frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Knäckfrågan var dock enligt om det fanns anledning anta att vad som kunde komma fram i en återuppta- gen förundersökning kunde motivera att beviljade resning. Till detta ställde han sig mycket tveksam. Slutligen uttalade att om riksåklagaren stannade för att inte återuppta förundersökningen skulle möjligen en lösning vara att ombud delgavs innehållet i prome- moriorna och yttrandena för att säkerställa att ombudet hade ett fullständigt underlag för ett eget ställningstagande i frågan om det fanns skäl att på nytt ansöka om resning. 2 007 /0 8:JO1 beslutade att det för när- varande inte fanns skäl att återuppta förundersökningen. I beslutet anfördes att den pågående förundersökningen rörande mord var av stor betydelse för övervägandena i frågan och att en annan bedömning därför kunde komma att göras beroende på utvecklingen i det ärendet. Av den anledningen uppdrogs åt åklagare vid åklagarkammaren i att fortlöpande följa utveck- lingen i mordutredningen och rapportera när förundersökningen lades ned eller avslutades. Riksåklagaren skulle också underrättas om händelser under förundersökningen som bedömdes ha betydelse för dom. Under- rättelse skulle, i vilket fall som helst, lämnas en gång och första gången . På grund av ett missförstånd inkom vice chefsåklagaren vid åklagarkammaren i först med en prome- moria av vilken framgick att han vid samtal med polis i fått infor- mation om att den psykologutredning av A som hade begärts inte hade ge- nomförts. Anledningen till detta skulle vara att hade visat intresse för A och bl.a. besökt hennes skola. A:s fostermor ville av den orsaken att man avvaktade med utredningen. Mordutredningen vilade därför i avvaktan på psykologutredningen. Till promemorian bifogades begäran om en sådan utredning. beslutade att förunder- sökningen skulle återupptas och uppdrog åt att utföra denna och vidta de åtgärder som krävdes. Därefter skulle ärendet redovisas till Riks- åklagaren för ställningstagande. I beslutet uttalades att de nya omständigheter som framkommit hade sådan styrka att hon vid en sammanvägd bedömning nu fann att utredningsåtgärder borde vidtas i syfte att undersöka om det fanns anledning att ansöka om resning. Hos Riksåklagaren bestämdes i samband med beslutet att dåvarande tf. vice riksåklagaren skulle leda förundersökningen. Såvitt avser handläggningen hos Riksåklagaren anmodades Åklagarmyndig- heten i remissen att lämna upplysningar och yttra sig i följande avseenden. Vilka överväganden föranledde det beslut som fattades att förundersökningen inte skulle återupptas? Vilka åtgärder vidtogs hos Riksåklagaren med anledning av de uppgifter som kom fram i tiden efter beslutet? Vilka bedömningar gjordes hos Riksåklagaren i fråga om det fanns skäl att återuppta förundersökningen för att klarlägga om det fanns förutsättningar för resning? Vilka överväganden gjordes i samma fråga sedan på Riksåklagarens begäran inkommit med synpunkter på handläggningen? Vilka överväganden föregick dels det beslut som fattades att inte återuppta förundersök- ningen, dels det beslut som fattades att återuppta den- samma? Huvudregeln är att en brottmålsdom som vunnit laga kraft inte skall kunna rubbas. En ny prövning av samma sak kan emellertid komma till stånd efter 2 007 /0 8:JO1 resning som är ett s.k. extraordinärt rättsmedel, vilket i sin tur förutsätter att nya omständigheter eller bevis har framkommit. och fick Riksåklagaren, som framgått, kännedom om ett antal nya uppgifter, bl.a. om likheter mellan fallet och en nedlagd förundersökning, om att A påstått att gjort sig skyldig till ett slags ritualmord och om att A i förhör sagt att i själva verket var hennes mamma. Riksåklagarens roll i ärenden rörande resning är i stora stycken oreglerad. beslutade att återuppta förundersökningen för att utreda om det kunde finnas förutsättningar för resning i målet. De frågeställningar som behandlas i denna del är därför i korthet huvudsakli- gen följande. Är riksåklagaren skyldig att ta ställning till om förundersökningen skall återupptas när nya omständigheter framkommer? När kan i så fall en så- dan skyldighet anses uppkomma? Var de åtgärder som vidtog och de beslut hon fattade nödvändiga och korrekta? Borde förundersökningen ha återuppta- gits tidigare än som skedde? Principen om lagakraftvunna domars orubblighet kommer beträffande brott- målsdomar till uttryck i 30 kap. 9 § RB. Där stadgas att sedan tid för talan mot dom utgått, må ej fråga om ansvar å den tilltalade för gärning, som ge- nom domen prövats, ånyo upptagas. En ny prövning av en dom som vunnit laga kraft kan komma till stånd endast om domstol beslutar om resning eller återställande av försutten tid alternativt bifaller en klagan över domvilla. Intresset av orubblighetsprincipens upprätthållande framträder inte med samma styrka i alla situationer. Detta avspeglar sig i lagens resningsförutsätt- ningar, som har getts en delvis olikartad utformning för dels resning i tviste- mål (58 kap. 1 § RB), dels resning i brottmål till förmån för tilltalad (58 kap. 2 § RB) och dels resning i brottmål till nackdel för tilltalad (58 kap. 3 § RB). Det har också kommit till uttryck i bestämmelserna om frister för ansökan om resning. För ansökan om resning till förmån för tilltalad har över huvud ingen frist föreskrivits (Welamson, Rättegång VI, 3:e uppl., s. 211). Av intresse i förevarande fall är bestämmelsen i 58 kap. 2 § 4 RB, av vil- ken framgår att sedan en dom i brottmål vunnit laga kraft, får resning beviljas till förmån för den tilltalade om någon omständighet eller något bevis, som inte har förebringats, åberopas och dess förebringande sannolikt skul- le ha lett till att den tilltalade frikänts eller till att brottet hänförts under en mildare straffbestämmelse än den som tillämpats eller om det, med hänsyn till vad sålunda och i övrigt förekommer, finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott för vilket han dömts. Den senare regeln, som inte ställer upp något krav på att det nya materialet sannolikt skulle ha lett till en annan utgång, har kommit att benämnas tilläggsregeln. Motsvarande bestämmelser såvitt avser resning i tvistemål och resning till nackdel för den tilltalade finns i 58 kap. 1 § 3 och 58 kap. 3 § 2 RB. 2 007 /0 8:JO1 motsvarighet till den nämnda tilläggsregeln finns inte i dessa bestämmel- ser. Det finns flera andra skillnader mellan å ena sidan resning i tvistemål och i brottmål till nackdel för den tilltalade och å andra sidan resning till förmån för den tilltalade såvitt avser den resningsgrund som består i åberopande av nya omständigheter eller bevis. I tvistemål och i brottmål till nackdel för tilltalad krävs att part haft giltig ursäkt att inte tidigare i målet åberopa omständighe- ten eller beviset. För resning till nackdel för den tilltalade krävs vidare att för brottet är föreskrivet fängelse och, om domen varit fällande, att det blir fråga om tillämpning av en väsentligt strängare straffbestämmelse. Enligt uttalanden i motiven är syftet med tilläggsregeln att, särskilt i grova brottmål, resning i enstaka fall skall kunna beviljas även då de nya omstän- digheterna eller bevisen icke är av den styrka att de sannolikt skulle ha lett till annan utgång i skuldfrågan men de likväl är ägnade att framkalla tvivelsmål om domens riktighet i detta hänseende (SOU 1938:44 s. 575, NJA II 1940 s. 158 och 171). I doktrinen har Welamson uttalat följande gällande tillämpningen av tilläggsregeln. Den kan rimligtvis inte ges en tolkning enligt vilken kravet på sannolikhet skall nedsättas generellt. I så fall skulle ju huvudbestämmelsen med dess sannolikhetskrav bli helt meningslös. I stället måste tilläggsregelns rekvisit synnerliga skäl och hänvisningen till vad i övrigt förekommer ges tillämpningen att sannolikhetskravet nedsätts endast när särskilda omständig- heter föreligger. Den omständigheten att domen avser ett allvarligt brott, är typiskt sett ett skäl för tillämpning av tilläggsregeln; upprätthållandet av en oriktig straffdom är naturligtvis allvarligare ju grövre brott den gäller. Det finns särskild anledning till försiktighet vid tolkning av rättsfall när beviljat resning med stöd av tilläggsregeln utan att vare sig åbero- pa någon särskild omständighet utöver betydelsen av det nya materialet i relation till det tidigare eller uttala att det nya materialet inte sannolikt skulle ha lett till en annan utgång. Man kan då misstänka att fun- nit sannolikhetskravet i och för sig uppfyllt men föredragit att motivera res- ningsbeslutet med synnerliga skäl för att inte onödigtvis ge en alltför tydlig anvisning om vad utgången efter resning borde bli (a.a., s. 228 f.). I NJA 1992 s. 625 uttalade att med hänsyn till det upp- ställda kravet på synnerliga skäl i tilläggsregeln, och med beaktande av att resning är ett extraordinärt rättsmedel, bör denna regel ges en restriktiv till- lämpning. Den bör i fall av ny bevisning användas endast om de nya bevisen till följd av särskilda omständigheter är ägnade att framkalla tvivelsmål om den tilltalades skuld till brottet. En sådan särskild omständighet kan vara att resonemanget i den dom resningsansökningen avser verkar mindre överty- gande i belysning av de nya bevisen. Enbart det förhållandet att någon som hörts i brottmålet ändrat sin berättelse kan däremot inte utgöra en sådan sär- skild omständighet som föranleder att tilläggsregeln tillämpas; det måste också finnas något som innefattar en plausibel förklaring till att berättelsen ändras. har därefter i NJA 1998 s. 148 på nytt uttalat att tilläggsregeln skall tillämpas restriktivt. 2 007 /0 8:JO1 En tilltalad som dömts till fängelse för att av närmare ha gjort sig skyldig till ett stort antal sexuella övergrepp mot sin dotter beviljades resning med stöd av tilläggsregeln (NJA 1993 C 181). Ansvarspå- ståendena hade grundat sig på målsägandens uppgifter. Det förelåg inte några direkta vittnesiakttagelser och inte heller någon teknisk bevisning. Trovärdig- heten av målsägandens uppgifter hade därför varit av avgörande betydelse. Till stöd för sin resningsansökan angav den dömde att det framkommit nya omständigheter som gjorde att målsäganden inte kunde anses trovärdig. Han hänvisade därvid till att hon efter domen vid polisförhör hade lämnat uppgif- ter om att ytterligare allvarliga brott, i väsentliga avseenden av samma typ som hon tidigare anmält, begåtts mot henne av ett stort antal personer. Förun- dersökningen hade lagts ned då brott inte skulle komma att kunna styrkas. Riksåklagaren hade i förklaring till anfört att målsägandens nya uppgifter allmänt sett var osannolika samt att de i vissa delar var synner- ligen anmärkningsvärda och inte syntes förankrade i verkligheten. uttalade att då tilltron till målsägandens uppgifter varit av avgö- rande betydelse vid domstolarnas bevisvärdering fick det med hänsyn till brottets art anses påkallat att medge den dömde en förnyad prövning av an- svarsfrågan mot bakgrund av målsägandens nya uppgifter. Synnerliga skäl att bifalla resningsansökningen förelåg. har också i ett flertal ärenden haft att pröva resningsan- sökningar när barn återtagit beskyllningar mot en för sexualbrott dömd per- son, se t.ex. NJA 1999 C 47 och 2000 C 50 i vilka resning beviljades och NJA 2003 C 14, 2003 C 22, 2004 N 47 och 2005 N 2 i vilka fall resning inte beviljades. I vart fall i fyra av dessa ärenden synes förundersökningen ha återupptagits och vissa utredningsåtgärder vidtagits med anledning av måls- ägandens ändrade uppgifter. Ett ytterligare aktuellt exempel är Högsta dom- stolens beslut att inte bevilja resning sedan en nu vuxen man återtagit uppgifter som han sex lämnat om sexuella övergrepp från faderns sida. Av beslutet framgår att vad som betecknas som en komplet- terande förundersökning ägt rum under vilken förhör hållits med sonen (1510-04). Den som vill ansöka om resning skall enligt 58 kap. 4 § RB göra detta skriftligen hos hovrätten, om domen meddelats av tingsrätt, och i annat fall hos . Den som är behörig att överklaga en dom torde också vara behörig att ansöka om resning (NJA II 1943 s. 731). Det innebär att den dömde, målsäganden och åklagaren kan ansöka om resning i brottmål. Endast riksåklagaren är allmän åklagare i (7 kap. 4 § andra stycket RB). Det innebär att ingen annan åklagare än riksåklagaren är behörig att ansöka om resning avseende en hovrättsdom. För att undersöka om nya omständigheter eller bevis som framkommit se- dan en hovrättsdom vunnit laga kraft bör föranleda riksåklagaren att ansöka om resning eller att tillstyrka en sådan ansökan från annan kan olika utred- ningsåtgärder behöva vidtas. JO har tidigare konstaterat att utrymmet för att vidta sådana åtgärder utanför en förundersöknings ram är mycket begränsat. De måste därför väsentligen vidtas sedan riksåklagaren beslutat att återuppta förundersökningen (se JO 2000/01 s. 69). När det gäller möjligheten att åter- 2 007 /0 8:JO1 uppta en förundersökning efter en lagakraftvunnen dom bör gälla att, om den tidigare domen varit fällande och frågan är om den tilltalade bör få resning till sin förmån, det inte rimligen kan krävas skäl av samma styrka som i flertalet situationer då en sådan syftar till att utreda möjligheterna till resning till en tilltalads nackdel (se Fitger, , del 4, s. 7:e avd:9). Återupptagande av förundersökning sedan en dom i brottmål vunnit laga kraft Ingen annan åklagare än riksåklagaren är, som konstaterats, behörig att ansöka om resning beträffande en lagakraftvunnen dom som har meddelats av en hovrätt. Det innebär, som JO tidigare uttalat (JO 2000/01 s. 69), att det ankommer på denne att, om en enskild person som har fällts till ansvar för brott i resningssyfte begär att utredningsåtgärder skall vidtas, med utgångs- punkt i den för åklagarna gällande objektivitetsprincipen ta ställning till om framställningen skall föranleda att förundersökningen återupptas. Beslutsfattandet i det aktuella ärendet hos Riksåklagaren var emellertid inte föranlett av någon framställan från eller med begäran om ytterligare utredningsåtgärder utan av att under- ställde Riksåklagaren viss information. Enligt min uppfattning saknar det betydelse för vilka krav som kan ställas på riksåklagarens handläggning om denne får kännedom om nya omständigheter genom en enskilds begäran om ytterligare utredningsåtgärder eller på annat sätt. Oavsett hur informationen lämnas uppkommer således en principiell skyldighet att med utgångspunkt i objektivitetsprincipen ta ställning till om uppgifterna bör föranleda ett åter- upptagande av förundersökningen. Eftersom under ärendets handläggning, efter att ha fått information från åklagare, beslutade att inte återuppta förundersökningen förefaller det klart att även ansett att det föreligger en sådan skyldighet. Riksåklagaren har således en principiell skyldighet att ta ställning till om nya omständigheter eller bevis bör föranleda att förundersökningen återupp- tas. Det är däremot givetvis inte möjligt att generellt ange när riksåklagaren kan anses vara skyldig att återuppta en förundersökning. Några riktlinjer för prövningen kan emellertid anges. Utgångspunkten vid bedömningen av om en ny omständighet eller ett nytt bevis skall föranleda ett återupptagande av förundersökningen är givetvis vad som fordras för resning. Syftet med ett eventuellt återupptagande är ju att ta reda på om det finns skäl för resning. När det gäller resning till förmån för tilltalad blir därför tilläggsregeln av särskild betydelse. Enligt denna regel får resning beviljas även utan att man kan sluta sig till att de nya omständigheter- na eller bevisen som åberopas sannolikt skulle ha lett till en frikännande eller mildare dom. Dess innebörd är i stället att det är tillräckligt att de nya om- ständigheterna eller bevisen är ägnade att framkalla tvivel på att den tilltalade verkligen gjort sig skyldig till det brott som han eller hon dömts för. Tilläggsregeln kan visserligen sägas ha karaktär av undantagsbestämmelse genom att den för sin tillämpning fordrar att det föreligger synnerliga skäl att på nytt pröva skuldfrågan. Det har tidigare antagits, främst med hänsyn till 2 007 /0 8:JO1 uttalanden av Processlagberedningen vid dess tillkomst, att avsikten varit att regeln skall kunna tillämpas i enstaka fall då den ifrågasatta domen gällt grov brottslighet och när det funnits betydande meningsskiljaktigheter bland de domare som dömt i målet. När det gäller senare rättspraxis finns det anled- ning att utgå från Högsta domstolens tidigare redovisade avgörande (NJA 1992 s. 625) i vilket domstolen uttalat att tilläggsregeln med hänsyn till det uppställda kravet på synnerliga skäl och med beaktande av att resning är ett extraordinärt rättsmedel bör ges en restriktiv tillämpning. Högsta domsto- len drar, som framgått, slutsatsen att regeln bör användas endast om nya bevis till följd av särskilda omständigheter är ägnade att framkalla tvivelsmål om den tilltalades skuld. En sådan särskild omständighet kan vara, sägs det vida- re, att resonemanget i den dom resningsansökan avser verkar mindre överty- gande i belysning av de nya bevisen. Enbart det förhållandet att någon som hörts i brottmålet ändrat sin berättelse kan däremot inte utgöra en sådan sär- skild omständighet; det måste också finnas något som innefattar en plausibel förklaring till att berättelsen ändras. Jag konstaterar att tilläggsregeln knappast längre kan betraktas som en be- stämmelse som enbart träffar vissa enstaka, närmast udda, fall av domar rörande grov brottslighet. anger i det refererade avgö- randet att regeln bör kunna tillämpas om domskälen i den ifrågasatta domen verkar mindre övertygande i belysning av ny bevisning. Vad som fordras förefaller således, noga taget, vara en prövning av de nya omständigheter eller bevis som åberopas i förhållande till de skäl som bär upp den tidigare domen. Om en sådan prövning ger anledning till tvivel om den tidigare domens rik- tighet såvitt gäller den tilltalades skuld kan resning beviljas. Det kan förtjäna att nämnas att dåvarande justitierådet års avgörande funnit Högsta domstolens praxis tyda på att tilläggsregeln knappast utgör en sådan undantagsregel för särpräglade fall som man tidigare ansett (Resning i brottmål vid synnerliga skäl i Process och exekution, Vän- bok till , s. 16). Enligt min mening är det också i hög grad rimligt att tilläggsregeln ges en sådan något mera vidsträckt tillämpning. Det skulle riskera att allvarligt urholka tilltron till domstolarnas rättskipning om fällande brottmålsdomar, särskilt de som föranlett längre fängelsestraff, vilkas riktighet med fog kan ifrågasättas, inte blir föremål för ny prövning. har uttryckt synpunkten på följande sätt: Det är också ett misstag att tro att en vidsträckt rätt till resning äventyrar domstolarnas auktoritet och därmed aktningen för lag och rätt. Att det över- huvudtaget förekommer oriktiga domar har visserligen skadliga verkningar i detta hänseende. Men finns det skäl att anta en straffdom vara oriktig, är det långt bättre att målet upptas till förnyad prövning än att saken tystas ned. Rättskänslan kräver att rättvisa blir skipad, och är det av betydelse för den allmänna laglydnaden att detta krav tillfredsställs, bör man även av detta skäl i vidsträckt omfattning tillåta resning till förmån för den tilltalade. (Rätts- medlen, 11:e uppl., s. 136). Det kan, som angett, förekomma att en ny omstän- dighet är av sådant slag att den direkt ger anledning till en ansökan om res- ning i målet. I de fallen krävs naturligtvis inte att förundersökningen återupp- 2 007 /0 8:JO1 I de flesta fall torde det emellertid krävas ytterligare utredningsåtgärder för att klarlägga om det nya materialet är sådant att grund för resning föreligger. har angett att det nya materialet om det är riktigt skall ha en sådan betydelse i förhållande till den bevisning som presenterades i den tidigare rättegången att det kan utgöra grund för resning. Welamson har, när det gäller vilka krav som bör ställas på det nya materialet för att resning skall kunna beviljas, uttalat att detta måste ha ett visst bevisvärde. Hur stort detta värde skall vara kan emellertid inte ens teoretiskt anges generellt. Det är nämligen klart att det nya materialets värde måste sättas i relation till värdet av den tidigare förebragta bevisningen. Ju mer övertygande den tidigare fö- rebragta bevisningen till stöd för domen ter sig, desto större krav måste ställas på det nya materialet för att resning skall kunna komma i fråga (a.a., s. 226). Den ståndpunkten är väl förenlig med den utgångspunkt för prövningen som får anses följa av Högsta domstolens ovan redovisade avgörande. Självfallet måste liknande hänsyn tas även vid bedömningen av om en förundersökning skall återupptas. har vidare angett att särskild försiktighet bör iakttas med att i efterhand ompröva trovärdigheten hos ett vittne eller en målsägande. Beträffande sin praxis i fråga om när en förundersökning bör återupptas har myndigheten, utöver vad som nämnts, uppgett att i de fall då nya om- ständigheter eller bevis endast har bärkraft på målsägandens trovärdighet och inte direkt på de händelser som den tilltalade dömts för anser riksåklagaren att det, principiellt sett, bör krävas mycket speciella omständigheter för att res- ning skall beviljas. För att det skall anses föreligga tillräckligt starka skäl för fortsatta utredningsåtgärder bör således, enligt , nya omständigheter vara så konkreta och ha en sådan betydelse samt ny bevisning vara så stark att det som framkommit om det är riktigt i princip kan för- väntas leda till bifall till en ansökan om resning. Enligt kan man möjligen dra en parallell med vad som krävs för att väcka åtal, så att förundersökningen skall återupptas om riksåklagaren på objektiva grunder om den fortsatta utredningen bekräftar innehållet i det nya materialet kan emotse bifall till en resningsansökan. Vad anfört måste, enligt min mening, för att tjäna som allmänna utgångspunkter för bedömningen nyanseras i främst två avse- enden. Det är, för det första, givet att det fordras särskild försiktighet vid en om- prövning i efterhand av en målsägandes eller ett vittnes utsaga, dels därför att inte sällan förflutit sedan de händelser som föranlett åtalet inträffade, dels eftersom endast domarna i de ursprungliga rättegångarna haft det under- lag för en trovärdighets- och tillförlitlighetsbedömning som möjligheten att i rättssalen iaktta förhörspersoners uppträdande och ordval under förhör och motförhör ger. måste det hållas i minnet, som också Åklagarmyn- digheten framhållit, att bevisningen i vissa slag av mål inte minst sexual- brottmål väsentligen kan bestå av uppgifter som t.ex. en målsägande lämnat (jfr NJA 1991 s. 83). Om i en sådan situation nya omständigheter och bevis ger upphov till någon grad av tvivel rörande målsägandens trovärdighet måste självfallet prövas om tvivlet är av sådant slag att skälen för den ifrågasatta 2 007 /0 8:JO1 domen förefaller mindre övertygande. En sådan prövning torde mera sällan kunna göras utan att målsäganden inom ramen för en återupptagen förunder- sökning hörs närmare om främst de nya uppgifterna. Det låter sig, för det andra, väl sägas att en förundersökning inte bör åter- upptas med mindre än att de nya uppgifterna är sådana att de om de bekräf- tas bör kunna föranleda att resning beviljas. Det är emellertid viktigt att de överväganden som en sådan bedömning fordrar sker med hänsyn tagen även till de mera vidsträckta möjligheter till resning som tilläggsregeln ger. Det är således på intet sätt tillräckligt att avgöra om de nya uppgifterna sannolikt skulle kunna leda till en friande eller mildrande dom. Det är fråga om en betydligt mera grannlaga bedömning, nämligen av vilken grad av tvivel på den tidigare domens bärkraft som de nya uppgifterna skulle kunna föra med sig. En sådan bedömning torde ofta fordra att utredningsåtgärder vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning.