frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — I 5 kap. 1 § LIRB föreskrevs, då den rättsliga hjälpen i detta ärende erhölls, att om en svensk myndighet i ett ärende om rättslig hjälp har fått uppgifter eller bevisning från en annan stat enligt en internationell överenskommelse som är bindande för och som inne- håller villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna eller bevis- ningen vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott, skall svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Bestämmelsen överfördes, i den del den berörde åklagare och domstolar, i sak oförändrad från 1 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om interna- tionellt samarbete på brottmålsområdet. I förarbetena till den lagen angavs att det fanns ett behov av rättslig reglering på området bl.a. eftersom det i några av de konventioner och avtal som hade ingått eller hade för avsikt att ingå fanns bestämmelser som begränsade möjligheten att fritt använda erhål- len information. För svenskt vidkommande kunde en sådan förpliktelse inne- bära en konflikt mellan bestämmelsen i avtalet eller konventionen och bl.a. olika regler i svensk rätt om myndigheters skyldighet att fullgöra sina myn- dighetsuppgifter, t.ex. regeln om en åklagares absoluta åtalsplikt enligt 20 kap. 6 § (prop. 1990/91:131 s. 10). Vidare angavs att de nya reglerna inte borde begränsa sig till att omfatta villkor som följde av internationella överenskommelser som regeringen har ingått. Om myndigheter i en främmande stat var villiga att bistå svenska myn- digheter med information i ett visst ärende under förutsättning att informatio- nen inte utnyttjades för andra ändamål borde svenska myndigheter ha möjlig- het att träffa överenskommelse om detta. En sådan överenskommelse förutsat- te dock att regeringen enligt bestämmelserna i 10 kap. 3 § regeringsformen (RF) uppdrog åt myndigheten att träffa överenskommelsen. Det uttalades vidare att förbudet mot att utnyttja upplysningar eller bevismaterial på ett sätt som stred mot en överenskommelse som har träffats med en främmande stat inte bara skulle gälla för den myndighet som har inhämtat materialet utan även andra myndigheter skulle omfattas av bestämmelsen (se a. prop. s. 18 och 23). Vilka internationella överenskommelser som avses i 5 kap. 1 § LIRB framgår av tillkännagivande (2005:1207) av överenskommelser som avses i 2 007 /0 8:JO1 lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Vid den aktuella tidpunkten framgick detta av tillkännagivande (2001:782). Som angett är konventionen om tillämp- ning av () den inter- nationella överenskommelse som skulle kunna vara av intresse i det aktuella fallet. Konventionens artikel 50.3 innehåller en föreskrift om begränsningar i rätten att utnyttja uppgift eller bevismaterial som erhållits genom inbördes rättshjälp i brottmål. De avtalsslutande parterna är enligt artikel 50.1 skyldiga att lämna varandra sådan hjälp beträffande brott mot lagbestämmelser och förordningar om punktskatter, mervärdesskatter och tullavgifter. I förevaran- de ärende hade den rättsliga hjälpen dock inte, som påpekat, beviljats för utredning av sådant brott. var därför inte tillämplig. Fråga uppkommer då om och i det aktuella fallet kan anses ha träffat en sådan överenskommelse som gör att bestämmelsen i 5 kap. 1 § LIRB ändå blir tillämplig. Av 10 kap. 1 § RF följer att det är regeringen som ingår överenskommelser med andra stater. Regeringen får dock enligt 10 kap. 3 § RF bemyndiga en förvaltningsmyndighet att ingå vissa internationella överenskommelser. Ge- nom 19 § förordningen (2000:704) om internationell rättslig hjälp i brottmål (FIRB) har riksåklagaren bemyndigats att ingå avtal med en utländsk myn- dighet som innebär begränsningar i möjligheten att använda uppgifter eller bevisning som den utländska myndigheten lämnar till svensk åklagare. Detta bemyndigande tillkom sedan det uppmärksammats att vissa praktis- ka problem uppstått med den dittillsvarande ordningen. Det kunde vara för- enat med svårigheter att snabbt utverka ett bemyndigande av regeringen att med annan stat ingå en överenskommelse som innehöll användningsbegrän- sande villkor, t.ex. när de svenska utredarna redan fanns på plats i den främ- mande staten och inte kunde få tillgång till materialet innan det uppställda villkoret accepterats. Det ansågs därför angeläget att tillskapa en ordning som gjorde det möjligt för en svensk åklagare att snabbt och enkelt kunna utverka tillstånd att godta ett villkor som den andra staten ställde för att den skulle vara beredd att hjälpa till i en svensk förundersökning (jfr prop. 1999/2000:61 s. 146). Av 4 § i Riksåklagarens, vid den aktuella tidpunkten gällande, föreskrifter (RÅFS 2000:5) om handläggning av ärenden om internationell rättslig hjälp framgick att Riksåklagaren skulle kontaktas om en utländsk myndighet ställde upp begränsningar i möjligheterna att använda uppgifter eller bevisning som villkor för att lämna internationell rättslig hjälp. gäller, i motsvarande situation, att samråd skall ske med rättsavdelningen vid riks- åklagarens kansli innan villkoret godtas (6 § föreskrif- ter [ÅFS 2006:4] om ändring av föreskrifter [ÅFS 2005:14] om handläggningen av ärenden om internationell rättslig hjälp). Den vanligaste situationen får antas vara den, att ett användningsbegrän- sande villkor ställs upp innan åklagaren får del av de begärda uppgifterna. I det aktuella ärendet har emellertid åklagaren fått del av villkoret som informationen lämnades. Det måste även i en sådan situation rimligen stå 2 007 /0 8:JO1 klart att den främmande staten ansett sig kunna lämna den begärda informa- tionen därför att den förutsätter att villkoret kommer att respekteras här i landet. Att ett sådant villkor efterlevs säkerställs i första hand, som framgått, genom att en överenskommelse av det slag som avses i 5 kap. 1 § LIRB ingås, vilket i sin tur fordrar, när någon konvention av generell räckvidd inte är tillämplig, att riksåklagaren med stöd av bemyndigandet i 19 § FIRB ingår avtal. I den angivna situationen måste det således, enligt min uppfattning, åligga åklagaren att kontakta numera riksåklagarens kansli innan åklagaren använder sig av informationen. När mottog handlingarna med villkoret ankom det därför på honom att underställa saken dåvarande Riks- åklagaren. Så skedde dock inte. Denna brist i handläggningen vid skulle, som diskuterat, kunna leda till slutsatsen att inte var bunden av det villkor som i ställt upp. Jag anser emellertid för min del att en för bindande överenskommelse likväl måste anses ha kommit till stånd. Jag grundar den uppfattningen på följande resonemang. De principer som inom den internationella sedvanerätten utbildats på trak- taträttens område återspeglas i stor utsträckning Wienkonvention om traktaträtten (). Enligt artikel 7 i anses en person företräda en stat för antagande eller bestyrkande av en traktattext eller för att uttrycka statens samtycke till att vara bunden av en traktat bl.a. om det framgår av de berörda staternas praxis eller av andra omständigheter att de hade för avsikt att anse denna person företräda staten för dessa ändamål och att avstå från fullmakt. Om en företrädare för en stat, som enligt nationell rätt saknar behörighet därtill, ingår en traktat kan denna anses ogiltig. Den omständigheten att före- trädaren inte var behörig kan dock, enligt artikel 46 i , inte åberopas som grund för ogiltighet såvida inte överträdelsen av den nationella rätten var uppenbar och berörde en regel av grundläggande betydelse. En överträdelse är uppenbar om den skulle vara objektivt tydlig för varje stat som uppträder i saken i överensstämmelse med normal praxis och i ärligt uppsåt. Regeringen har genom förordning bemyndigat riksåklagaren att ingå avtal med utländsk myndighet som innebär begränsningar i möjligheten att använ- da uppgifter som lämnas till svensk åklagare. Det innebär att riksåklagaren även utan fullmakt är och av utländska myndigheter måste kunna uppfattas vara behörig att företräda inom ramen för det givna bemyndigandet. I förevarande fall har företrätts av en svensk åklagare vid Eko- brottsmyndigheten. Denne har, utan att invända mot det av Åklagarmyndighe- ten i uppställda användningsbegränsande villkoret, tagit emot och använt sig av den lämnade informationen. Detta måste av den utländska myn- digheten ha uppfattats som ett godtagande av villkoret från svensk sida. Det kan givetvis inte krävas av en företrädare för en åklagarmyndighet i en annan stat att denne skall behöva säkerställa att han förhandlar med en svensk åkla- gare som handlar på riksåklagarens uppdrag eller att han skall behöva ifråga- sätta om åklagaren handlägger saken på ett sätt som står i överensstämmelse med den nationella lagstiftningen. 2 007 /0 8:JO1 Om en svensk åklagare träffar en överenskommelse utan att vara behörig därtill kan ett sådant behörighetsöverskridande i vart fall inte, sedan regering- en väl gett företrädare för behörighet att träffa avtal, anses uppenbart på det sätt som kommer till uttryck i . Det skulle därför stå i strid med de principer som gäller för umgänget stater emel- lan på området att hävda att en sådan överenskommelse är ogiltig. Enligt min uppfattning får det av i uppställda villkoret således anses ha stöd i en internationell överenskommelse som är bindande för på sätt som fordras för tillämpning av 5 kap. 1 § LIRB. Har brutit mot förpliktelsen att iaktta det användningsbegränsande villkoret? Som nämnts har det inte kunnat utredas under vilka förutsättningar materialet lämnades till . Förbudet mot att utnyttja ett användningsbegrän- sande villkor gäller emellertid, som sagts ovan, inte bara för den myndighet som har inhämtat materialet utan även för andra myndigheter. Oavsett vilken information fått, eller uppfattat sig ha fått, från har det givetvis ankommit på att göra en självständig bedömning i frågan om uppgifterna kunnat användas i skatteärenden och åberopas i mål inför allmän förvaltningsdomstol. I det aktuella fallet har villkoret utformats så att materialet inte fick an- vändas, varken i utredningssyfte eller som bevisning i ett brottmålsförfarande, annat än det ärende för vilket internationell rättshjälp beviljats. har, som jag uppfattat det, ansett att villkoret endast begrän- sade möjligheten att i något annat brottmålssammanhang använda materia- let och att, eftersom ärendena där inte avsåg ett sådant förfarande, verket var oförhindrat att använda uppgifterna i fråga. Dessutom tycks anse att uppgifterna kunde få utnyttjas eftersom bedömningarna i skatteärendena kunde utgöra en del av underlaget för fortsatta ställ- ningstagande inom ramen för förundersökningen. Redan det uppställda villkorets ordalydelse leder emellertid till slutsatsen att materialet inte fick användas i något annat ärende än det för vilket den rättsliga hjälpen beviljats. Det sammanhang i vilket villkoret ställts upp föran- leder ingen annan tolkning av dess innebörd. Uppgifterna inhämtades med stöd av bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål och lämnades av den utländska myndigheten för utredning av vissa särskilt angiv- na brott. Det uppställda villkoret måste även mot denna bakgrund tolkas så, att uppgifterna inte fick utnyttjas annat än för utredning av brottslighet av det slag som angetts vid beviljandet av den rättsliga hjälpen. Jag kan således inte finna annat än att bedömning att vill- koret endast innebar att det förelåg hinder mot att använda uppgifterna i annat brottmålsförfarande var felaktig. Det gäller även om ansett att bedömningar i skattemålen kunde ha betydelse för fortsatta ställningstagande i förundersökningen. Det kan avslutningsvis nämnas att bestämmelsen i 5 kap. 1 § LIRB fick ändrad lydelse . föreskrivs att om en svensk myndig- 2 007 /0 8:JO1 het i ett ärende om rättslig hjälp har fått uppgifter eller bevisning från en an- nan stat för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott och gäller på grund av en internationell överenskom- melse som är bindande för villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna eller bevisningen, skall svenska myndigheter följa vill- koren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Ett av skälen till ändringen förefaller ha varit att klargöra att just sådana extensiva tolkningar av användningsbegränsande villkor som gjort sig till tolk för i detta ärende inte får förekomma (jfr prop. 2004/05:144 s. 154). Jag konstaterar, när det gäller handläggning, att , när han erhöll den begärda informationen tillsammans med det användningsbegränsande villkoret, skulle ha låtit riksåklagaren pröva om en överenskommelse av avsett innehåll borde träffas. För sin underlåtenhet i detta avseende förtjänar han kritik. Jag har emellertid funnit att en bindande överenskommelse måste anses ha kommit till stånd, trots att inte var behörig att för svensk del godta det uppställda villkoret, och att Eko- brottsmyndigheten därför varit skyldig att iaktta de användningsbegränsning- ar som i hade angett. Uppgifterna borde således inte ha kommit till del, även om givetvis kunde ges tillgång till dem i sin egenskap av sakkunnig i brottsutredningen. Eftersom det inte gått att utreda under vilka förutsättningar fick del av uppgifterna kan jag emellertid inte påstå att brutit mot förpliktelsen att följa villkoret genom att lämna över uppgifterna till för att användas i skatteärenden. När det sedan gäller handläggning kan jag inte kritisera Ma- ria för att hon tagit befattning med uppgifterna i fråga. Jag konstaterar emellertid att det, oavsett vilka besked erhöll eller uppfattade att hon fick av , givetvis ankommit på att göra en självständig bedömning i frågan om uppgifterna kunde användas i skatteären- den. Vid den prövningen borde verket ha insett att uppgifterna, som var in- hämtade med stöd av reglerna om internationell rättslig hjälp i brottmål, inte kunde användas i ärenden och mål rörande eftertaxering m.m., i vart fall inte utan ett medgivande från i . förtjänar kritik för att så ändå kom att ske. Jag noterar slutligen att det av bl.a. Per redogörelse synes framgå att det vid såväl som förekommit en uppfattning om att uppgifterna från skulle ha kunnat utnyttjas i skatteärenden för det fall att uppgifterna kommit att offentliggöras i samband med åtal och rättegång i brottmål. Jag vill därför understryka att för frågan om sådana uppgifter kan användas för annat ändamål än det för vilka de lämnats saknar det all betydelse om de omfattas av sekretess eller inte. Under de för- utsättningar som anges i 5 kap. 1 § LIRB skall svenska myndigheter under 2 007 /0 8:JO1 alla förhållanden följa de villkor som annan stat ställt upp för användningen av de uppgifter som lämnats. Det finns skäl att avslutningsvis påpeka att det, för att det internationella samarbetet skall fungera väl, givetvis är av största vikt att såväl åklagare som har kännedom om och noga efterlever det regelverk som gäller för handläggningen av ärenden av nu berört slag. Kritik mot polis och åklagare för handläggningen av ett beslag (Dnr 756-2005) I en anmälan jämte kompletteringar till denna framförde S.Ö. klagomål mot i och åklagare vid , åklagar- kammaren i , m.fl. med anledning av handläggningen av ett be- slag m.m. Han var missnöjd bl.a. med att han inte hade fått tillbaka en signal- pistol trots att hade ogillat åklagarens yrkande om att pistolen skulle förverkas och förordnat att beslaget av densamma skulle hä- vas. tingsrätts dom i mål B 1344-03, Hovrättens över och dom och huvudförhandlingspro- tokoll i mål B 2690-03 samt Högsta domstolens beslut i mål B 1880-04 infordrades. Vidare infordrades handlingar i åklagarkamma- rens i ärende. Av anmälan med bilagor och de inhämtade handlingarna framgick bl.a. följande. I domen ogillade tingsrätten ett åtal mot S.Ö. om för- sök till mord. Vidare ogillade tingsrätten ett yrkande om förverkande av en i beslag tagen signalpistol m.m. samt förordnade att detta beslag skulle hävas. Kammaråklagaren överklagade domen. I överklagande- skriften, daterad , yrkade han bl.a. bifall till yrkandet att beslagtagen signalpistol skall förklaras förverkad. begärde därefter vid polismyndigheten att återfå signalpistolen. I en skrivelse daterad upplyste vid polismyn- dighetens beslagsavdelning honom om att polisen inte kunde lämna ut signal- pistolen, eftersom hade överklagat tingsrättens dom till hovrätten och där begärt att signalpistolen skulle förverkas. Vidare uppgav att signalpistolen kunde lämnas ut först när domen i målet vunnit laga kraft. I ett beslut under huvudförhandlingen i hovrätten för- ordnade hovrätten, på yrkande av åklagaren, om beslag av bl.a. signalpistolen. I hovrättens dom förklarades bl.a. den i beslag tagna signalpistolen förverkad. 2 007 /0 8:JO1 Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som hade gjorts inför ställningstagandet att sig- nalpistolen inte skulle lämnas ut till S.Ö. trots att tingsrätten hävt beslaget. (biträdande länspolismästaren ) ytt- rade följande. Signalpistolen var vid tiden för S.Ö:s begäran om utlämnande inte tagen i beslag. Av gällande rätt framgår att polismyndigheten därmed borde ha läm- nat ut signalpistolen på S.Ö:s begäran. besked till S.Ö. var därmed felaktigt. En förklaring till polismyndighetens beslut skulle kunna vara att den an- svarige befattningshavaren uppfattat saken så att åklagaren åter hade tagit egendomen i beslag efter tingsrättens dom. Ett möjligt stöd för en sådan tolk- ning kan anses följa av åklagarens yrkande i överklagandet till hovrätten där det anges att åklagaren yrkar bifall till yrkandet att beslagtagen signalpistol skall förklaras förverkad. Åklagarens skrivning kan ge intryck av att signal- pistolen vid tiden för överklagandet var tagen i beslag. Den ansvarige befatt- ningshavaren har också gjort gällande att en sådan tolkning låg till grund för beslutet att inte lämna ut signalpistolen. Det villkor om lagakraftägande dom som anges i skrivelsen från polis- myndigheten till S.Ö. stämmer under alla förhållanden inte med gällande rätt. Ärendet remitterades därefter till för upplysningar och yttrande över vilka rättsliga överväganden som åklagaren hade gjort avseende signalpistolen m.m. sedan tingsrätten hävt beslaget. (dåvarande vice riksåklagaren ) kom in med ett remissvar jämte upplysningar från bl.a. kammaråklaga- ren , åklagarkammaren i . upplyste sammanfattningsvis följande. I samband med överklagandet av tingsrättens dom yrkade han förverkande av den aktuella signalpistolen samt åberopade som bevisning syn av denna. Av förbiseende framställde han inte något yrkande om att hovrätten skulle ta signalpistolen i beslag. Han ställde sig tveksam till att en åklagare, som hävdats i polismyn- dighetens yttrande, har möjlighet att på nytt ta egendom i beslag då detta i praktiken skulle innebära att åklagaren överprövar en domstols beslut. gjorde följande bedömning. I förevarande fall hävde tingsrätten det aktuella beslaget i samband med att rätten avgjorde målet och ogillade åtalet. Åklagaren hade i samband med att han överklagade domen kunnat fram- ställa ett yrkande om att hovrätten med ändring av tingsrättens beslut skulle förklara att pistolen skulle tas i beslag. Så skedde emellertid inte och åklaga- ren har i yttrande förklarat att det berodde på ett rent förbiseende. Av vad som framkommit framgår att några andra rättsliga överväganden avseende signalpistolen än att den borde förverkas såsom brottsverktyg troli- gen inte gjorts. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. 2 007 /0 8:JO1 Av utredningen framgår att i domen ogillade ett åtal om försök till mord och ett yrkande om förverkande av den aktuella signalpistolen samt hävde beslaget av densamma. I överklagandeskrift yrkades att den i beslag tagna signalpistolen skulle förklaras förverkad. Efter tingsrättens dom men innan huvudförhand- ling hölls i hovrätten vände sig S.Ö. till polismyndigheten och begärde att återfå signalpistolen. lämnade emellertid inte ut signalpi- stolen med hänvisning till att domen hade överklagats och att signalpistolen kunde lämnas ut först när domen vunnit laga kraft. Enligt rådande uppfattning innebär gällande rätt, som både polismyndighe- ten och har anfört, att ett beslag alltid skall hävas vid frikännande dom. Detta gäller oavsett grunden för beslaget (se t.ex. Fitger, II, s. 27:25 f. och , Straffprocessuella tvångsmedel, s. 659 ff.). I princip skall det beslagtagna återlämnas genast efter beslut om upphävande (, a.a. s. 430). En polismyndig- het har inte befogenhet att göra någon slags överprövning av en domstols beslut att häva ett beslag (JO 1987/88 s. 50). Som polismyndigheten anfört borde myndigheten alltså rätteligen ha läm- nat ut signalpistolen till S.Ö., och detta även om domstolens beslut i saken inte hade vunnit laga kraft. Det besked S.Ö. fick var således felaktigt. Såvitt framgår av polismyndighetens yttrande har den ansvarige befattningshavaren uppgett att han tolkade skrivning i överklagandeskriften på så sätt att signalpistolen vid tiden för överklagandet åter var tagen i beslag, vilket bidrog till att pistolen inte lämnades ut. Jag har i och för sig viss förstå- else för att befattningshavaren kan ha blivit konfunderad av formuleringarna i överklagandet. Enligt min mening borde polisen ha kontaktat för att kontrollera om signalpistolen åter hade tagits i beslag. I detta sammanhang kan nämnas att en åklagare anses vara bunden av domstolens ställningstagande i frågan om bl.a. beslag om inte några nya omständigheter har tillkommit (se , a.a. s. 112 f. och SOU 1995:47 s. 443 f.). Som anförts i remissvar hade i samband med överklagandet av tingsrättens dom kunnat framställa ett yrkan- de om att hovrätten, med ändring av tingsrättens beslut, skulle förordna att signalpistolen skulle tas i beslag. har upplyst att det var av rent förbiseende som han inte framställde ett sådant yrkande. Som framgått bidrog troligen felaktiga påstående i överklagandeskriften om att signalpistolen var tagen i beslag till att pistolen inte lämnades ut. En- ligt min mening visar det inträffade att inte hanterade be- slagsfrågan med tillräcklig omsorg och noggrannhet. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört. 2 007 /0 8:JO1 Kritik mot bl.a. Säkerhetspolisen för passivitet i ett ärende om rättelse av uppgifter i belastningsregistret m.m. (Dnr 1442-2005) I en anmälan, som kom in till JO , framförde J.Z. klago- mål mot bl.a. (Säkerhetspolisen) och i . uppgav att han hade fått kännedom om att det i belast- ningsregistret förekom en felaktig uppgift om att han skulle ha dömts av norsk domstol för ett allvarligt brott. Han var kritisk mot att myndigheterna agerat oprofessionellt och dröjt med att reda ut den förväxling som skett av honom med en annan person. Av anmälan och de handlingar som bifogades denna framgick i huvudsak följande. ett brev från . Av brevet framgick att hade gjort en framställan till om att uppgifter om J.Z., som hade tillförts polisregister efter en tidigare registerkon- troll, skulle lämnas ut. bereddes i brevet tillfälle att yttra sig. Eftersom han inte förstod vad det rörde sig om kontaktade han och fick då veta att de uppgifter som skulle lämnas ut avsåg att han dömts till och avtjänat ett fängelsestraff för försök till grovt rån i . Upp- gifterna stämde inte och han ställde sig därför frågande till dessa samt förkla- rade att en förväxling måste ha skett. Han fick till svar att det inte skulle dröja länge innan saken reddes ut. För att visa att uppgifterna var felaktiga gav J.Z. till Säkerhetspolisen in bl.a. intyg om att han hade deltagit i högskoleundervisning som han enligt uppgift skulle ha varit frihetsberövad i . Han föreslog vidare att Säkerhetspolisen skulle fotografera honom och skicka fotografierna till norsk polis så att förväxlingen kunde redas ut.