frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — begärde att med stöd av 23 kap. 18 § RB få ta del av all information som framkommit sedan förundersökningen åter- upptagits och innehållet i slasken. har i sitt yttrande inte kommenterat handläggningen av denna framställning. Jag konstaterar att Riksåklagaren hade fått del av den komplettering till det ursprungliga förundersökningspro- tokollet som sammanställts. Mot bakgrund av att förundersökningsprotokollet tillställdes finner jag inte heller här skäl till kritik. Det kan dock anmärkas att framställning förmodligen avsåg hela slasken i den tidigare avslutade förundersökningen. Det hade bort klargöras om detta var avsikten. Jag konstaterar emellertid att till förunder- sökningsprotokollet fogades en bilaga med handlingar ur denna slask. Jag vill avslutningsvis i denna del kommentera redovisningen av materialet för och . 2 007 /0 8:JO1 En återupptagen förundersökning bör, när de kompletterande utredningsåt- gärderna vidtagits, utmynna i att riksåklagaren i ett beslut redovisar sin be- dömning i frågan om utredningsresultatet föranleder åklagarsidan att verka för resning eller ej. Ett sådant beslut kan undvaras om ett resningsärende redan är anhängigt i . Så var fallet i det aktuella ärendet varför jag inte har någon synpunkt på att beslut inte fattades. Fråga är då om en motsvarighet till slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § RB bör ske inför riksåklagarens ställningstagande. har angett att någon slutdelgivning i vanlig mening inte skedde. Emellertid framgår av de lämnade upplysningarna att Åklagar- myndigheten anser att när en utredning i en återupptagen förundersökning är färdigställd bör den dömde få ta del av förundersökningsmaterialet innan riksåklagaren tar ställning i frågan om ansökan om resning skall ges in. Det beslut som avslutar en återupptagen förundersökning kan närmast jäm- föras med ett åtalsbeslut. Även om en jämförelse inte kan göras fullt ut med en misstänkts behov av att få rådrum inför ett eventuellt åtalsbeslut så har också en dömd person ett i högsta grad befogat intresse av att få ta del av alla de uppgifter som framkommit under den återupptagna förundersökningen. Den dömde har förstås också möjlighet att efter att han tagit del av det nya utredningsmaterialet begära att ytterligare utredningsåtgärder vidtas. Om en sådan begäran görs ankommer det på riksåklagaren att ta ställning till den. Det förefaller mot denna bakgrund lämpligt att den dömde innan riksåklaga- ren fattar sitt beslut får del av allt det material som framkommit i den återupp- tagna förundersökningen. Detta synes också vara upp- fattning. Sammanfattningsvis är det min uppfattning att en slutdelgivning i princip bör ske även i dessa ärenden. översändes, som nämnts, förundersökningsprotokol- let till och . Med tanke på att det måste ha stått klart för Riksåklagaren att och inte tidigare getts möjlighet att ta del av allt överskottsma- terial är det i hög grad förvånande att Riksåklagaren inte såg till att de i sam- band med att den återupptagna förundersökningen redovisades för dem in- formerades om att det fanns ytterligare överskottsmaterial och att de, om de så önskade, skulle få möjlighet att ta del av detta material. Det var nog långt ifrån givet för ombuden att det fanns ytterligare material och mot bakgrund av hur deras försök att få ut uppgifter tidigare hanterats framstod det nog inte heller som självklart för dem att de skulle få del av materialet. gjordes allt material tillgängligt för och . Det hade då gått framställde första begäran om insyn i slasken. Sammanfattningsvis när det gäller Riksåklagarens handläggning av ombu- dens framställningar om att få ta del av såväl tidigare som nytt utredningsma- terial är jag kritisk till att myndigheten inte, senast i samband med att proto- kollet över den återupptagna förundersökningen överlämnades till ombuden , informerade dem om att det fanns ytterligare material i slas- ken och att de kunde få ta del av detta. 2 007 /0 8:JO1 Jag vill avslutningsvis på ett par punkter ge ett sammanfattande uttryck för de mera allmänna slutsatser som jag anser att detta granskningsärende ger upp- hov till. Den första gäller en misstänkts rätt till ett effektivt försvar mot en ankla- gelse för brott inför och under det ordinära rättegångsförfarandet. Flera regler i motiveras, som jag tidigare konstaterat, yt- terst av en strävan efter rättssäkerhet i den meningen att en misstänkt skall ges goda möjligheter att försvara sig och oriktiga domar bl.a. därigenom undvi- kas. Exempel på sådana regler är rätten att biträdas av en offentlig försvarare (21 kap. RB), att begära kompletterande utredning (23 kap. 18 § andra stycket RB), att åberopa egen bevisning (45 kap. 10 § första stycket RB) och att un- der huvudförhandling förhöra av åklagaren åberopade vittnen (36 kap. 17 § andra stycket RB). Även artikel 6 i och Europadom- stolens praxis rörande den bestämmelsens närmare innebörd ställer krav på hur förundersökning och rättegång skall ske. Det framgår tydligt av det aktuella ärendet att rätten för den misstänkte och försvararen att få insyn i allt förundersökningsmaterial är grundläggande för flertalet övriga processuella rättigheter och för en rättssäker handläggning i stort. Det står t.ex. klart att utan en sådan insyn försvåras den misstänktes möjligheter att avgöra om ytterligare utredningsåtgärder behöver vidtas och om andra vittnen än de av åklagaren åberopade behöver höras. Det är därför av avgörande betydelse för en fortsatt rättssäker process att den misstänkte och försvararen senast i samband med slutdelgivningen in- formeras om förundersökningen i dess helhet. Grundregeln måste vara att det är den misstänkte och försvararen inte polis och åklagare som har att av- göra om en viss uppgift är av betydelse eller inte. Jag vill erinra om att t.ex. en utredningsåtgärd som inte lett till förväntat resultat kan te sig betydelselös från åklagarens synpunkt, även om denne vinnlägger sig om att se objektivt på saken, men likväl kan te sig intressant ur försvarets perspektiv, antingen i sig eller som uppslag till fortsatta efterforskningar. Jag vill i detta sammanhang särskilt framhålla vikten av att en misstänkt och försvararen får ta del av varje uppgift som skulle kunna ha betydelse för försvaret i förhållande till det åtal som åklagaren står i begrepp att väcka, oavsett om uppgiften härrör från förundersökningen rörande den misstänkte, från samma förundersökning rörande annan misstänkt gärningsman eller från en annan förundersökning. Min uppfattning är, som tidigare nämnts, att vid en eventuell konflikt mellan, å ena sidan, behovet av sekretess i en ännu pågåen- de förundersökning för att kunna lagföra en viss gärningsman och, å den andra, en annan misstänkts rätt att ta del av uppgifter för att förbereda sitt försvar inför ett förestående åtal efter avslutad förundersökning, det senare intresset principiellt måste ges företräde. Härtill kommer att jag anser att det borde ges uttryckligt stöd i rättegångs- balken för att även en dömd person skall ha rätt till fullständig insyn i det material som tagits fram i den utredning som föregått åtal och dom. 2 007 /0 8:JO1 Min andra slutsats gäller riksåklagarens roll när en fråga om resning aktua- liseras. Denne har i sitt yttrande hit anfört bl.a. följande. Lagstiftarens ut- gångspunkt har varit att det är den som vill angripa en lagakraftvunnen dom som har att visa att den är felaktig. Vid fällande domar är det alltså i grunden den dömdes sak att göra sannolikt att domen i väsentlig del är oriktig. Riks- åklagaren är därvid den dömdes motpart. Dessa förhållanden hindrar dock inte att även denna åklagaruppgift skall fullgöras utan ovidkommande hänsyn och med ett särskilt ansvar för att medverka till att undanröja rättsfel. Med den reglering som finns kan det inte sägas vara åklagarväsendets uppgift att söka efter förhållanden som skulle kunna ligga till grund för ett angrepp på en lagakraftvunnen dom. Inte heller är det normalt en åklagaruppgift att utreda påståenden om resningsgrundande förhållanden eller att ansöka om resning till den dömdes förmån. Om det inte föreligger entydiga bevis i friande rikt- ning måste utgångspunkten vara att riksåklagaren skall motsätta sig resning. Jag förstår riksåklagarens ståndpunkt så, att åklagarsidans uppgift i första hand är att slå vakt om orubblighetsprincipen. En sådan utgångspunkt är givetvis rimlig för företrädare för en myndighet, vars uppgift bl.a. är att tillgodose det allmänna intresset av att brott utreds och brottslingar lagförs, att värna målsägandens rätt och att medverka till att sta- tens straffanspråk upprätthålls. Det kan också förefalla naturligt att åklagarvä- sendet, sedan en av dess befattningshavare med framgång fullföljt sin lagfö- ringsuppgift, hävdar huvudregeln om lagakraftvunna domars orubblighet. Min uppfattning är emellertid att nuvarande ordning fordrar ett betydligt mer aktivt handlande från riksåklagarens sida än som kommer till uttryck i den angivna ståndpunkten och, särskilt, än som förekommit i fallet . I en situation då nya omständigheter eller bevis framkommer som ger anledning att hysa tvivel på en fällande hovrättsdoms riktighet finns det näm- ligen praktiskt sett inte någon annan än riksåklagaren som har erforderliga möjligheter att granska det nya materialet i ljuset av den tidigare domen. Riksåklagaren har, särskilt inom ramen för en återupptagen förundersökning, tillgång till åklagar- och polisväsendenas samlade resurser. Den dömde sak- nar, å andra sidan, särskilt om han avtjänar fängelsestraff, möjlighet att låta undersöka det nya materialets bärkraft. Offentlig försvarare kan med nuva- rande regler inte förordnas för ett sådant uppdrag. Den dömde är således i en sådan situation helt hänvisad till att antingen försöka förmå t.ex. en advokat att, åtminstone till en början, utan ersättning gå igenom handlingarna i målet eller hoppas på att någon ihärdig journalist skall intressera sig för fallet. Det är enligt min mening orimligt att hur väl en utredning av förutsättningarna för resning görs och därmed hur väl underbyggd en eventuell resningsansökan kan komma att bli får bero av sådana tillfälligheter som om någon privat- person väljer att engagera sig i saken. Det kan dessutom med fog hävdas att vid tvivel på att ett avgörande i en statens domstol är riktigt, det principiellt måste vara en uppgift för ett statens organ att utreda hur starkt detta tvivel är och att, i förekommande fall, med- verka till att rättelse sker. 2 007 /0 8:JO1 Det är möjligt att riksåklagarens uppgift skulle kunna renodlas till att slå vakt om orubblighetsprincipen om det i vårt land fanns en ordning med en fristå- ende instans för i första hand utredning av om det finns förutsättningar för att ansöka om resning och eventuellt också för prövning av om resning skall beviljas. Så är t.ex. fallet i (Den saerlige klageret), i (Kom- misjonen for gjenopptakelse av straffesaker) och i (the Commission). Jag vill inte inom ramen för detta gransknings- ärende ta ställning till behovet av en nyordning utan nöjer mig med att kon- statera att utan en sådan från parterna fristående instans tvingas riksåklagaren, av såväl principiella som praktiska skäl, att axla uppgiften att vara den döm- des motpart och bära det yttersta ansvaret för att utreda om nya omständigheter är av sådant slag att de motiverar en ansökan om resning till den dömdes förmån. Lämpligheten av att en åklagare använt sig av sin tjänstetitel när han efterfrågade vissa uppgifter på Internet samt vissa synpunkter rörande en åklagares möjlighet att bistå en kollega med råd (Dnr 2299-2005) I en anmälan till JO framförde klagomål mot kammaråkla- garen vid (dåvarande Östra avdelningen). anförde bl.a. att på ett dis- kussionsforum på Internet (dykarna.nu) uppgett att denne i tjänsten hade ett ärende som rörde fornminnesbrott trots att så inte var fallet. Han var vidare missnöjd med att involverade sig i utredningen av brottet, bl.a. genom att kontakta polismannen som handlade brottsutred- ningen. Till anmälan var en utskrift av ett inlägg på det nämnda diskussionsforu- met fogat. Inlägget hade följande lydelse: Information om vrakplundrarna (Hesperius m fl) skrevs inlägg om att någon polisanmälts för vrakplundring av bl a s/s Hesperius och s/s . Jag skulle å tjänstens vägnar vilja komma i kontakt med personer som kan lämna upplysningar. Jag vill veta vem som polisanmälts, vem som gjort polisanmälan och till vilken polismyn- dighet. (här angavs telefonnumret till hans arbetsplats) Ärendet remitterades till som anmodades att lämna upplysningar och yttra sig över vad som anförts i anmälan. 2 007 /0 8:JO1 (generaldirektören ) kom in med ett remissvar jämte yttranden från avdelningschefen och . bekräftade i sitt yttrande att han på Inter- netforumet efterfrågat information på sätt som angetts. Han uppgav vidare i huvudsak följande. Som framgår av inlagor är det också riktigt att jag på min fritid sysslar med avancerad sportdykning och vraksökning, är emot vrakplundring samt är styrelseledamot i marinhistoriska sällskap r.f. fick jag av en bekant veta att någon anmälts till polisen för att olovligen ha tillgripit en skeppsklocka från vraket av det förlista ångfartyget s/s Hesperus. Eftersom jag i egenskap av åklagare kände väl till att anmälningar angående komplicerade brott i många fall inte utreds av polis eller åklagare p g a resursbrist eller okunskap rörande gällande lagstiftning, beslöt jag mig för att försöka få kontakt med aktuell förundersökningsledare för att bistå med mina kunskaper i ämnet. Det rör sig om relativt komplicerad lagstiftning som ett domstolsavgörande av allmänpreventiva skäl var av stor vikt. Jag efterfrågade således information på Internetforumet enligt ovan. Orsaken till att jag skrev å tjänstens vägnar och angav min tjänstetitel var att det enligt uppgift förekommit trakasserier av och hotelser mot de personer som gjort polisanmälan och hörts som vittnen av polisen. Jag ville alltså att det skulle stå klart för den som läste min förfrågan att jag inte var någon av dem som stod bakom trakasserierna. Det kan nämnas att jag gjorde min förfrågan från min bostad och att jag inte i tjänsten hade att göra med den pågående förundersökningen. Att jag efterfrågade informationen å tjänstens vägnar var således beroende på vilken innebörd man lägger i uttrycket kanske inte helt riktigt, även om jag för den skull inte gett mig obehörigen ut för att utöva myndighet. Min involvering i utredningen efter att jag gjort min förfrågan kontaktades jag av den polis som skötte utredningen, . Vi diskuterade de juridiska spörsmålen i all- männa ordalag och jag bekräftade att hans juridiska slutsatser var korrekta. Jag efterfrågade dock inte och fick inte heller ta del av någon sekretessbelagd information. Jag fick ex v varken veta vad anmälaren eller den misstänkte hette. hade jag även kontakt med kammaråklagare som sedermera väckte åtal i ärendet. Inte heller i det fallet efterfrå- gade jag eller fick del av uppgifter som omfattades av förundersökningssekre- tessen. anförde bl.a. följande. Det är inte ovanligt att åklagare agerar samtalspart åt andra åklagare och poli- ser. Det kan vara ett sätt att förbättra beslutsunderlaget. Min bedömning är att Rosenlöf inte borde ha agerat på Internetforumet på sätt han gjort. Förfarandet är olämpligt. anförde bl.a. följande. tillvägagångssätt att efterfråga de aktuella uppgifterna via ett Internetforum har varit klart olämpligt och att ge sken av att detta skedde i hans yrkesutövning direkt missvisande. Att en åklagare vid handläggning särskilt av komplicerade ärenden ibland är i behov av att utbyta råd och erfarenheter av andra åklagare är inget ovan- 2 007 /0 8:JO1 Sålunda kan det exempelvis förekomma att åklagare vid Åklagarmyndig- heten informellt begär råd av åklagare vid hur omfat- tande bedrägerier i näringsverksamhet lämpligen bör utredas. På motsvarande sätt förekommer det att en åklagare i efterfrågar råd från en annan eko-åklagare med särskilda erfarenheter av tillämpning av en ny straffbestämmelse. Detta är ett normalt led i den egna kompetensutveck- lingen och syftar till att förbättra beslutsunderlaget och därmed kvaliteten i brottsutredningarna. Den åklagare som agerar bollplank torde knappast ha något behov av personuppgifter och annan typ av identifierande information. Mot bakgrund av de uppgifter lämnat om sina kontakter med polismannen och kammaråklagaren finns det ingen anledning att kritisera honom härför. I ett beslut anförde chefsJO följande. Efterfrågande av uppgifter på Internet Av utredningen framgår att på ett diskussionsforum på Inter- net förklarade att han önskade komma i kontakt med personer som kunde lämna upplysningar om en viss förundersökning. De uppgifter han efterfråga- de var vem som hade gjort polisanmälan i det aktuella ärendet, vem som hade anmälts och till vilken polismyndighet saken hade anmälts. Han uppgav att han ställde frågorna å tjänstens vägnar. Det är klarlagt att i sin tjänst som åklagare vid Ekobrotts- myndigheten inte handlägger ärenden av nu aktuellt slag och att det således inte var med anledning av hans tjänst där som frågan ställdes. har i stället uppgett att syftet med hans begäran på Internet var att kunna komma i kontakt med förundersökningsledaren i den aktuella utredningen för att bistå med sina kunskaper i det ämne som saken rörde. Han har vidare angett att han uttryckte sig som han gjorde för att han ville visa att han inte var en person som stod bakom trakasserier eller hot som han hade hört före- kom mot personer som hade gjort polisanmälningar eller hörts som vittnen i detta slag av ärenden. Även om syfte varit att bistå med sina juridiska kunskaper i ämnet har han inte varit berättigad att ange att han sökte information på tjänstens vägnar. Den ytterligare förklaring som har lämnat om sitt sätt att uttrycka sig medför inte heller att det varit befogat att ange att han handlade i tjänsten. Jag anser i likhet med att det står klart att agerade som privatperson när han efterfrågade uppgifterna. Hans påstående att han begärde uppgifterna i tjänsten var således oriktigt. Som hans förfrågan var formulerad måste han också ha insett att det kunde uppfattas som att han på detta sätt försökte få del av uppgifter som kunde vara föremål för förundersökningssekretess eller sekretess till skydd för enskilds personliga förhållanden. Det är självfallet oacceptabelt att en åklagare uppger att han handlar i tjänsten när han i själva verket agerar som privatperson. Det är också av grundläggande betydelse för förtroendet för åklagarkåren att åtgärder som en åklagare vidtar i egenskap av privatperson ges sådan form eller utförs på 2 007 /0 8:JO1 sådant sätt att det står klart att åklagaren inte agerar på yrkets vägnar. Detta gäller även om, som i förevarande fall, syftet med åklagarens agerande är en önskan att bistå annan med sina kunskaper inom det område som är aktuellt i en viss brottsutredning. förtjänar allvarlig kritik för att han på Internet, under det felaktiga påståendet att han handlade på tjänstens vägnar, efterfrågade uppgif- ter gällande en brottsutredning. har, som framgått, uppgett att hans förfrågan på Internet mo- tiverades av att han önskade komma i kontakt med förundersökningsledaren för att bistå denne med sina kunskaper om den lagstiftning som gällde inom området. Han har vidare upplyst att han efter sin förfrågan blev uppringd av och att han senare även kom i kontakt med åklagaren som väckte åtal i ärendet samt att han under sina kontakter med dessa personer inte efter- frågade eller fick del av några uppgifter som omfattades av förundersöknings- sekretess. Han har dock angett att han för bekräftade att dennes juridiska slutsatser var riktiga. När det gäller såväl behovet som nyttan av att en åklagare i olika situatio- ner rådgör och utbyter erfarenheter med kollegor har jag ingen annan uppfatt- ning än den som redogjorts för i remissvar. Vad Eko- brottsmyndigheten anfört tar emellertid enligt min uppfattning främst sikte på den situationen att en åklagare i sin roll som förundersökningsledare själv tar initiativ till att söka råd av en kollega. I nu aktuellt fall är dock situationen något annorlunda då utgångspunkten är att en åklagare med ett privat engagemang inom det område en viss förun- dersökning rör önskat komma i kontakt med förundersökningsledaren i syfte att bistå denne med sina kunskaper. I en sådan situation finns det anledning att iaktta större försiktighet. Om en åklagare oombedd önskar bistå med råd i ett ärende skall den kon- takten tas med förundersökningsledaren och inte med den polisman som utre- der ärendet. Det är förundersökningsledaren som ansvarar för förundersök- ningen i dess helhet och som har att ge dem som biträder honom behövliga direktiv i arbetet (1 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Det är inte förenligt med denna ordning att en annan åklagare än den som leder förunder- sökningen ger vad som kan uppfattas som anvisningar om arbetets inriktning till en utredningsman. Vidare anser jag att det bör krävas att åklagaren, i före- kommande fall, vid sin kontakt med förundersökningsledaren upplyser om att han har ett privat engagemang i de frågor som är aktuella i förundersökningen. När det gäller kontakter med och har jag, mot bakgrund av vad som framkommit om hans avsikt att söka kontakt med förundersökningsledaren i ärendet och om innehållet i kon- takterna, inte underlag för att kritisera honom i denna del och har inte heller funnit det meningsfullt att vidta ytterligare utredningsåtgärder i saken. 2 007 /0 8:JO1 Uttalande om huruvida framförande av ett budskap kan vara att anse som förargelseväckande beteende i mening kritik mot ett polisingripande under en demonstration (Dnr 3049-2005) I en anmälan till JO framförde klagomål mot Polismyndighe- ten i med anledning av en polismans ingripande under en demonstration. Han uppgav bl.a. följande. hölls en demonstration anordnad av föreningen , för Bioetisk Reform, på i holm. hade lämnat följande tillstånd för demonstrationen: Demonstration mot abortlagen med banderoller/bilder och högtalare. Ca 50- 500 demonstranter. I demonstrationen deltog dock endast ett tiotal personer, bl.a. föreningens ordförande . Demonstranterna bar fyra bande- roller med text och bilder. Bilderna, som föreställde aborterade , var cirka en meter höga och . I anslutning till bilderna fanns texter som bl.a. Vi tyckte inte vi hade tid med dig förlåt, Jag tvingade din mamma att abortera dig förlåt och Mer än en miljon ofödda dödade i . Eftersom m.fl. inför demonstrationen hade varit oroliga för eventuella motdemonstranter hade en polisman lovat att se till att en polispa- trull skulle möta dem på platsen. Men då ingen polis kom påbörjades mani- festationen i alla fall. Det uppstod en livlig diskussion med en förbipasserande kvinna. Det uppstod en mindre folksamling och ringde för säkerhets skull till polisen. En polispatrull med bl.a. kommissa- rien anlände och därefter kunde demonstrationen fortgå utan störningar. Efter det att manifestationen pågått i uppgav att bilderna måste tas ned eftersom han då gjorde bedömningen att dessa väcker anstöt. Om så inte skedde skulle bilderna tas i beslag. , som motiverade sitt beslut utifrån lagen om förargelseväckande beteende, uppgav dock att demonstrationen kunde fortsätta utan bilder. De- monstranterna lydde och tog ned bilderna men avslutade demonstrationen, eftersom de inte såg någon poäng med att fortsätta eftersom bilderna ut- gjorde deras främsta budskap. Enligt hade föreningen fått tillstånd att visa bilderna, och han ifrågasatte därför om inte beslut innebar en faktisk inskränkning i de demokratiska fri- och rättigheterna. Tillståndsbeviset för demonstrationen samt en händelserapport rörande de- monstrationen infordrades och granskades. 2 007 /0 8:JO1