frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Om så skedde skulle de genast kontakta anstalten Kumla. Av utredningen i ärendet framgår att tjänstemän- nen gravt har åsidosatt sina tjänsteåligganden. Med hänsyn till att Kriminal- vården har anmält de medföljande tjänstemännen till myndighetens personal- ansvarsnämnd som beslutat att anmäla dem till åtal finner jag dock inte skäl att vidta några ytterligare åtgärder. Vad gäller den uteblivna målsägandeinformationen har det inte gått att klarlägga om myndigheten har brustit i sin underrättelseskyldighet. Klart är emellertid att den ansvariga tjänstemannen har brustit i att dokumentera i 2 007 /0 8:JO1 vilka avseenden den berörde målsäganden har sagt sig vilja bli informerad. För detta kan myndigheten inte undgå kritik. Avslutningsvis vill jag framhålla att det inträffade inte enbart har inneburit säkerhetsrisker utan också varit ägnat att skada allmänhetens förtroende för kriminalvården. Jag ser således mycket allvarligt på det inträffade. Fråga om möjligheten för intagna i häkte att bära egna kläder (Dnr 3180-2006) I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på att intagna i häktet inte tillåts bära egna kläder. Han ifrågasatte om ett häkte får ha en sådan regel. Kriminalvårdsinspektören lämnade muntligen följande upp- gifter. Det finns inte något generellt beslut om att de som är intagna i häktet inte får bära privata kläder. Den som vill bära egna kläder får göra en ansökan om detta. Ansökan prövas sedan utifrån reglerna om innehav av personliga tillhö- righeter. Utgångspunkten är emellertid att de intagna skall bära de kläder som Kriminalvården tillhandahåller. har en intagen fått tillstånd att bära/inneha egna kläder eftersom de kläder som Kriminalvården tillhandahål- ler är för små för honom. Kriminalvården anmodades därefter att yttra sig över anmälan. I ett remissvar anförde Kriminalvården (Region ), genom regionchefen , följande. Ärendet har med stöd av Kriminalvårdens arbetsordning, avsnitt 16.3, över- lämnats från huvudkontoret till Region för handläggning och ytt- rande till JO. Underlag till remissvar har inhämtats hos kriminalvårdschefen . Av remissvar från kriminalvårdschefen framgår följande: Häktet har 80 nominella häktesplatser och tre tvättmaskiner av hushållsmodell som används för att tvätta en stor mängd häk- tes/anstaltskläder. Av dessa är två placerade i duschutrymmen där andra in- tagna vistas som tvättmaskinen nyttjas. Den tredje maskinen är placerad i ett förråd där en större mängd häkteskläder förvaras. medger inte annan placering av maskinerna. Häktet har i sak ingenting emot att de intagna använder egna kläder. Samt- liga intagna ges möjlighet att använda sina privata kläder vid t.ex. domstols- förhandling eller annan utevistelse och att , då behov föreligger, tvätta dessa. Häktets skyldighet att upprätthålla god säkerhet kan emellertid inte tillgodoses om tvätt av privata kläder sker i större omfattning. Innehav av egna kläder föranleder en olägenhet som inte bedöms stå i proportion till den intagnes intressen av att bära sådana. Olägenheten vid mer omfattande inne- hav av privata kläder består i att den intagnes möjlighet att upprätthålla en god hygien inte kan tillgodoses, visitationsverksamheten av bostadsrum blir 2 007 /0 8:JO1 mer tidskrävande, avsaknaden av tvättmöjligheter medför i förlängningen tidskrävande visitationer i samband med in- och utlämnande av privata kläder till häktet, samt att häktet inte kan ta ansvar för privata kläder som tvättas i allmänna utrymmen. Med anledning av de bristande resurserna tvingas häktet således ha en pri- oriteringsordning vad gäller möjligheten till tvätt av egna kläder. Man avråder också intagna från att bära privata kläder i häktet eftersom detta skapar hygie- niska problem, men man har inte lagt något förbud. kan följande sägas. Av det förrådskort som upprättades vid inskrivningen framgår att P.J. fick med sig till bostadsrummet 1 par kal- songer, 1 par skor, 1 par strumpor, 1 st. T-shirt. Han har också tilldelats en begränsad mängd privata kläder inför rättegång och innehar privata kläder i sitt bostadsrum. Emellertid kan häktet av resursskäl inte bereda honom möjlighet att tvätta dessa annat än efter den princip som redovisats ovan. Vid tillfällen då häktesbeläggningen är lägre ökar möjlighe- terna att låta de intagna tvätta sina privata kläder. Av 1 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. framgår att den som är häktad på grund av misstanke om brott eller av någon annan anledning inte får underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet kräver. Av 7 § framgår att den häktade får inneha pengar, värdesaker och legitima- tionshandlingar i den mån det inte är olämpligt. Den häktade får inte inneha alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel. I övrigt får den häktade, i den mån inte annat följer av denna lag, inneha personliga tillhörigheter och skaffa sig varor eller annat enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Av 15 § i Kriminalvårdens häktesföreskrifter (KVFS 2006:3) framgår att i den intagnes bostadsrum eller i gemensamma utrymmen får inte förvaras sådant som kan äventyra säkerheten i häktet, försvåra visitation eller vålla sanitär olägenhet. Vidare framgår att den intagne själv ansvarar för de tillhö- righeter som han får inneha i bostadsrummet samt att häktet är skyldig att förvara sådana tillhörigheter, om den intagne begär det. Kriminalvårdens, Region , bedömning Vid häktet är man väl medveten om Kriminalvårdens regelverk som tillåter innehav av privata kläder i den utsträckning det kan ske utan att det äventyrar säkerheten i häktet, försvårar visitation eller vållar sanitär olä- genhet. De begränsade tvättmöjligheterna för privata kläder vållar emellertid problem som tvingar häktet till en prioriteringsordning. Med anledning av anmälan har regionen gjort en jämförelse beträffande tvättmöjligheterna för intagna i andra häkten. Det har då visat sig att häktet tvättmöjlig- heter är sämre än vid övriga häkten. Regionchefen har därför givit ett uppdrag till kriminalvårdschefen att utreda förutsättningarna för en utökad tvätt- möjlighet. I beslut anförde JO följande. 2 007 /0 8:JO1 antog en rekommendation om europeiska fängelseregler (de europeiska fängelsereglerna).1 Denna ersatte den rekommendation som antogs i avsikt att åstadkomma en europe- isk minimistandard för behandlingen av intagna i fängelser och häkten. De europeiska fängelsereglerna omfattar såväl den som är häktad som den som avtjänar ett fängelsestraff. När det gäller kläder framgår av artikel 20.1 20.3 i huvudsak följande. Den som är häktad eller intagen i ett fängelse och som inte har tillräckliga (adequate) kläder, skall förses med kläder som är lämpliga för klimatet. Dessa kläder får inte vara förlöjligande eller förödmju- kande att bära. Alla kläder skall hållas i god kondition och bytas ut när det behövs. Av artikel 97.197.2, som enbart avser häktade, framgår följande. Häktade skall tillåtas att bära egna kläder om dessa är lämpliga (suitable) att bära i ett häkte. Häktade som inte har lämpliga kläder skall förses med kläder som inte skall vara likadana som de som bärs av intagna i ett fängelse. På svensk nationell författningsnivå finns det inte några regler som ut- tryckligen reglerar häktades rätt att bära egna kläder. Av 6 § i Kriminalvår- dens häktesföreskrifter (KVFS 2006:3) framgår emellertid att den som är nyintagen efter ankomsten till häktet skall få duscha och vid behov förses med häkteskläder (min kursivering). Detta kan jämföras med 1 kap. 17 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS 2006:26) enligt vilken andra kläder och annan sängutrustning än vad som tillhandahålls av anstalten inte får användas i anstalten. Det finns i detta sammanhang skäl att starkt betona skillnaden mellan den som är häktad och den som är intagen i en avtjäna ett straff. Häktade presumeras vara oskyldiga och de är inte berövade sin frihet som ett straff. De får inte utsättas för onödiga restriktioner och måste behandlas med utgångspunkt i att de kan vara oskyldiga. En beståndsdel i detta är att den som har häktats i så stor utsträckning som möjligt tillåts att bibehålla sin personliga identitet, t.ex. genom att bära sina egna kläder. Frågan om en häktad skall få bära egna kläder regleras ytterst genom be- stämmelsen i 15 § häktesföreskrifterna (jfr 7 § andra stycket lagen [1976:371] om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.). Dessa regler kan, efter en bedömning i ett enskilt fall, medföra att t.ex. ett visst klädesplagg inte får bäras. Mot bakgrund av vad jag har anfört ovan måste emellertid som huvud- regel gälla att den som är häktad har rätt att bära egna kläder. Jag är därför mycket kritisk till hur man sett på denna fråga i häktet , där det motsatta förhållandet synes ha varit huvudregel. Av utredningen framgår att begränsningen av rätten att bära privata kläder i häktet också beror på otillräckliga tvättmöjligheter. Jag inser självfallet att brist på resurser ibland kan göra det svårt för häkten och krimi- nalvårdsanstalter att tillgodose de rättigheter intagna har i olika avseenden. 1 Recommendation Rec(2006)2 of to member states on Prison Rules. 2 007 /0 8:JO1 Häktet otillräckliga tvättkapacitet framstår dock enligt min mening som ett problem som bör vara förhållandevis lätt att åtgärda. Vad som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. Initiativärende om placeringen av intagna i avskildhet (Dnr 3193-2006) I beslut anförde JO följande. I samband med att jag inspekterade anstalten begärde jag in och granskade behandlingsjournalen avseende en av de intagna på anstaltens isoleringsavdelning. Med hänsyn till vad som därvid framkom och till uppgifter som intagna lämnade under inspektionen om långa tider i av- skildhet, beslutade jag att ta upp frågan om tiderna i avskildhet till utredning i ett särskilt upplagt initiativärende. Av 17 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) följer att en intagen under tid då han är skyldig att ha sysselsättning normalt skall vistas tillsammans med andra intagna. Inskränkningar i denna rättighet får göras om ett större antal intagna vid en sluten anstalt vägrar att ha den sysselsättning som har ålagts dem. Av samma bestämmelse följer att den intagne på sin fritid får vistas tillsammans med andra intagna i den ut- sträckning han önskar det. I sluten anstalt får dock gemensamheten mellan intagna inskränkas, om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten. De intagnas rätt till gemenskap får vidare inskränkas genom bestämmel- serna i 18, 20, 20 a och 23 §§ kriminalvårdslagen. Dessa bestämmelser gör det möjligt att bl.a. av ordnings- och säkerhetsskäl begränsa gemensamheten mellan intagna i vissa situationer. Intagna kan också placeras i avskildhet under utredningen av disciplinärenden (50 § kriminalvårdslagen). Möjlighe- ten att placera någon i avskildhet får inte användas som bestraffning (se prop. 1975/76:165). Enligt 20 § kriminalvårdslagen får en intagen hållas avskild från andra in- tagna, om det är nödvändigt 1.med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intag- nes eller annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skade- görelse på anstaltens egendom, 2.för att hindra att den intagne påverkar någon annan intagen att all- varligt störa ordningen inom anstalten, 3.för att hindra att den intagne medverkar till att en annan intagen får tillgång till berusningsmedel, 2 007 /0 8:JO1 4.för att hindra att den intagne allvarligt ofredar en annan intagen, 5.för att verkställa beslut om kroppsbesiktning. Intagen som har dömts till fängelse i lägst och är placerad i sluten an- stalt får hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras att han planläg- ger rymning eller att annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sådan plan sätts i verket samt det med hänsyn till den intagnes brottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktär. Det finns inte någon begränsning av hur länge en intagen får vara placerad i avskildhet. Beslutet skall däremot omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst (20 § kriminalvårdslagen). En intagen som hålls avskild från andra intagna enligt 20 § kriminal- vårdslagen skall få den lättnad i avskildheten som är möjlig (21 § kriminal- vårdslagen). Den intagne skall också undersökas av läkare så snart det behövs med hänsyn till den intagnes tillstånd, dock minst en gång (22 § kriminalvårdslagen). Jag begärde in en lista över samtliga intagna som var place- rade på isoleringsavdelningen i anstalten samt kopior av besluten om placering i avskildhet. I listan anges när respektive intagen hade placerats i avskildhet, skälet till detta samt när om så hade skett avskildheten upphörde och anledningen till detta. begärde jag in listor över samtliga intagna som var placerade på isoleringsavdelningarna i anstalterna Kumla, och Tida- holm samt kopior av besluten om placering i avskildhet. I listorna anges när respektive intagen hade placerats i avskildhet, skälet till detta samt när om så hade skett avskildheten upphörde och anledningen till detta. Vidare framgår i vissa fall när begäran om förflyttning gavs in till Kriminalvårdens placeringsenhet och vad denna begäran resulterat i samt vilka försök som gjorts till omplacering av den intagne inom anstalten. Kom- pletteringar begärdes in från anstalten i fråga om övriga intagna i anstalten som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen). Därmed omfattade utredningsmaterialet samtliga intagna som var placera- de i avskildhet vid kriminalvårdsanstalterna , Kumla, och , dvs. samtliga anstalter i de två högsta säkerhetsklas- serna. Materialet omfattade dock inte intagna som var placerade på säkerhets- avdelning. Jag begärde vidare in och granskade behandlingsjournalerna avseende sex intagna i anstalterna och som var eller hade varit placerade i avskildhet till skydd för sin säkerhet till liv eller hälsa. Vid genomgång av de ingivna handlingarna kunde jag konstatera bl.a. föl- jande. fanns det på isoleringsavdelningarna i anstalterna , Kumla, och sammanlagt 50 intagna. Av dessa intagna var 2 007 /0 8:JO1 en person placerad i avskildhet med stöd av 50 § kriminalvårdslagen (denna placering övergick till en avskildhetsplacering jämlikt 20 § samma lag), 12 personer placerade i avskildhet med stöd av 18 § kriminal- vårdslagen och 37 personer placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminal- vårdslagen. Därutöver fanns i anstalten på andra avdelningar än isoleringsavdelningen 5 personer som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen. Beträffande de totalt 43 intagna som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen var grunden för placeringen i ungefär hälften av fallen att det förelåg fara för annans säkerhet eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom. Orsaken till placeringen var t.ex. att den intagne hade utövat våld mot en medintagen eller uttalat hot mot personal i anstalten. I något fall hade den intagne försökt smuggla in narkotika. I ungefär hälften av fallen var grunden för avskildhetsplaceringen i stället att det förelåg fara för den intagnes egen säkerhet. Orsaken till denna bedömning kunde vara att den intagne hade blivit misshandlad av medintagna eller att det av konstellations- skäl var olämpligt att ha honom kvar på aktuell avdelning. I något fall förelåg en stark hotbild i förhållande till den enskilde från kriminella organisationer. Bland de intagna som hade placerats i avskildhet för sin egen säkerhet före- kom också något fall där den intagne hade blivit hotad efter det att hans brottslighet tagits upp i TV-programmet . Bland de intagna som var placerade i avskildhet med stöd av 20 § kriminalvårdslagen fanns vidare någ- ra enstaka fall där avskildhetsplaceringen hade beslutats på annan grund, t.ex. för att hindra att den intagne allvarligt ofredade en annan intagen. Den tid som dessa 43 intagna hade varit placerade i avskildhet varierade kraftigt; 13 stycken hade varit placerade i avskildhet , 9 stycken , 13 stycken och 8 stycken . I ungefär hälften av fallen hade avskildheten upphört genom att den intagne förflyttades till annan anstalt, i en fjärdedel av fallen hade den intagne återgått till sin avdelning alternativt placerats på en annan avdelning i anstal- ten, i några fall bestod avskildhetsplaceringen på grund av problem att ompla- cera den intagne och i ett par fall hade den intagne blivit villkorligt frigiven. I de fall de intagna tvingades vara placerade i avskildhet än två må- nader synes orsaken oftast ha varit att det inte funnits möjlighet att anvisa den intagne plats i en annan anstalt , eller att klientsam- mansättningen på den intagnes avdelning måste förändras innan han kunde återgå till avdelningen. I några fall synes den långa tiden i avskildhet ha berott på långa handläggningstider hos placeringsenheten eller att placeringsenheten avslagit anstaltens begäran om omplacering, trots att anstalten hade bedömt att det inte var möjligt att göra en omplacering inom anstalten. JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndig- heterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Mot den bakgrunden avstår jag från 2 007 /0 8:JO1 att uttala mig i fråga om anstalternas respektive placeringsenhetens beslut i de enskilda fallen. Jag kommer inte heller att uttala mig i fråga om de intagna som är eller var placerade på någon av anstalternas isoleringsavdelningar med stöd av 18 § kriminalvårdslagen, då dessa själva begärt att bli placerade i avskildhet och när som helst kan begära att åter bli placerade i gemensamhet. Sannolikheten är dock stor för att det i denna grupp finns personer som valt isolering på grund av hot och våld från medintagna. Frågan om möjligheterna och lämpligheten av att hålla en intagen i krimi- nalvårdsanstalt avskild från andra intagna har länge varit ett inslag i den kri- minalpolitiska debatten. avskaffades möjligheten att använda placer- ing i avskildhet som disciplinär bestraffning. begränsades möjlighe- terna att hålla en intagen i enrum under utredning av disciplinärenden. I moti- ven till dessa lagändringar anförde departementschefen bl.a. följande (prop. 1975/76:165 s. 13 f.). Strävandena att låta intagna i kriminalvårdsanstalt vistas tillsammans i så stor utsträckning som möjligt bärs upp av starka skäl. Frihetsberövandet i sig innebär att den intagne i betydande mån isoleras från en naturlig gemenskap med andra människor. De ogynnsamma effekter av anstaltsvistelsen som härigenom kan uppstå förstärks i den mån intagna även hålls avskilda från varandra. Man kan anta att en åtgärd av detta slag, i varje fall om den pågår , kan vara ägnad att direkt försvåra den intagnes an- passning i samhället. Därtill kommer att det är helt omöjligt att bedriva ar- betsträning, om inte den intagne vistas i gemenskap. Detsamma gäller ofta också utbildning och fritidsverksamhet. Det är emellertid inte bara behand- lingsskäl som talar mot att en intagen hålls avskild från andra intagna. Det framstår även från humanitär synpunkt som stötande att av- skilja de intagna från gemenskap med andra. Även om isoleringsåtgärder kan ha negativa effekter kan det inte undvikas att det av olika skäl ibland ändå är nödvändigt att tvångsvis hålla en intagen i avskildhet från andra intagna. De undantag från principen om gemenskap mellan de intagna som måste finnas bör dock under alla förhållanden vara så snäva som möjligt och utformas på ett sätt som tar tillbörlig hänsyn till alla de skäl som talar emot en sådan åtgärd. I de fall då en enrumsplacering inte kan undvikas, bör all möjlig lättnad i avskildheten eftersträvas. gjordes ett flertal förändringar i regleringen av en anstalts möjlighe- ter att begränsa de intagnas gemensamhet. Denna reglering överensstämmer i sak i stora delar med nuvarande reglering. I motiven till dessa lagändringar framhöll departementschefen bl.a. följande (prop. 1980/81:1 s. 10 f.). Utredningen har framhållit att de särskilda förhållanden som råder på krimi- nalvårdsanstalter får till följd att det relativt lätt kan uppstå ordnings- och disciplinproblem och att de inom samhället i övrigt förekommande medlen för att upprätthålla social kontroll har visat sig otillräckliga. Dessa omständigheter i förening med personalens berättigade krav på goda arbetsförhållanden medför att särskilda kontrollmöjligheter måste stå till buds. Det är enligt utredningen svårt att utifrån den forskning som har före- kommit dra några säkra slutsatser beträffande eventuella skadliga effekter av isoleringsåtgärder, särskilt som de individuella variationerna är betydande. Enligt utredningens bedömning är det inte möjligt att helt avskaffa åtgärder 2 007 /0 8:JO1 av denna typ. I första hand bör emellertid behovet av sådana åtgärder före- byggas. I andra hand gäller det att finna alternativ till dem. För egen del har jag redan i prop. 1979/80:100 (bil. 5 s. 79) uttalat att jag i likhet med utredningen och remissinstanserna anser det klarlagt att förutsätt- ningar f.n. saknas för att helt avvara isoleringsåtgärder inom kriminalvården. Med den ökning av den allvarliga brottsligheten och det hårdnande klimat på kriminalvårdsanstalterna som vi har upplevt framstår det som en nödvändighet att kriminalvården även i fortsättningen tillförsäkras de me- del som behövs för att tillfredsställande förhållanden skall kunna upprätthål- las på anstalterna. Klart är att isolering är en från humanitär syn- punkt ingripande åtgärd. I den nämnda propositionen uttalade jag min anslut- ning till utredningens uppfattning att det är angeläget att användningen av sådana åtgärder begränsas i all möjlig utsträckning. behandlade frågan om behovet av avskild- hetsåtgärder och de konsekvenser sådana åtgärder har för den enskilde. Kommittén framhöll därvid att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att intagna skall få vistas i gemensamhet med andra intagna under programtid och fritid. De speciella förhållanden som gäller i anstalt innebär dock att det är nödvändigt att ha regler som gör det möjligt att avskilja intagna från var- andra när ordningen och säkerheten kräver det. Enligt kommittén borde därför nuvarande regler om avskiljande av en intagen från gemensamheten i stort behållas. Kommittén föreslog också att vissa utvidgningar skulle göras, bl.a. när det gäller möjligheterna att avskilja en intagen som vägrar att delta i anvi- sad sysselsättning (se SOU 2005:54 s. 447 f.). Som framgår ovan är utgångspunkten att intagna i kriminalvårdsanstalt skall ges tillfälle att i så stor utsträckning som möjligt vistas tillsammans. Att placera någon i avskildhet är en från humanitär synpunkt ingripande åtgärd. Även behandlingsskäl kan tala emot en avskildhetsplacering. Mot den bak- grunden anser jag att användningen av sådana åtgärder måste begränsas. Sam- tidigt är det givet att det inom kriminalvården kan uppstå situationer där det med hänsyn till ordningen och säkerheten i en anstalt är omöjligt att lösa situationen på något annat sätt än att placera en eller flera intagna i avskildhet. I dessa fall måste man sträva efter att den intagnes placering i avskildhet blir så kortvarig som möjligt. Jag har vid min granskning kunnat konstatera att ett relativt stort antal in- tagna varit placerade i avskildhet ; eller längre. I ett par fall har avskildhetsplaceringen till och med varat . Detta är enligt min mening mycket otillfredsställande, i synnerhet då ett inte obetydligt antal av de intagna är placerade i avskildhet till skydd för sin egen säkerhet.