frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Har skälen ute- lämnats bör åklagaren på begäran om möjligt upplysa om dem i efterhand. Beträffande motiveringsskyldigheten anfördes i förarbetena att det är vik- tigt att både den som åläggs förbudet och den som förbudet avser att skydda kan utläsa gränserna för förbudet och vad som har varit avgörande för åklaga- rens beslut. Motiveringsskyldigheten bör emellertid inte sträcka sig längre än den som i allmänhet gäller enligt förvaltningslagen (prop. 1987/88:137 s. 28). I förarbetena till förvaltningslagen uttalade departementschefen att lagen i princip inte ställer upp något krav på att besluten skall innehålla detaljerade redogörelser för sakförhållandena i ärendena och vidlyftiga resonemang om hur dessa förhållanden bedömts rättsligen av myndigheten. Det är de spring- ande punkterna som skall komma fram i motiveringen. Motiveringen torde därför i ett stort antal fall kunna göras kort (prop. 1971:30 s. 493). I doktrinen har motiveringsskyldigheten angetts innebära att det är hjärtpunkterna i skälen som skall redovisas i beslutet det må avse faktabedömning, rätts- tillämpning eller användning av skönsbefogenheter. Beslutet måste göra be- gripligt för parten vilka faktiska förhållanden som är avgörande, vilka rätts- regler som är tillämpliga och hur myndigheten har resonerat på de punkter där meningarna går isär (m.fl., Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 215). Allmänt kan sägas att det inte är tillräckligt att i beslut som går parten emot bara hänvisa till den lagtext som är tillämplig. Principen är att det av beslutet skall gå att utläsa vad som i det enskilda fallet varit avgörande för utgången (JO 1990/91 s. 101). motiverade sitt beslut att inte meddela besöksförbud ge- nom att ange att de lagliga förutsättningarna för att meddela ett sådant förbud inte förelåg. En så begränsad motivering uppfyller inte de krav som ställs i lagen om besöksförbud. Det har inte i ärendet gjorts gällande att någon av de situationer i vilka un- dantag kan göras från den principiella motiveringsskyldigheten varit för han- den. Jag kan inte heller för min del finna att så varit fallet. 2 007 /0 8:JO1 borde således ha utvecklat de skäl som bestämt utgång- en. Jag noterar att hon nu i remissvaret har gjort detta. Handläggningen med anledning av begäran om omprövning m.m. I en skrivelse , ställd till överåklagaren, begärde att beslut skulle omprövas. Han uppgav därvid att handläggningen skulle ske skyndsamt och även i övrigt enligt reg- lerna i lagen om besöksförbud. Innan beslut fattades önskade han ta del av de uppgifter som tillförts ärendet genom annan och få tillfälle att yttra sig. Slut- ligen önskade han kopia av samtliga handlingar i ärendet, eventuellt mot avgift. I skrivelsen framförde också kritik mot handläggning av ärendet och uppgav att denna inte skett i enlighet med gällande bestämmelser. Vidare framförde han synpunkter på en brottsrubrice- ring i en förundersökning med anledning av hans brottsanmälningar av J.E. Han begärde en förklaring till rubriceringen och att denna skulle rättas. har uppgett att en sekreterare omgående begärde in polis- och åklagarakterna från åklagarkammaren. Det kom emellertid att dröja dessa inkom. Under den tiden påmindes inte kammaren om begäran. En anledning till detta kan vara att ärenden hos utvecklingscentrum, , inte lottades på handläggare förrän polis- och åklagarakter i förekommande fall hade inkommit. Såväl som Åklagarmyn- digheten har konstaterat att det tagit alltför innan handlingarna kom till utvecklingscentrum. Rutinerna har ändrats. Akterna inkom och fattade beslut. I den del ärendet avsåg begäran om omprövning av besöksförbud och att få ta del av handlingar i ärendet överlämnades detta till 2:a åklagar- kammaren i . Därutöver konstaterade att det inte framkommit sådana fel i handläggningen att det fanns anledning att anta att brott hade förövats av åklagaren. Vidare ändrade hon brottsrubriceringen. När skrivelse kom in till utvecklingscentrum väntade på att akterna skulle inkomma innan hon fattade beslut i nå- gon del. Enligt min uppfattning borde emellertid hans skrivelse, i den del den avsåg begäran om att besöksförbud skulle utfärdas, ha överläm- nats till åklagarkammaren för ställningstagande. Om så hade skett, hade åkla- garkammaren även mera omgående kunnat ta ställning till begäran om insyn i aktmaterialet. Jag är starkt kritisk till att så inte skedde. Dröjsmålet medförde att begäran om besöksför- bud och begäran att få ta del av handlingarna i ärendet inte kunde handläggas med den skyndsamhet som krävs. När erhöll förnyade begäran om att besöksförbud skulle meddelas ansåg hon, som jag uppfattar henne, att det även nu var uppenbart obehövligt att kommunicera de uppgifter som tillförts ärendet genom annan, trots att begärt att få ta del av dessa och att få yttra sig över dem. Jag vill med anledning därav framhålla vikten av 2 007 /0 8:JO1 att skilja mellan parts rätt till insyn, å ena sidan, och myndighetens skyldighet att kommunicera uppgifter med part, å den andra. En sökandes rätt att på egen begäran få insyn i aktmaterialet kan över huvud taget inte begränsas av annat skäl än att uppgifter som begärs utlämnade omfattas av sekretess enligt 14 kap. 5 § sekretesslagen (10 § lagen om besöksförbud). Det är endast från myndighetens principiella skyldighet att självmant underrätta part om uppgif- ter som tillförts ärendet genom annan, och att bereda honom tillfälle att yttra sig över dessa uppgifter, som undantag kan göras bl.a. för det fall att en sådan kommunikation bedöms vara uppenbart obehövlig (11 § lagen om besöksför- bud). borde således ha tillställt de uppgif- ter som tillförts ärendet och som utan hinder av sekretess kunde lämnas ut. När så skedde borde hon också ha berett honom tillfälle att yttra sig över dessa uppgifter. meddelade i stället beslut och tillställde de begärda handlingarna vid expedieringen av beslutet. En sådan handläggning är som framgått felaktig och medför att de grund- läggande rättssäkerhetsintressen som motiverar reglerna om partsinsyn och kommunikation satts åt sidan. som beslutade att inte ändra sitt tidigare be- slut översände hon, med hänvisning till 14 § lagen om besöksförbud, ärendet till tingsrätten för prövning. Hon uppgav i skrivelsen till tingsrätten att hon uppfattat att begärt detta. Hon har i sina upplysningar hit angett att hon inte hade anledning att tro annat än att önskade rättens prövning. Av nämnda bestämmelse följer att ett överlämnande till tingsrätten förutsätter att den som beslutet avser att skydda eller den som har ålagts be- söksförbudet begärt tingsrättens prövning. Jag kan, mot bakgrund av att i den skrivelse i vilken han bl.a. begärde omprövning uttryckt sitt missnöje med beslutet att inte meddela besöksförbud och angett att han i första hand begärde omprövning av beslutet inom åklagarkammaren, ha viss förståelse för att antagit att han önskade en prövning av tingsrätten för det fall att hon inte heller vid sin förnyade prövning fann skäl att meddela besöksförbud. Vid minsta tvivel i en sådan fråga bör åklagaren, enligt min uppfattning, försöka få kontakt med personen i fråga för att höra efter om en sådan prövning begärs. hade emellertid inte uttryckligen begärt att få saken prövad av domstol vilket, som nämnts, är en förutsättning. Det var där- för, som också angett, fel att överlämna ärendet till tingsrätten. Sammanfattningsvis konstaterar jag att såväl som förtjänar kritik för den bristfälliga handläggningen av framställningar. 2 007 /0 8:JO1 Fallet en granskning av bl.a. objektivitetsprincipens tillämpning under förundersökning och rättegång samt av Riksåklagarens handläggning av ett ärende gällande resning (Dnr 2181-2005) I ett beslut anförde chefsJO följande. JO:s kritik i sammanfattning Jag har vid den granskning som detta beslut inrymmer funnit anledning att allvarligt kritisera kammaråklagaren för att ha brustit i ob- jektivitet genom att inte upplysa de misstänkta och försvararna om att det fanns utredningsma- terial som inte tagits in i förundersökningsprotokollet och för en närmast vilseledande uppgift i fråga om existensen av sådant ytterligare material, inte i förundersökningsprotokollet redovisa visst utredningsmaterial av betydelse och för att på en punkt ha gjort ett ensidigt urval i den redovis- ning som gjordes, inte lämna de misstänkta och försvararna information om de komplette- rande förundersökningsåtgärder som vidtogs i tiden efter tingsrättens dom. Jag har vidare riktat mycket allvarlig kritik mot dåvarande vice riksåklagaren bl.a. för att hon handlagt frågan om återupptagande av förundersökningen på ett sätt som fördröjt ställningstagandet i frågan, trots kännedom om en rad nya omständigheter som i vart fall sammantag- na tveklöst gav upphov till tvivel på att hovrättens fällande dom var riktig, underlät att återuppta förundersökningen. Hennes handlande och underlåtenhet är av särskilt allvarligt slag med hänsyn till att de dömda avtjänade straff. Jag har också funnit anledning att allvarligt kritisera främst befattningshavare vid i för hanteringen av de dömdas framställningar om att få del av utredningsmaterial. Det felaktiga handlandet har bl.a. bestått i att ombud för en av de dömda fått oklara besked och i ett fall, genom polis- mästaren beslut, fått i sak felaktiga besked om vilka handlingar som förvarades hos polismyndigheten. Slutligen är jag kritisk till att de dömda inte senast i samband med att de fick del av protokollet över den återupptagna förundersökningen informerades om att det fanns ytterligare material i slasken och att de kunde få ta del av detta. I TV-programmet granskades vad som i medierna betecknats som fallet . , som i programmet fram- trädde under sitt riktiga namn, , hade dömts till åtta års 2 007 /0 8:JO1 fängelse av Hovrätten över och för bl.a. sexuella övergrepp mot sin dotter, . I samma rättegång dömdes även till fängelse för sexuella övergrepp mot samma flicka. Sedan beviljat resning , frikändes och genom en dom meddelad av hovrätten . I TV- programmet gjordes gällande bl.a. att åklagare under rättegången i tingsrätt och hovrätt undanhållit betydelsefulla uppgifter för försvaret, att dåvarande vice riksåklagaren trots att nya uppgifter fram- kom under tid när de dömda avtjänade straff avstått från att återuppta förundersökningen samt att försvaret till en början förvägrats att få ta del av allt förundersökningsmaterial, främst sådant överskotts- eller sido- material som inte tagits in i förundersökningsprotokollet (i vardagligt tal ofta kallat slasken). Jag har valt att i huvudsak ansluta till detta vardagliga språk- bruk. Med anledning av dessa uppgifter beslutade jag att ta upp åklagares handläggning till utredning i ett särskilt ärende. Ett omfattande skriftligt material från bl.a. polisen, och infordrades och granskades. beslutade jag att inte inleda förundersökning mot nå- gon befattningshavare som stod under min tillsyn då jag inte fann anledning att anta att någon gjort sig skyldig till brott. Därefter begärdes upplysningar och yttrande från . Vid genomgången av materialet noterades att och hans försva- rare hos polisen begärt att få ta del av utredningsmaterial och vägrats detta. Jag beslutade därför att också ta upp i handläggning av framställningar om att få ta del av utredningsmaterial. anmodades att lämna upplysningar och yttrande i saken. Det bör redan inledningsvis nämnas att vid den tid då de händelser som är aktuella i detta ärende inträffade var Riksåklagaren en egen myndighet inom åklagarväsendet. är emellertid en enda myndighet under ledning av riksåklagaren. Händelseförloppet i fallet kan nu i efterhand och i yttersta korthet beskrivas enligt följande. åtalades för att vid ett flertal tillfällen ha utsatt sin dotter, , för brott. Han skulle dels själv ha utsatt dottern för allvarliga vålds- och sexual- brott, dels ha överlämnat henne till andra bland dem , Jessi- ca och som också begått sådana brott mot henne. Flickan var då mellan . Åtalet grundades i allt väsentligt på A:s berättelse. Bland de uppgifter som A lämnade under förundersökningen fanns bl.a. ett besök på en porrklubb där arbetade, en beskrivning av utseende och ett övergrepp som begått mot henne i Klippan. Trots efterforskningar kunde det inte fastställas vilken porrklubb det kunde vara fråga om. Inte heller kunde identifieras eller brottsplatsen i lokaliseras. 2 007 /0 8:JO1 Tingsrätten fann att det inte kunde råda något tvivel om att A var trovär- dig, fällde och till ansvar på flertalet åtalspunkter och dömde dem till långa fängelsestraff. Både de dömda och åklagaren över- klagade tingsrättens dom. Före och för huvudförhandlingen i hovrätten lämnade A nya uppgifter, bl.a. om ett övergrepp som skulle ha tvingat henne till i och om ett telefonnummer som hon använt för att komma i kontakt med . Vid en s.k. vallning i pekade A ut en lägenhet som knappast kunde vara brottsplatsen. Vid en fotokonfrontation pekade hon ut , men personen i fråga hade uppenbarligen inget med saken att skaffa. Telefonnumret visade sig tillhöra ett företag som knappast kunde antas ha någon roll att spela i sammanhanget. De misstänkta och deras försvarare in- formerades inte om de nya uppgifterna och således inte heller domstolen. Även hovrätten ansåg att det inte kunde råda något tvivel om att A var tro- värdig och skärpte de utdömda straffen. Sedan hovrättens dom vunnit laga kraft framkom och en rad nya omständigheter, bland dem följande. I två brev tog A tillbaka sina beskyllningar mot och . Hon förnekade därefter först att hon skrivit breven och påstod sedan att hon förmåtts skriva dem och att uppgifterna i dem var osanna. pekade A ut en bekant, T.E., som för att uppge att var hennes egen mor, . berättade också att hon bevittnat ett slags ritualmord som utfört; något brottsoffer eller någon brottsplats kunde emellertid inte identifieras. redovisades också nära kopplingar mellan målet mot och och en annan förundersökning som lagts ned. Riksåklagaren fick successivt kännedom om de nya omständigheterna och hade kännedom om samtliga. beslu- tade vice riksåklagaren att återuppta förundersökningen. beviljade resning på ansökan av och . Genom dom i hovrätten frikän- des de dömda. Det aktuella målet har ur olika aspekter i skilda sammanhang varit föremål för såväl myndigheters handläggning som allmän diskussion. Senast har fallet granskats i Justitiekanslerns rättssäkerhetsprojekt i rapporten da som utarbetats av en projektgrupp under ledning av professorn . I rapporten görs bl.a. en kritisk genomgång av domstolar- nas bevisvärdering i målet. Mitt initiativ föranleddes främst av påståenden om att såväl åklagaren inför och under den ordinära processen som riksåklagaren vid handläggning av frågan om resning skulle ha handlat i strid med objektivitetsprincipen. Initia- tivet vidgades därefter, som framgått, till att också avse polisens handlägg- ning av de framställningar om att få ta del av utredningsmaterial som ombud för de dömda gjort. Mitt beslut behandlar således ingalunda fallet ur 2 007 /0 8:JO1 Granskningen kan sammanfattningsvis sägas vara inriktad på att försöka besvara frågor i tre olika avseenden. För det första: Hur tillgodosågs de misstänktas rätt till insyn i den utred- ning som skedde under förundersökning och rättegång i tingsrätt och hovrätt? Fick de kännedom om allt relevant material? För det andra: Hur hanterades hos Riksåklagaren de nya omständigheter som kom fram efter hovrättens fällande dom? Kan riksåklagaren anses ha haft en skyldighet att undersöka om det fanns förutsättningar för resning till för- mån för de dömda? Borde förundersökningen ha återupptagits tidigare än som skedde? För det tredje: Hur hanterade polis och åklagare framställningar från de dömdas ombud om att få ta del av utredningsmaterial? Allmänt om objektivitetsprincipen och den misstänktes rätt till ett effektivt försvar Ett flertal bestämmelser i syftar ytterst till att en oskyldig person inte skall kunna dömas för brott. Det finns därför en rad regler som skall göra det möjligt för en misstänkt att försvara sig mot anklagelser för brott och som ställer krav på hur de brottsutredande myndigheterna bedriver sitt arbete. Även av artikel 6 i och inte minst av de avgöranden rörande dess tolkning som meddelats av framgår bestämda krav i dessa avseenden. Vad som främst aktualiseras i detta ärende är två delvis sammanhängande aspekter på en rättvis rättegång, nämligen dels den för åklagare gällande ob- jektivitetsprincipen, dels den misstänktes och försvararens rätt till insyn under förundersökning och rättegång. I 23 kap. 4 § (RB) föreskrivs att vid en förundersökning skall inte blott de omständigheter, som talar emot den misstänkte, utan även de som är gynnsamma för honom beaktas och bevis, som är till hans förmån, tillvaratas. Undersökningen bör så bedrivas att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. En förundersökning skall således bedrivas med objektivitet. Omständighe- ter och bevis skall tillvaratas oavsett om de är till den misstänktes nackdel eller till hans fördel. Objektivitetskravet innebär t.ex. att, om undersöknings- ledaren låter inhämta viss utredning som talar till den misstänktes förmån, denna utredning inte får hållas utanför förundersökningen (, Rät- tegångsbalken, del 2, s. 23:21). Enligt min uppfattning bör objektivitetskravet förstås också i den bemärkelsen, att även omständigheter som inte entydigt talar till den misstänktes förmån men som skulle kunna vara av betydelse för hans försvar skall tas till vara och redovisas. Av bestämmelsen i 23 kap. 4 § RB framgår inte annat än att objektivitets- principen gäller under förundersökningen. har uttalat att enligt hans mening gäller den också under huvudförhandlingen (Rättegång I, 7:e uppl., s. 66). Enligt m.fl. gäller objektivitetsprincipen, formulerad i 20 kap. 2 § tredje stycket RB, av vilken följer att åklagare i hög- re rätt kan fullfölja talan även till den misstänktes förmån, och 23 kap. 4 § 2 007 /0 8:JO1 RB, för både polis och åklagare såväl före som under rättegången (Förunder- sökning, 3:e uppl., s. 70). Samma uppfattning har också framförts av i Brottets beivrande där han uttalar att åklagaren är förpliktad till objektivitet också vid fattandet av beslut i åtalsfrågan och att åklagarens ob- jektivitet bör vara för handen under samtliga faser av domstolsförfarandet (s. 123 och 126). JO har tidigare uttalat att objektivitetsprincipen också gäller som utgångspunkt när ställning skall tas till om förundersökning bör återupp- tas sedan en fällande dom i brottmål vunnit laga kraft (JO 2000/01 s. 69). I och med att åklagaren fattar beslut om att väcka åtal har han tagit ställ- ning i skuldfrågan och det är naturligt att åklagaren under en huvudförhand- ling främst argumenterar för det åtal han väckt. När en misstänkt biträds av försvarare är det också givetvis denne som i första hand har till uppgift att belysa de förhållanden som talar till förmån för den tilltalade. Om en miss- tänkt har en försvarare bidrar detta även till att principen om parternas lik- ställdhet i många brottmål bättre kan upprätthållas. Det får emellertid anses vara ett krav att åklagaren även under huvudför- handlingen förhåller sig objektiv och griper in för att undvika att en person felaktigt döms för ett brott. I de mål där en tilltalad inte biträds av försvarare är det av särskild vikt att åklagaren under processen även belyser de delar av materialet som talar till den tilltalades fördel. Oavsett om en försvarare är närvarande eller inte har emellertid åklagaren alltid en redovisningsplikt som följer av objektivitetsprincipen. Detta innebär att fakta som gynnar försvaret och som framkommer under förundersökning- en eller därefter inte kan undanhållas försvaret och domstolen (jfr m.fl., a.a., s. 71). Jag delar den ståndpunkt som intagits i doktrinen att objektivitetsprincipen gäller under hela rättsprocessen. Åklagaruppgiften består ytterst i att på statsmaktens uppdrag verka för det allmänna intresset av att enskilda som begår brott lagförs och straffas. Åklagar- och polisväsendena förfogar över avsevärda av staten tilldelade resurser för det ändamålet. Staten har emellertid inte något legitimt straffanspråk annat än i förhållande till den mot vilken det föreligger övertygande bevisning i skuldfrågan. Det är visserligen i sista hand domstolen som har att avgöra om så är fallet. Det hindrar emellertid inte att var och en som anförtrotts ett uppdrag som syftar till att fullfölja statens an- språk på att straffa den som begått brott måste iaktta objektivitet och saklighet i sin verksamhet. Det gäller vid utredningen av om brott har begåtts och av vem som i så fall bär det straffrättsliga ansvaret, vid bedömningen av om åtal skall väckas och av hur det i så fall bör utformas, vid utförandet av talan inför domstol liksom vid prövning av om nya omständigheter eller bevis kan tala för att en fällande brottmålsdom som vunnit laga kraft är oriktig. Enligt artikel 6 i skall var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Vidare gäller att var och en som blivit anklagad för brott har vissa minimirättigheter, bl.a. att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar (artikel 6.3 b). 2 007 /0 8:JO1 Den grundläggande rättigheten i artikel 6 är rätten till en rättvis rättegång, ofta betecknad som rätten till fair trial. I brottmål skall processen grundas på principen att den som är oskyldig inte skall kunna dömas för brott, och för att denna princip skall få ett reellt innehåll måste den tilltalade tillerkännas de rättigheter som kan anses nödvändiga för att han skall kunna försvara sig på ett fullgott sätt. Utmärkande för en rättvis rättegång är att parterna är likställ- da i processen och att proceduren inte gynnar den ene på den andres bekost- nad. Principen om parternas likställdhet (equality of arms) gäller inte bara i tvistemål utan också i brottmål där emellertid innebörden av principen är en annan. Vad som krävs i brottmål är inte att den tilltalade och åklagaren skall ha samma processuella rättigheter utan att den tilltalade inte får ha sämre möjligheter än åklagaren att utföra sin talan inför domstolen. Att den tilltalade i vissa avseenden favoriseras (in dubio pro reo) är i själva verket nödvändigt för att eliminera risken för att han befinns skyldig till ett brott som han inte har begått. Principen om ett kontradiktoriskt förfarande (adversial procedure) har ett nära samband med principen om parternas likställdhet, eftersom det kontradiktoriska förfarandet syftar till att garantera att båda parter får känne- dom om allt material i processen, får tillfälle att framföra sina synpunkter på detta material samt har lika goda möjligheter att åberopa bevisning och utföra sin talan i processen (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2:a uppl., s. 194 ff.). Handläggningen vid åklagarkammaren i Händelseförloppet fram till hovrättens fällande dom Sedan A, född , under tid som hon var placerad på behandlingshem, berättat bl.a. för en där verksam terapeut att hon utsatts för sexuella övergrepp gjordes en polisanmälan hos i av socialför- valtningen i kommun. inleddes förundersökning rörande misstanke om grov våldtäkt. Övergreppen skulle ha ägt rum från det att A var ca till dess hon fyllde . Förutom att fadern, , skulle ha utnyttjat A, berättade hon också att han skulle ha medverkat till att andra personer hade utnyttjat henne sexuellt. A namngav tre män och en kvinna som gärningsmän. övertogs förundersökningsled- ningen av kammaråklagaren vid åklagarkammaren i Hel- singborg. Hon kom att biträdas av polisinspektörerna vid i . Under förundersökningen hölls ett flertal förhör med A. Två av de män som A uppgett skulle ha utsatt henne för brott, utöver hennes far, identifiera- des.