frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Förbudet hävdes när samtliga vittnen, som hördes under temata som berördes före deras hörande, redan var hörda. Det må anmärkas att möjligheten att enligt 5 kap. 9 § första stycket 4 RB i visst fall förbjuda ljudupptagning, enligt min mening bör förstås på följande sätt. Även om vittnen inte skall höras och det saknas skäl att på den grunden förbjuda ljudupptagning, kan sådan förbjudas om den som skall höras kan antas så besväras av upptagningen att den leder till men för utredningen. Här- till kan läggas att ordförandens rätt att enligt 5 kap. 9 § första stycket 1 RB meddela de föreskrifter som behövs inte kan anses begränsade genom exemp- lifieringarna i paragrafens följande meningar. 2 007 /0 8:JO1 I ett beslut anförde chefsJO följande. Under det inledande skedet av huvudförhandlingen i ett brottmål meddelade rättens ordförande, rådmannen , ett beslut i vilket annan ljud- upptagning än rättens egen förbjöds från det att åklagaren påbörjade sin sak- framställning. Förbudet kom sedan att gälla under sakframställningarna och under förhören i målet. Som skäl för beslutet angavs bl.a. att vittnen inte, om inte särskilda skäl talar för det, får övervara rättegången innan de skall höras. har uppgett att förbudet meddelades med stöd av 5 kap. 9 § första stycket första meningen (RB) för att upprätthålla ratiot med förbudet i 36 kap. 9 § RB. Enligt 5 kap. 9 § första stycket första meningen RB ankommer det på rät- tens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han får vidare utvisa den som stör för- handlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Han får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel. Av en infogad fjärde mening framgår att rätten får förbjuda att annan tar upp förhör på fone- tisk väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs att det blir till men för utredningen. Enligt 36 kap. 9 § RB får ett vittne inte vara närvarande vid förhandlingen innan förhöret med honom äger rum, om inte särskilda skäl föreligger. , , kunde privata ljudupptagningar i rättssalen förbju- das endast om de störde ordningen vid förhandlingen eller innebar ett otillbör- ligt intrång i den. Möjligheten att meddela ett sådant förbud ansågs följa av ordförandens rätt enligt 5 kap. 9 § första stycket första meningen RB att med- dela föreskrifter för att upprätthålla ordningen i rättssalen. Vad som avsågs var emellertid sådana störningar som kunde uppstå genom ljud, flyttning av mikrofoner m.m. Det ansågs däremot inte möjligt att förbjuda inspelning på grund av att en sådan var till men för utredningen eller kränkte en parts integ- ritet. Med stöd av den nämnda bestämmelsen kunde och kan ljudupptag- ning således förbjudas för det fall att inspelningstekniken som sådan är störande (se prop. 1979/80:87 s. 5 ff.). Det var just denna begränsning i möj- ligheten att förbjuda privata ljudupptagningar som utgjorde motivet till be- stämmelsen i lagrummets fjärde mening som ger domstolen viss möjlighet att förbjuda inspelning också med hänsyn till intresset av en fullgod utredning. Rättens ordförande kan således med stöd av 5 kap. 9 § första stycket första meningen förbjuda annan att göra en ljudupptagning endast på den grunden att ordningen i rättssalen störs. Det principiella förbudet för vittnen att närvara vid förhandlingen innan de skall höras bärs upp av helt andra skäl än sådana som är att hänföra till ordningen i rättssalen. har således inte haft stöd i lag för sitt beslut att med stöd av den nämnda bestämmelsen för- bjuda annan att ta upp ljud vid huvudförhandlingen. Möjligheten att förbjuda ljudupptagning av andra skäl än att ordningen i rättssalen störs regleras, som framgått, i 5 kap. 9 § första stycket fjärde me- ningen RB. har visserligen inte angett att det ifrågasatta beslu- 2 007 /0 8:JO1 tet fattats med stöd av denna bestämmelse. Eftersom han och i sina yttranden dock uppehållit sig vid bestämmelsen, finner jag anledning att något kommentera även denna. Bestämmelsen är avsedd att ge rätten möjlighet att förbjuda ljudupptag- ningar som påverkar förhörspersonernas integritet och förmåga att avge en uttömmande och sanningsenlig utsaga. Det ansågs föreligga ett faktiskt behov av att kunna inskränka rätten att göra ljudupptagningar om det kan antas att sådana skulle bli till men för utredningen i målet. Vetskapen om att utsagan t.ex. kan komma att återges i radio kan inverka menligt på en förhörspersons förmåga och vilja att avge en klar och spontan berättelse (a. prop. s. 9). I förarbetena uttalades vidare att regeln inte fick ges större räckvidd än vad som påkallades av dess syfte. Den borde kunna förhindra att de som är in- blandade i rättegången påverkades av en ljudupptagning i en för utredningen negativ riktning. När det gällde personer som i tjänsten eller annars yrkesmäs- sigt deltog i rättegången torde som regel någon begränsning av upptagnings- rätten av hänsyn till dessa personer knappast bli aktuell. Förbudsregeln borde således bara avse upptagningen av förhör och alltså inte vara tillämplig på t.ex. parternas slutanföranden. Därutöver anfördes också att det kunde bli aktuellt att tillämpa den nu föreslagna regeln i ett mål där endast en av flera misstänkta eller tilltalade lagförs. Av betydelse för prövningen var då endast frågan om inspelningen var till men för utredningen i målet mot den person som för tillfället lagfördes. Däremot fick förbud inte meddelas på den grun- den att en upptagning i det första målet skulle kunna försvåra utredningen i ett senare mål (a. prop. s. 10). Som framhållits i anmälan har frågan om förbud mot ljudupptagning av vittnesförhör tidigare varit föremål för JO:s prövning. Förre chefsjustitieom- budsmannen har i ett ärende angående bl.a. ljudupptagning under rättegången om mordet på uttalat sig i frågan (JO 1992/93 s. 26). I det ärendet framkom att , inför huvudförhandlingen, meddelade ett generellt förbud mot ljudupptagningar av förhör och att hovrät- ten vid sitt ställningstagande fäste avgörande vikt vid syftet med bestämmel- sen i 36 kap. 9 § RB. angav i sitt beslut bl.a. att lagtexten i 5 kap. 9 § RB inte lämnar utrymme för en generell bedömning i förväg, gjord utifrån vad rätten anser sig kunna anta om förhörspersonernas och parternas uppfattning i frågan om förbud mot ljudupptagning. Vidare ansåg han att 36 kap. 9 § RB inte kan tolkas extensivt på det sätt som domstolen hade gjort. Jag kan, i linje med vad uttalat, konstatera att av 5 kap. 9 § första stycket fjärde meningen RB följer att ljudupptagning får förbjudas endast i det fall att det kan antas att förhörspersonen så besväras av upptag- ningen att det blir till men för utredningen. Bestämmelsen förutsätter således att det inför varje förhör görs en individuell prövning, dels av om upptagning- en besvärar den som skall höras, dels av om detta i så fall kan bli till men för utredningen. Inte heller denna bestämmelse hade således kunnat erbjuda rätts- ligt stöd för det av fattade beslutet. Med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört avslutas ärendet. 2 007 /0 8:JO1 En skyldighet att göra anmälan till när en fråga om disciplinansvar uppkommit beträffande en domare vid tingsrätten (Dnr 2280-2005) I ett beslut anförde chefsJO följande. beslutade att ålägga en åklagare varning med anledning av att han inte hävde ett anhållningsbeslut när han uppmärksammades på att en häktningsförhandling vid inte påbörjades från det att den misstänkte greps. Mot bakgrund av dessa uppgifter beslutade jag att i ett särskilt ärende ta upp tingsrättens handläggning av saken. Av infordrade handlingar i ärendet framgick bl.a. följande. Rådmannen var ordförande vid den aktuella häktningsförhand- lingen som ägde rum med början . Han upp- märksammade före förhandlingens början att den anhållne hade gripits och anhållits . Han påtalade detta för åklagaren. Varken åklagaren eller beslutade i detta skede att häva anhållningsbeslutet, utan häktningsförhand- lingen hölls och tingsrätten beslutade därefter att häkta den an- hållne personen. beslutade tingsrätten () efter kontakter med åklagaren i målet att häva häktningsbeslutet. Sedan åklagaren anmält händelsen till i över- lämnades ärendet till Riksåklagaren. Dåvarande vice riksåklagaren beslutade att inte inleda förundersök- ning med anledning av det inträffade. Hon anförde sammanfattningsvis att det fel som förekommit vid handläggningen skulle vara att bedöma som ringa tjänstefel och således inte vara straffbart. Inom ramen för sitt tillsynsansvar anmälde hon åklagaren till för prövning av frågan om disciplinpåföljd skulle meddelas. ålade, som ovan nämnts, åklagaren en varning. JO anmodade att lämna upplysningar och yttrande beträf- fande -vilka överväganden som gjordes i anslutning till häktningsförhandlingen i fråga om den tid som gått sedan den misstänkte greps, samt -vilka eventuella ställningstaganden lagmannen gjorde beträffande rådman- nen då han fick kännedom om det inträffade. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar. I den del som gällde övervägandena vid häktningsförhandlingen hänvisade lagmannen till ett yttrande av . I den del som avsåg lagmannens ställningstaganden anförde följande. 2 007 /0 8:JO1 Som framgår av yttrande var jag informerad om den förestående häktningsförhandlingen och blev liksom andra kollegor frågad till råds av . Jag var såvitt jag minns av den uppfattningen att förhandlingen kun- de och skulle hållas så länge häktningsframställningen inte blivit återkallad av åklagaren. Den uppfattningen vidhåller jag med visst stöd i skrivning i ärendet mot åklagaren. Som anfört borde dock åklagaren före förhandlingen eller senast vid förhandlingens inledning ha formellt hävt anhållningsbeslutet något som i praktiken dock inte skulle ha förändrat den misstänktes situation. Jag anser inte att jag skulle ha haft fog för att anmäla till tjänstefel. Den omständigheten att häktningsförhandling satts ut till en tidpunkt efter fyradygnsfristens utgång innebär dock att ett uppenbart fel be- gåtts i fråga om målets handläggning vid tingsrätten. Varken eller någon annan domare kan emellertid lastas för det felet. Den personal som på eget ansvar bereder mål och ärenden har sådan kompetens att felet med all sannolikhet aldrig kommer att upprepas. Det inträffade har därför inte föranlett mig att vidta några åtgärder. Jag beslutade att till överlämna frå- gan om disciplinansvar för . beslutade att inte meddela disciplinpå- följd för . Som skäl för beslutet angavs sammanfattningsvis att av oaktsamhet åsidosatt vad som ålegat honom i hans anställning genom att inleda häktningsförhandlingen för sent utan att häva anhållningsbeslutet, men att felet vid en sammantagen bedömning av samtliga omständigheter var att bedöma som ringa. I ärendet kvarstår emellertid frågan om borde ha gjort en anmälan till beträffande rådmannen då han fick kännedom om det inträffade. En domare har ett straffrättsligt ansvar för sina åtgärder i tjänsten bl.a. till följd av regeln om tjänstefel i 20 kap. 1 § . Enligt denna bestäm- melse skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befo- genheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa skall emellertid inte dömas till ansvar. Domarna är också underkastade ett disciplinärt ansvar enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning (). Där föreskrivs att en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställ- ningen, får meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Är felet med hän- syn till samtliga omständigheter ringa, får någon påföljd inte meddelas. Enligt 18 § får ett disciplinärt förfarande inte inledas eller fortsättas när en åtgärd har vidtagits för att åtal skall väckas mot en arbetstagare. Om emeller- tid en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas om gärningen inte har ansetts vara något brott och den bedömningen grundas på något annat än bristande bevisning. 2 007 /0 8:JO1 Disciplinansvar enligt 14 § kan aktualiseras inte bara när det rör sig om en sådan arbetsplatsintern förseelse som kan förekomma på vilken arbets- plats som helst utan också när ett begånget fel har sådan anknytning till myn- dighetsutövning som krävs för ansvar för tjänstefel men där straffansvar är uteslutet på grund av att gärningen måste bedömas som ringa i den mening som avses i straffbestämmelsen (SOU 1992:60 s. 263 f.). Frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande som rör ordinarie domare, utom justitieråd och regeringsråd, prövas av (34 § och 15 § lagen [1994:261] om fullmaktsanställning). Om det uppkom- mer en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande som skall prövas av , skall detta genast anmälas till nämnden (15 § anställningsförordningen [1994:373]). En anmälan avseende en rådman skall göras av tingsrätten (57 § tredje stycket förordningen [1996:381] med tingsrättsinstruktion). Anmälningar av detta slag är sådana ärenden som kan avgöras av lagmannen eller av denne hänskjutas till kollegium respektive plenum (jfr 28 § tingsrättsinstruktionen). Enligt 6 § verksförordningen (1995:1322) ansvarar myndighetens chef för myndighetens verksamhet. Myndighetschefen skall enligt 7 § första stycket se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Dessa regler är tillämpliga också på tingsrätterna (7 § tingsrättsinstruktionen). En anmälan till avseende en fråga om disciplinansvar kan föranleda att även ta ställning till om en åtalsanmälan skall göras med anledning av det förhållande som har kommit under nämndens prövning (jfr 22 § ). Reglerna om skyldighet för en myndighet att göra anmälan till ansvarsnämn- den när det har uppkommit en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande beträffande en befattningshavare som omfattas av nämndens behörighet utgör ett viktigt inslag i det särskilda ansvarssystemet för de per- soner som är verksamma vid myndigheterna. Det grundläggande motivet för både straffrättsliga och utomstraffrättsliga sanktioner inom det offentliga området är samhällsmedlemmarnas intresse av att offentliga funktioner utan ovidkommande hänsyn fullgörs på ett riktigt sätt (prop. 1975:78 s. 141). Det kan i många fall vara svårt att avgöra om ett visst handlande innefattar straffbart tjänstefel eller om ett begånget fel är sådant att det bör föranleda en disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Det skall emellertid i detta sammanhang understrykas att det är som i det enskilda fallet avgör om en åtalsanmälan skall göras eller en disciplinpåföljd meddelas. Genom att inrätta nämnden har lagstiftaren, när det gäller domare och vissa andra statliga be- fattningshavare, uppdragit åt ett fristående organ att pröva frågor om åtalsan- mälningar och disciplinansvar. Det innebär, som förre chefsjustitieombuds- mannen framhållit beträffande åtalsanmälningar (JO 1998/99 s. 37, särskilt s. 47), att myndighetschefen för att prövningen i nämnden skall få ett reellt innehåll inte skall sätta sig i nämndens ställe och pröva en sådan fråga på det sätt som ankommer på nämnden. Detta framgår av att 2 007 /0 8:JO1 skyldigheten att göra anmälan till nämnden enligt 15 § anställningsförord- ningen inträder så snart det uppkommer fråga om disciplinansvar, åtalsan- mälan eller avskedande. Bestämmelsens innebörd måste förstås så, att en anmälan till nämnden skall göras även i sådana fall där straff- eller disciplin- ansvar kan tänkas komma i fråga men förhållandena är svårbedömda. Det är tillräckligt för att en anmälningsskyldighet skall inträda att de föreliggande omständigheterna är sådana att det med fog kan antas att det finns grund för misstanke om brott eller att det finns en rimligt välgrundad anledning att anta att det fel som begåtts kan föranleda disciplinpåföljd (jfr nämnda JO- avgörande s. 48 f.). Ansvarssystemet är således konstruerat så, att en anmälan för prövning av frågan om åtalsanmälan medför att också frågan om disciplinansvar aktualise- ras. Omvänt kan en disciplinanmälan föranleda att ta ställ- ning till om åtalsanmälan skall göras med anledning av det förhållande som har kommit under nämndens prövning. Vad som i praktiken torde vålla de största svårigheterna är bedömningen av huruvida en viss gärning eller ett visst fel är att bedöma som ringa eller ej. Om det råder minsta osäkerhet om hur det förhåller sig i detta hänseende bör, mot bakgrund av vad som sagts om ansvarssystemets uppbyggnad, myn- dighetschefen överlåta åt att ta ställning i frågan. Det är emellertid inte möjligt att generellt ange i vilka situationer en myn- dighetschef är skyldig att göra en anmälan för prövning av frågan om disci- plinpåföljd, utan en bedömning måste göras i varje enskilt fall. Det kan också konstateras att det finns utrymme för olika bedömningar av om en anmälningsskyldighet uppkommit utan att någon av dem kan sägas vara direkt felaktig. Enligt min uppfattning finns det ett större utrymme för olika, var för sig godtagbara, bedömningar när det gäller frågan om en arbetsplatsintern förse- else kan föranleda en disciplinpåföljd. Utrymmet för att underlåta att göra en anmälan är däremot mindre när det fel som förekommit har skett vid myndig- hetsutövning. Om det felaktiga handlandet medfört att någon varit berövad friheten utan stöd i lag är, som jag ser det, utrymmet för att underlåta att göra en anmälan ytterst begränsat. har anfört att han inte anser att han skulle ha haft fog för att an- mäla till tjänstefel. Han har inte närmare angett vad han grundat detta ställningstagande på och inte heller berört vilka eventuella överväganden han gjorde med hänsyn till reglerna om disciplinansvar. Det framgår inte av yttrande hit om han kände till att det inträf- fade anmälts till riksåklagaren. Jag utgår dock från att så var fallet. Eftersom felhandlandet var föremål för riksåklagarens bedömning kan det inte anses ha ålegat att också anmäla saken till (jfr 18 § första stycket ). Jag instämmer således i att saknat fog att göra en anmälan rörande ifrågasatt tjänstefel. När emellertid saken prövats i straffrättslig ordning och riksåklagaren be- slutat att inte inleda förundersökning mot borde ha övervägt om det fanns skäl att anmäla saken till 2 007 /0 8:JO1 av frågan om disciplinpåföljd. har visserligen inte i sitt yttrande lämnat någon uppgift om huruvida han informerades om riksåklagarens beslut att inte inleda förundersökning eller om när han i så fall fick kunskap om beslutet. Jag utgår emellertid i det följande från att ett beslut av detta slag rörande en domare vid tingsrätten måste ha kommit till hans kännedom i tiden innan jag beslutade att ta upp saken till prövning. Vid övervägande av frågan om en anmälan till ning av frågan om disciplinpåföljd skulle göras borde kunnat kon- statera, dels att det fel som begåtts avsett handläggningen av en fråga om användningen av tvångsmedel och således rört tillämpningen av regler som är av grundläggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet i brottmålsförfa- randet, dels att felet fått till följd att en person som borde ha försatts på fri fot kom att vara fortsatt frihetsberövad utan stöd i lag. Utrymmet för att under sådana förhållanden underlåta att göra en anmälan till måste, som jag angett, anses vara ytterst begränsat. Vid bedömningen av hur allvarligt man skall se på en felaktig rättstillämp- ning måste hänsyn också tas till vad som framgår om orsaken till felet liksom till subjektiva omständigheter hänförliga till den felande befattningshavaren. Jag vill emellertid i den delen återknyta till vad jag anfört, nämligen att bedömningen av om ett fel är att anse som ringa eller inte principiellt bör anförtros och att en myndighetschef därför vid minsta osä- kerhet i frågan bör överlämna saken till nämndens prövning. Jag kan mot nu angiven bakgrund för min del inte finna annat än att en anmälan till borde ha gjorts sedan riksåklagarens prövning avslutats. Eftersom det likväl finns ett visst, om än begränsat, utrymme för skilda bedömningar i frågor av detta slag, anser jag mig emellertid inte kunna göra gällande att eftersatt sin skyldighet enligt 15 § anställningsför- ordningen. Långsam handläggning av ett tvistemål, bl.a. fråga om en rådmans ansvar för målets handläggning (Dnr 3626-2005) I en anmälan, som kom in till JO , framfördes klagomål mot handläggningstiden i ett mål vid (mål T 3818-04). Dagboksblad och muntliga upplysningar inhämtades från tingsrätten. Av dagboksbladet framgick att stämningsansökan i målet kom in till tingsrätten och att stämning utfärdades . Vidare framgick att svaromål hade kommit in och att käranden hade yttrat sig däröver . 2 007 /0 8:JO1 Genom muntliga upplysningar från tf. rådmannen fram- kom att hon hade varit ansvarig handläggare för målet , att hon sedan akten i målet återkommit från hovrätten hade lämnat målet till kansliet för utsättning till sammanträde för muntlig förberedelse, samt att något sammanträde alltjämt inte hade satts ut. Ärendet remitterades till för upplysningar och ytt- rande över skälen till att tingsrätten ännu inte satt ut målet till sammanträde för muntlig förberedelse. Tingsrätten (genom dåvarande lagmannen ) kom in med ett yttrande och anförde följande. Sammanläggningen föregicks av en omfattande om- och tillbyggnad . Personalen tvingades använda hörselskydd för att stå ut med allt oväsen. Åtskilliga förhandlingar fick hållas antingen i gamla lokaler eller i länsrätten. Vid sammanläggningen infördes på målavdelningen två storrotlar, motsvarande 67 vanliga rotlar. Tingsrätten har alltsedan sammanläggningen brottats med inkörningssvårigheter. Särskilt för beredningsorganisationen, dvs. rotelsekreterarna, innebar förändringen något av en kulturkrock. Resurserna är också knappa och begärde att en förväntad inbesparing genast skulle effektueras. Organisatio- nen är så slimmad att minsta frånvaro på något håll medför något av en kris. Balansläget försämrades redan under allt planerande inför sammanläggningen. med starten av den nya domstolen blev be- redningsorganisationen genom ett antal avhopp så underbemannad att kallel- ser till vissa ordinarie ting samt förberedelser i tvistemål inte kunde hinnas med. Balansläget försämrades ytterligare. Extra hjälp har begärts men var hitta utbildade rotelsekreterare? Beordrad övertid har tillämpats i stor ut- sträckning. Det närmar sig nu efter sammanläggningen. Mängder av sammanträden, förändringar och besök på andra domstolar har ägt rum. En chefsadministratör har anställts och hela administrationen omorganiseras. Vi börjar nu skönja en viss förbättring och organisationen håller på att sätta sig. Tingsrätten har också tilldelats smärre extra resurser för att bekämpa balan- serna. Vi börjar nu se resultat, om än mycket återstår. Mål T 3818-04 innehåller inte något av förturskaraktär. Att målet ännu inte satts ut till muntlig förberedelse är inte acceptabelt. Målet kommer att sättas ut . Mot ovan angiven bakgrund kan allmänt sett inte göras annat än att sträva efter en ökad balansavverkning och korrekt prioritering. Som bekant finns i tingsrätten mängder av förtursmål. Häktade, ungdomsmål, vårdnadsmål, kvinnofrid m.m., m.m. tränger sig självklart före och följden blir att icke förtursmål får stå tillbaka. Tingsrätten är väl medveten om pro- blemen och gör vad som kan göras med de knappa resurser som efter alla politiskt mer viktade ändamål numera återstår för rättsvården. Vid en efterföljande kontakt med tingsrätten framkom att önskade yttra sig i ärendet. Hon inkom därefter med ett yttrande som även var undertecknat av fyra andra rådmän vid tingsrätten. anförde i huvudsak följande. slogs och tingsrätter samman. I samband med detta organiserades tingsrätten i två storrotlar.