begär- de bl.a. i det brev som tillsändes anstalten att, förutom genom telefonsamtal, få skriftliga underrättelser angående målsägar- information, gärna via e-mail. Hon har även begärt att informeras direkt när S.B:s permissioner avslutats samt att fler personer skall delges målsägarin- formationen. beviljades, , förflyttning till anstalten . I placeringsenhetens beslut framgick att förflyttningen skulle ske . informerades målsäganden via e-mail att S.B. erhållit en plats på anstalten från . Gällande målsägarinformationen i anslutning till placeringsenhetens beslut om förflyttning har anstalten upplyst målsäganden om S.B:s förflytt- ning till anstalten , dvs. innan plane- rad förflyttning. Det händer dock att förflyttningar inte kan genomföras eller att tidpunkten för förflyttningen ibland kan ändras med kort varsel av trans- portskäl eller beroende på uppkomna situationer på den mottagande anstalten.