frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Han delar den uppfattning som länsrätten gett uttryck för, nämligen att kommunens beslut tillhör kategorin andra beslut enligt 15 kap. 2 § andra stycket TraF och såle- des är ett överklagbart beslut enligt lagen om nämnder för vissa trafikfrågor. För att ett undantag från lokala trafikföreskrifter skall bedömas som generellt torde krävas att det riktar sig till ett obestämt antal individer eller möjligen till en individ för ett stort antal platser. Frågan som tekniska nämnden hade att bedöma var emellertid om undantag skulle medges för en enskild person på en särskild plats. Mot den bakgrunden borde ha tagit upp hans överklagande till prövning. I ett beslut anförde JO följande. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Jag kommer därför inte att uttala mig om huruvida R.R. borde ha fått den dispens han ansökt om. Jag prövar inte heller i övrigt den rättsliga innebörden av de beslut som kommunen fattade. Som framgått av den ovan redovisade promemorian saknade kommunens beslut hänvisning om hur det kunde överklagas. Ärendet har dock inte remit- terats i den frågan. För det fall beslutet inte kunde överklagas vilket är 2 007 /0 8:JO1 kommunens inställning skulle beslutet inte ha försetts med någon överkla- gandehänvisning. Jag stannar vid detta konstaterande i den frågan. Kommunala beslut mot vilka man inte kan föra förvaltningsbesvär, kan som regel i stället överklagas till länsrätten för en s.k. laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). Vidare finns i 22 a § förvaltnings- lagen (1986:223) en huvudregel om att beslut överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol. R.R., som sålunda inte fått någon överklagandehänvisning, överklagade kommunens beslut till länsrätten. Enligt 7 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall en länsrätt eller kammarrätt om den i samband med att ett mål inleds finner att den saknar behörighet att handlägga målet men att en annan motsvarande domstol är behörig samt om den som inlett målet inte har något att invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att handlingarna överlämnas, över- lämna handlingarna till den domstolen. Vid ett sådant överlämnande skall handlingarna anses ha kommit in till den senare domstolen som de kom in till den domstol som först tog emot handlingarna. Den nämnda bestämmelsen avser överlämnande av handlingar och mål till en annan allmän förvaltningsdomstol. Frågan om överlämnande från en allmän förvaltningsdomstol till en förvaltningsmyndighet är oreglerad. Emellertid förekommer det att domstolar och andra myndigheter som en ser- vice formlöst och utan särskild prövning överlämnar felsända överklaganden och andra handlingar till rätt myndighet. Jag har i tidigare beslut understrukit att ett skyndsamt ställningstagande i behörighetsfrågan är angeläget i de ore- glerade fallen eftersom den som inlett målet vid rättidsprövningen inte får tillgodoräknas tiden innan överklagandet kommit in till beslutsmyndigheten eller till rätt överinstans (se JO 2003/04 s. 164). Länsrätten har i det i och för sig vällovliga syftet att R.R. skulle få sin sak prövad överlämnat handlingarna till . kunde därför förmoda att en prövning i sak skulle komma att ske hos och han torde då ha saknat anledning att överklaga länsrättens avvisningsbeslut. Någon pröv- ning i sak kom dock inte till stånd hos . förlorade därige- nom i praktiken sin möjlighet till en sådan prövning. Om länsrätten i stället hade stannat vid att avvisa hans överklagande hade det för R.R. legat närmare till hands att överklaga länsrättens beslut. Kanske hade frågan om den rätta instansordningen därigenom kunnat komma under kammarrättens prövning. Jag är därför utan att ta ställning till länsrättens beslut i sak kritisk till länsrät- tens handläggning. Avslutningsvis vill jag angående handläggning anmärka föl- jande. , som menade att det kommunala beslutet omfattades av överklagandeförbudet i 15 kap. 2 § första stycket 2 TraF, angav att länsstyrel- sens avvisningsbeslut skulle överklagas till . Utan att gå närmare in på frågan om denna fullföljdshänvisning var riktig (jämför 15 kap. 1 § TraF och 6 § lagen [1978:234] om nämnder för vissa trafikfrågor) vill jag i sam- manhanget erinra om att ett författningsstadgat överklagandeförbud inte alltid kan upprätthållas om det behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter eller skyldigheter enligt artikel 6 i . 2 007 /0 8:JO1 Prövningen skall i så fall ske i allmän förvaltningsdomstol (se numera 3 § andra stycket och 22 a § förvaltningslagen). Av vad som kommit fram i ärendet konstaterar jag att det i TraF upptagna regelsystemet är svårtillämpat och oklart. Jag översänder därför en kopia av detta beslut till regeringen () för kännedom. 2 007 /0 8:JO1 Kritik mot en förrättningslantmätare för hjälp åt en part att bemöta ett överklagande av lantmätarens beslut (Dnr 4056-2005) I en anmälan med bilagor, som kom in till JO , klagade på i län och på en förrätt- ningslantmätare där med anledning av handläggningen av en fastighetsför- rättning. I anmälan framfördes i huvudsak följande. Vid en förrättning av lantmäterimyndigheten i ett ärende om bl.a. anläggande av en samfällighetsväg genom fastigheten 15:1 tjänstgjorde som förrättningslantmätare. Ansökan hade gjorts av ägarna till fastigheterna Hörlösa 2:5 och 3:1. Redan före förrätt- ningen fanns en uppgift om att sökandena med myndighetens goda minne kunde sätta i gång anläggningsarbetet. , ägaren till Hörlö- sa 15:1, meddelade hinder mot förrättningen, men det ledde inte till att den avbröts. Vid förrättningen gav ingen redogörelse för ansök- ningen och presenterade inte tillräcklig utredning. hade inte heller fått tillfälle före att yttra sig och förebringa utred- ning i ärendet. Vid förrättningen medgav omgående igång- sättning av anläggningsarbetena men tog tillbaka medgivandet efter protester från , som företrädde . Förrättningen regi- strerades innan den hade vunnit laga kraft. överklagade förrättningen till fastighetsdomstolen i . anlitades av sökandena och för att svara på över- klagandet av hans eget beslut till fastighetsdomstolen. Förfarandet strider mot 4 kap. 13 § fastighetsbildningslagen och mot 12 kap. . Matti- as skrev ordagrant av svar på dator. bifogade handtext till fastighetsdomstolen. Till anmälan fogades bl.a. kopia av en odaterad skrivelse från och rubricerad Fortsatt yttrande över över- klagande. I skrivelsen uppger de bl.a. att de har anlitat lantmätare till alla dessa kommentarer som svar på besvärsskrivelse. Vi instämmer fullt och fast med de svaren han har skrivit på samtliga papper. Vidare bifogades bl.a. en skrivelse undertecknad av , ställd till fastighetsdomstolen i län, rubricerad Kommentarer till överklagandet från samt en kopia av en handskriven text. i län anmodades att göra en utredning och yttra sig över vad som hade sagts i anmälan om uppdrag åt och och . I sitt remissyttrande den 27 2 007 /0 8:JO1 , som var undertecknat av överlantmätaren , hänvisade lantmäterimyndigheten till en bifogad redogörelse av . Myndigheten yttrade bl.a. att det som hade angett, vad gällde hjälp till sökanden med att skriva svar till fastighets- domstolen, var riktigt. yttrade vidare i denna del: finner [att] hjälpen till sökanden gått längre än vad förvaltningslagens regler om myndigheternas serviceskyldighet stadgar. I detta avseende har handlat om än med bästa välvilja så än- dock olämpligt. redogörelse, daterad , hade beträffan- de den av JO remitterade frågan följande innehåll. Sedan förrättningen avslutats och besvär inkommit, sökte (som företräder dödsboet och 2:5) mig sedan han kommunicerats besvärsskri- velsen. Som han uttryckte det kunde han inget om de i besvären åberopade paragraferna och behövde hjälp att bemöta besvärsskrivelsen. Jag svarade honom att det inte var min uppgift som förrättningslantmätare, utan att han skulle kontakta någon jurist för detta. Då ändå ville ha vissa förklar- ingar av de åberopade paragraferna, för att ingen annan än jag kände till ären- det, föll jag till föga och lovade skicka honom mina kommentarer till be- svärsskrivelsen. Även om nu detta skedde efter förrätt- ningsbeslutet, är jag klar över att jag lämpligen skulle ha avstått också från att skriva dessa kommentarer. gav också in kopia av förrättningsprotokollet i det aktuella ärendet. I ett beslut anförde JO följande. JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Jag har mot denna bakgrund inte närmare granskat innehållet i lantmäterimyndighetens beslut i ärendet. Enligt 4 § förvaltningslagen (1986:223) skall varje myndighet lämna upp- lysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Serviceskyldigheten enligt förvaltningslagen innebär att hjälp skall lämnas i lämplig utsträckning med hänsyn till bl.a. frågans art. I förarbetena till be- stämmelsen uttalas följande (prop. 1985/86:80 s. 20 f. och s. 60). I ärenden där det finns flera enskilda parter med motstridiga intressen kan det vidare skada tilltron till myndighetens opartiskhet, om myndigheten lämnar ena parten hjälp och detta är till nackdel för motparten. Också med tanke på dessa fall behöver serviceskyldigheten vara begränsad. Mot en sådan ordning som jag nu har skisserat kan givetvis invändas att den enskilde blir i viss mån beroende av myndigheternas uppfattning om vad 2 007 /0 8:JO1 som är lämpligt. Man bör emellertid observera att de regler i ämnet som jag föreslår inte kommer att kunna tillämpas godtyckligt. Här som annars gäller grundlagens krav att myndigheterna måste iaktta saklighet och opartiskhet och beakta allas likhet inför lagen (1 kap. 9 § regeringsformen). I förordningen (1995:1418) med instruktion för det statliga lantmäteriet före- skrivs i 18 § 3 att lantmäterimyndigheten i länet är skyldig att ge råd och stöd inom verksamhetsområdet. Det får antas att bestämmelsen, som har tillkom- mit efter förvaltningslagen, avsetts tillföra regleringen något utöver vad som följer av denna (jfr och , Förvaltningslagen med kommen- tarer, 2003, s. 62), vilket skulle kunna innebära att avsikten är att service skall lämnas i större utsträckning än vad en lantmätare är skyldig att göra enligt förvaltningslagen. De slutsatser som har kommit till uttryck i det åter- givna förarbetsuttalandet bör dock enligt min mening beaktas också i ett så- dant fall. Tilltron till myndighetens opartiskhet kan således kräva att hjälp inte läm- nas till den enskilde. Detta är särskilt viktigt att beakta när någon vänder sig till en myndighet i frågor som kan antas vara omstridda och eventuellt komma att prövas i rättegång (jfr JO 1996/97 s. 402 och JO 2000/01 s. 490 samt JO:s beslut , dnr 1290-2001). I detta fall har bekräftat att han hjälpte en av parterna i det överklagade förrättningsärendet att bemöta besvärsskrivelsen i målet vid fastighetsdomstolen genom att skicka honom sina kommentarer till besvärs- skrivelsen. Hjälpen lämnades efter det att myndigheten hade meddelat beslut i ärendet. Såvitt framkommit har inte uppträtt som ombud eller rättegångsbiträde i målet i fastighetsdomstolen. Hans handlande får i stället bedömas mot bakgrund av serviceskyldigheten och kravet på opartiskhet. I fråga om tillämpningen av serviceskyldigheten enligt 4 § FL efter det att ett ärende har avslutats för myndighetens del anförde ställföreträdande JO i det nyssnämnda beslutet JO 2000/01 s. 490 bl.a. följande. Ett annat exempel kan vara att myndigheten till massmedier, en part eller annan kommenterar sitt beslut. Något rättsligt hinder för detta föreligger inte låt vara att det i vissa fall varom här inte är fråga finns inskränkningar i detta avseende i sekretesslagen (1980:100). Ett sådant uttalande kan ta sikte på att förklara de ställningstaganden som gjorts i beslutet och vad som har varit avgörande vid bestämmande av utgången. Det kan också röra sig om frågor som har med verkställighet av beslutet att göra. Det är inte uteslutet att myndigheten också i situationer där fråga uppkommit om innebörden av myndighetens beslut kan bidra med någon form av förklaring av beslutet som kan förhindra en feltolkning av detsamma eller ett överklagande i onödan till nästa instans. Här måste dock myndigheten iaktta stor försiktighet så att den inte i efterhand gör en saklig omprövning av sitt eget beslut eller skadar till- tron till sin egen opartiskhet. Jag har ingen annan uppfattning än den som har gett uttryck för. De av handskrivna kommentarerna kan inte uppfattas som en förklaring av det egna beslutet. Det framgår över huvud taget inte att det är som står för kommentarerna. Kommentarerna har skrivits i vi-form, som om de hade varit författade av parten själv, och utgörs i stora delar av en argumentation till bestridande av det överklagande som 2 007 /0 8:JO1 huvudman har gjort. Kommentarerna har av sökandena i princip i oförändrat skick lämnats in till fastighetsdomstolen som ett svar på överkla- gandet. Tillämpningen av serviceskyldigheten är som framgått en avvägningsfrå- ga. I princip uttalar sig JO inte i bedömningsfrågor. Enligt min mening har emellertid hjälp lämnats i en utsträckning som klart går ut- över vad som kan anses lämpligt. Att en förrättningslantmätare bistår en part i dennes talan i målet vid överinstansen kan också vara olämpligt med hänsyn till att lantmätarens befattning med saken ännu inte har avslutats; förrättning- en kan komma att återförvisas till den egna myndigheten (16 kap. 12 § fastig- hetsbildningslagen [1970:988], FBL), fastighetsdomstolen kan komma att kalla lantmätaren till huvudförhandlingen för att lämna upplysningar (16 kap. 5 § FBL). Vidare gäller bl.a. att lantmäterimyndigheten efter att fastig- hetsdomstolens beslut eller utslag har vunnit laga kraft enligt 16 kap. 15 § FBL har att ombesörja registrering. I dessa fall är det naturligtvis av betydelse att lantmätarens opartiskhet inte kan ifrågasättas. Med det nu sagda instäm- mer jag i den kritik som överlantmätaren har gett uttryck för. Vad i övrigt har framfört föranleder ingen åtgärd från min sida. En nämnd har handlagt ett ärende om bygglov i strid med principen om en beslutsmyndighets bundenhet av en överinstans i samband med återförvisning företagna sakprövning (Dnr 4828-2005) I en anmälan, som kom in till JO , klagade (i det följande Aktelo) på att i kommun, i strid med ett av i meddelat beslut om återför- visning, hade avslagit en ansökan om bygglov. Aktelo klagade också på lång- sam handläggning av ärendet efter återförvisningen. Av anmälan jämte därtill fogade handlingar framgick bl.a. följande. På uppdrag av (i det följande bolaget) handlägger Aktelo tillståndsärenden i samband med utbyggnad av telenätet. Nämnden avslog bolagets ansökan om bygglov för upp- förande av en telemast samt två teknikbodar på fastigheten 6:1. Beslutet grundade sig på att masten skulle få en sådan påverkan på landskapsbilden att den inte var godtagbar med hänsyn till kraven i 3 kap. 1 § (1987:10; PBL). Masten bedömdes inte heller vara förenlig med kommunens mastpolicy. Dessutom anfördes att samordning borde kunna ske med en närliggande mast i Brevik. 2 007 /0 8:JO1 att återförvisa ärendet till av bygg- lov. I beslutet redovisade följande bedömning. Av kommunens antagna mastpolicy framgår klart att operatörerna bör sam- verka och i största möjliga utsträckning samutnyttja de mobilmaster som byggs eller redan finns så att det inte behöver byggas fler än nödvän- digt. delar uppfattningen att möjligheterna till samlokalisering bör undersökas och utnyttjas i största möjliga mån för att minska negativ påverkan på landskapsbilden. I ärendet är inte utrett varför samordning med den omnämnda masten i Brevik inte kan komma till stånd, vilket är en brist. , som tidigare prövat de sökta åtgärderna som samrådsärende enligt 12 kap. 6 § , har dock i samrådsyttrande inte haft något att erinra mot lokaliseringen från naturvårds-, kulturmiljövårds- och friluftslivs- synpunkt. konstaterar att tornet och teknikbodarna avses place- ras i ett skogsparti mellan väg 222 och Strömma kanal, från stranden. finner att lokaliseringen inte strider mot bestämmel- serna i 2 kap. PBL. för mobiltelefoni torde sällan upplevas som särskilt tilltalande från estetisk synpunkt oavsett placering. Visserligen kommer den sökta masten med en höjd av att bli väl synlig i landskapsbilden men den kan inte anses utgöra en sådan betydande olägenhet att den strider mot bestämmelser- na i 3 kap. 1 § PBL. Trots vad som anförts om bristen på utredning huruvida samordning med annan mast varit möjlig, finner därför att över- klagandet skall bifallas och ärendet återförvisas till av lov. beslut vann laga kraft. beslutade nämnden på nytt att avslå bolagets ansökan. Nämnden hänvisade i beslutet till 3 kap. 1 § PBL och anförde att samordning med mast på fastigheten 67:1 borde kunna ske. Vidare anfördes bl.a. att sökanden hade uppgett att den mast som ansökan avsåg var aktuell på grund av att det rått osäkerhet i fråga om bygglov för masten på Herrvikstomten 67:1 men att bygglov för sist nämnda mast hade meddelats . I övrigt hänvisade nämnden till tidigare be- dömning angående omgivningspåverkan samt till att ansökan inte var förenlig med kommunens mastpolicy. Av muntliga upplysningar från nämnden framgick att ett överklagande hade kommit in men att handlingarna i ärendet inte hade skickats till . Anmälan remitterades därefter till yttrande. I nämndens remissvar anfördes i huvudsak följande. Nämnden prövar ansökningar om bygglov med utgångspunkt från kraven på lämplig placering med hänvisning till landskapsbilden i PBL samt mot Post- och () föreskrifter om samordning för att minimera antalet . Vid handläggningen av ärendet har nämnden i ett tidigt skede ställt krav på samordning mellan bolaget och för att endast en mast bör få place- ras i området. Bolaget har enligt egen utsago, se bifogad skrivelse (utelämnad här, JO:s anmärkning), gått vidare med ansökan om egen mast på fastigheten 2 007 /0 8:JO1 6:1 för att det för ansökan inte varit klart med bygglov för mast i närheten. Vid handläggningen av ärendet till följd av beslut förelåg möjlighet till samordning för att fått sitt lov bevil- jat för en mast i närheten. Enligt PTS samordningsregler kan då nämnden avslå bygglovsansökan och förorda samnyttjande av mast mellan operatörer. Nämnden borde ha överklagat beslut för att invänta samord- ningsmöjligheten. Detta förbisågs, men nämnden fann det trots allt rimligt att vidhålla samordningskravet. Om möjligheten förelegat redan vid prövning är det enligt nämndens bedömning rimligt att anta att förordat samordning före lov för ytterligare en mast. överväger regeringen att skärpa samordningskravet ytterli- gare för att minimera antalet och ta ökad hänsyn till miljön. Nämnden anser därför inte att agerandet är klandervärt. Aktelo kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att det är PTS som har möjlighet att i enlighet med bestämmelser i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation besluta om skyldighet för en operatör att tillhandahålla sam- lokalisering men att dessa bestämmelser inte är tillämpliga vid bygglovspröv- ningen. Vidare uppgav Aktelo bl.a. att nämnden, efter att ha fått kännedom om Aktelos anmälan till JO, hade omprövat sitt senaste avslagsbeslut och beviljat bygglov. Nämndens omprövningsbeslut, meddelat , hämtades in. I beslutet anfördes bl.a. att nämnden endast hade att meddela bygglov eftersom beslut hade vunnit laga kraft då nämnden inte hade överklagat beslutet. Till stöd för att bevilja lov hänvisade nämnden till läns- styrelsens bedömning. I ett beslut anförde JO följande. En överklagandeinstans som bifaller ett överklagande kan självfallet sätta ett nytt beslut i det överklagade beslutets ställe. Den överprövande myndigheten har i en sådan situation precis samma befogenheter som den myndighet som beslutade i första instans (se bl.a. , under medverkan av , Allmän förvaltningsrätt, 23 uppl. 2006, s. 210). I stället för att avgöra ärendet kan överinstansen visa det åter till den be- slutande myndigheten av olika i beslutsskälen redovisade anledningar. Det kan bl.a. förekomma beslut där överinstansen ger uttryck för en annan åsikt i en sakfråga och motiveringen kan sägas innefatta en anvisning till den lägre myndigheten om hur den bör besluta i sak. Frågan om en beslutsmyndighets bundenhet av besvärsmyndighetens sakprövning i sådana situationer har tidi- gare behandlats av JO (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 2006/07 s. 422 och 1992/93 s. 238). Utgångspunkten är att beslutsmyndigheten skall godta den sakprövning som överklagandeinstansen har gett uttryck för om inte särskilda skäl talar emot detta. Sådana särskilda skäl kan föreligga om det har tillkommit nya omständigheter som rimligen skulle ha medfört en annan bedömning eller om 2 007 /0 8:JO1 överinstansen har gjort sig skyldig till en uppenbar felbedömning. Det är alltså fråga om situationer som påminner om dem som motiverar att resning beviljas i lagakraftvunna beslut (jfr resningsgrunderna nya omständigheter och bevis och uppenbart oriktig rättstillämpning; se också RÅ 1979 1:95). Enligt beslut förelåg det inte några hinder mot att bevilja bolagets ansökan om bygglov. Det kan ifrågasättas om inte i stället för att återförvisa ärendet skulle ha meddelat ett beslut om bygglov i enlighet med regleringen i 8 kap. 26 § PBL (jfr JO:s ämbetsbe- rättelse 1998/99 s. 453 och vad som har sagts om överklagandeinstan- sens befogenheter). återförvisade dock ärendet med en uttryck- lig anvisning om hur nämnden skulle besluta. Nämnden hade kunnat överkla- ga beslut men avstod från att göra det. I avsaknad av särskilda skäl av redovisat slag hade det, mot bakgrund av vad som har sagts om beslutsmyndighetens bundenhet, ålegat nämnden att godta bedömning. Genom att inte göra det har nämndens handläggning till men för bolaget fördröjt ärendets slutliga avgörande. Jag noterar att nämnden efter det att Aktelos anmälan till JO remitterats till yttrande omprövat sitt beslut och beviljat bygglov. Anmärkningsvärt nog innehöll nämndens remissvar en månad senare inte någon uppgift om detta. Beträffande de uppgifter som förekommit i ärendet angående frågor om krav på samordning mellan operatörer kan följande anmärkas. Med stöd av 4 kap. 14 § lagen om elektronisk kommunikation kan PTS (se 27 § förordningen [2003:396] om elektronisk kommunikation) förplikta en operatör att tillhandahålla samlokalisering i en mobilmast. Genom ändringar av bestämmelsen, som trädde i kraft , utvidgades möjligheter- na att förordna om samlokalisering. Bland annat har det gjorts klart att det endast är den operatör som vill få möjlighet till samlokalisering som får ansö- ka om det. Under lagstiftningsarbetet ifrågasatte vissa remissinstanser om inte t.ex. kommunen borde kunna få väcka en sådan fråga. I denna del anförde lagstiftaren bl.a. följande (se prop. 2005/06:191 s. 16). Om en rätt att väcka ett ärende hos PTS om samlokalisering skulle ges till kommuner skulle den dessutom kunna skapa en onödig intressekonflikt för kommunen. Om den operatör som omfattas av ansökan om samlokalisering har ansökt om bygglov för en egen mast skulle kommunen tvingas att parallellt med prövningen av frågan om samlokalisering handlägga bygg- lovsansökan. Om det inte finns något hinder enligt (1987:10) måste kommunen i ett sådant fall bevilja operatören bygglov. Att operatören vägrar träffa avtal om samlokalisering är ju inget skäl att vägra denne bygglov.