frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Mot bakgrund av vad som är känt beträffande A.A:s bakgrund finner regionen inte skäl att kritisera val av skor i anslutning till nu aktuell transport. Avslutningsvis vill regionchefen tillägga att anstaltens anpassning till nya rutiner som skickats ut från ligger i linje med Kriminalvårdens strävan till ett gemensamt förhållningssätt inom hela myndigheten. A.A. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. Av 9 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår att en intagen skall behandlas med aktning för sitt människovärde och bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt. Enligt 42 § KvaL skall vid transport av en intagen, såvitt möjligt, ses till att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet. Vid den säkerhetsmässiga bedömningen inför transporten beslutade trans- portledaren, såvitt här är i fråga, att A.A. inte, vilket han tänkt, fick bära gym- nastikskor utan anmodades att sätta på sig tofflor. Kriminalvården har i re- missvaret anfört att denna bedömning gjordes utifrån vad som var känt om A.A. Utredningen i ärendet ger inte stöd för någon kritik från min sida mot bedömningen. I avsaknad av befintliga rutiner kom transportledarens beslut om använd- ning av tofflor inte att dokumenteras på något annat sätt än att det gjordes en notering i en rapport avseende olämpligt uppträdande, vilken antecknats i A.A:s behandlingsjournal. Jag har tagit del av den rutin (Imperativt Säkerhetsutskick nr 24, , Nytt transportkoncept) som omnämns av Kriminalvården i yttran- det till JO. Jag har också tagit del av den därefter reviderade rutinen (Impera- tivt Säkerhetsutskick nr 10, , Kriminalvårdens reviderade transportkoncept). Frågan om användningen av tofflor och dokumentation av skoval eller klädsel i beslutet rörande villkoren för transporten finns inte reglerad i denna rutin. Härav får enligt min mening dras slutsatsen att frågor om klädsel och skor normalt inte betraktas som en del av säkerhetsar- rangemanget. 2 008 /0 9:JO1 Av remissvaret framgår inte vilka överväganden som anstalten kan ha gjort med anledning av mitt beslut i ärende dnr 888-2005. Mot denna bakgrund vidhåller jag den uppfattning jag gav uttryck för i det beslutet, nämligen att anstalten bör se över sina rutiner beträffande användningen av tofflor i dessa sammanhang, så att dylika åtgärder inte används i andra fall än där det är nödvändigt för att upprätthålla en rimlig nivå av säkerhet. Enligt min mening bör också, som jag anförde då, t.ex. skoval dokumenteras i beslutet rörande villkoren för utevistelsen, på samma sätt som andra villkor som motiverats med säkerhetsskäl. En annan ordning innebär som i detta fall att säkerhetsfrågor till vilka ställning bör tas i samband med beviljande av permissionen överlåts till transportledaren. Jag vill här erinra om att den som fattar beslut i ett permissionsärende har ansvaret för att permissionen planeras på ett sådant sätt att risken för missköt- samhet motverkas (se då gällande KVFS 2006:20 s. 33, numera 2006:26 s. 31). Samma synsätt gör sig för övrigt också gällande i det ovan nämnda imperativa säkerhetsutskicket nr 24, , s. 1 respektive nr 10, , s. 8, som båda utfärdades efter den i detta ärende aktuella händelsen. Vad som framkommit i övrigt i ärendet föranleder ingen ytterligare åtgärd från min sida. Jag vill dock framhålla vikten av att principerna om att den intagne skall behandlas med aktning för sitt människovärde och, i samband med utevistelser, inte utsättas för onödig uppmärksamhet iakttas av anstalten. (Dnr 3808-2006) klagade på att Kriminalvården, häktet , hade överlämnat ett brev ställt till honom till åklagaren för granskning. Han anförde vidare bl.a. att han inte fått någon underrättelse om namnet på den tjänsteman som utfört gransk- ningen. Kriminalvården anmodades att yttra sig över vad A.O. anfört i sin anmälan. I remissvaret anförde Kriminalvården, Region , genom regionchefen , följande (de till remissvaret fogade bilagorna har uteslutits här). 2 008 /0 9:JO1 dömdes av till fängelse och förverkande av två månaders villkorligt medgiven frihet. I domen förord- nades att A.O. skulle kvarbli i häkte till dess tingsrättens dom i ansvarsdelen vann laga kraft mot honom. överklagade domen till Hovrätten för Nedre , som i dom fastställde tingsrättens domslut. I do- men förordnade hovrätten att A.O. skulle kvarbli i häkte till dess domen i an- svarsdelen vann laga kraft mot honom, dock längst till den dag då han skulle ha frigivits villkorligt om han hade verkställt fängelsestraffet i anstalt. hade varit frihetsberövad i målet . Han frigavs från häktet , den dag han skulle frigivits villkorligt om han hade verkställt straffet i anstalt. Lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. i fortsättningen kallad häkteslagen gällde för frihetsberövandet. Av 9 § häkteslagen följer att brev från den häktade till svenska myndighe- ter, internationella organ eller den häktades offentlige försvarare skall vidare- befordras utan föregående granskning. Därutöver får den häktade sända eller ta emot brev, om det kan ske utan fara från säkerhetssynpunkt och, för den som är häktad på grund av misstanke om brott, utan fara för att bevis undan- röjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras (kollusionsfara). Vägras den häktade att sända eller ta emot brev utan föregående granskning av dess innehåll, skall brevet hållas kvar men får inte öppnas utan den häktades med- givande. Av 16 § häkteslagen framgår att det är undersökningsledaren eller åklagaren som skall avgöra om det föreligger kollusionsfara som utgör hinder för den häktade att sända eller ta emot brev utan föregående granskning av dess innehåll. Det brev som är föremål för diskussion hade som avsändare en person vid namn . med en boxadress i . Av häktets yttrande framgår att man utgick från att det härrörde från en D.J. som man visste var placerad i häktet med restriktioner. Med vilken grad av säkerhet man kunde utgå från att D.J. ett tämligen vanligt svenskt namn var just den D.J. som man kände till framgår inte av yttrandet. Såvitt framgick av brevet hade det inte genomgått någon granskning av åklagare. Häktet översände därför brevet till åklagarmyndigheten för prövning av om brevväxling mellan D.J. Så långt utredningen visar, föregicks inte det initiati- vet av någon underhandskontakt mellan häktet och vare sig åklagaren eller häktet . När det gäller häktet Gävles åtgärd, att översända brevet till åklagarmyn- digheten för prövning, är det enligt Kriminalvårdens mening möjligt att an- lägga två principiellt motsatta perspektiv på frågan om handlandet kan anses vara i överensstämmelse med häkteslagens regler (det fortsatta resonemanget bygger på förutsättningen att man klarlagt avsändarens identitet och omfatt- ningen av hans restriktioner). Å ena sidan kan man anse att brevet i och med att det hade lämnat häktet och överlämnats till Posten för vidarebe- fordran hade passerat de granskningsmöjligheter för utgående post som med- ges enligt häkteslagen. Med ett sådant synsätt blir effekten att det var adressatens A.O:s inkommande post som, trots att han inte hade några restriktioner, blev föremål för åtgärder. Med ett sådant synsätt kan åtgärden inte anses vara i överensstämmelse med häkteslagens regler. Den bedömning- en ändras inte av att A.O. hade lämnat ett postgranskningsmedgivande efter- som han, som sagt, inte var belagd med restriktioner. Å andra sidan kan man anlägga ett myndighetsperspektiv på åtgärden och anse att, så länge avsända- ren var placerad i häkte och belagd med restriktioner som innebar att han inte fick sända post utan föregående granskning, möjligheterna att vidta åtgärder 2 008 /0 9:JO1 med hans utgående post inte var begränsade till det verksamhetsställe där han var häktesplacerad, utan gällde inom myndigheten (Kriminalvården) i sin helhet och oberoende av om brevet hade överlämnats för extern post- befordran. Med ett sådant synsätt, vilket Kriminalvården anser bör ha förord när brevet finns i Kriminalvårdens vård, finns det inget principiellt att invända mot åtgärden. Under alla förhållanden bör dock den synpunkten framföras, att handlägg- ningen av brevgranskningsfrågan sannolikt hade vilat på säkrare grund om häktet Gävles åtgärd med brevet hade föregåtts av underhandskontakter med häktet och åklagarmyndigheten. Den polisman som, på åklagarmyndighetens uppdrag, prövade häktets framställan om brevgranskning avgjorde saken genom beslut . vände sig därefter till häktet med en förfrågan om bl.a. namnet på beslutsfattaren. Förfrågan tycks av häktet ha uppfattas som en begäran om uppgift ur allmän handling som förvarades hos häktet och som A.O. ville ha nedtecknad av häktet. Förutsatt att det var klarlagt att A.O. bara ville utfå den aktuella uppgiften inte själva handlingen anser Kriminalvår- den inte att häktet förfor felaktigt när man hänvisade A.O. till den beslutsfat- tande myndigheten, eftersom beslutsfattarens namn är svårt att uttyda ur namnteckningen. Han tillade därvid bl.a. att lämpligheten av att åklagaren överlåter granskningen till en polisman kan ifrågasättas. Uppgifter i ärendet föranledde chefsjustitieombudsmannen att ta upp ett initiativärende rörande polis och åklagares handläggning av frågan om huruvida brevförsändelse till en häktad person fick tas emot (dnr 4836-2007). I beslut anförde JO följande. Enligt artikel 8 första punkten , vilken gäller som svensk lag (1994:1219), har envar rätt till skydd för bl.a. sin korrespondens. I arti- kelns andra punkt medges dock undantag från skyddet för vad som är stadgat i lag i vissa angivna syften, bl.a. förebyggandet av oordning eller brott. I 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) stagdas att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Skyddet för förtrolig kommunikation får begränsas genom lag eller, undantagsvis, annan författning (jfr 2 kap. 12 § första stycket RF). Av motiven till bestämmelserna framgår att skyddet gäller bara under beford- ringstiden. När meddelandet nått fram till adressaten träder andra skyddsreg- ler i funktion, bl.a. reglerna om skydd mot husrannsakan (jfr prop. 1975/76:209 s. 147 och 287). De nämnda grundlagsbestämmelserna är till- lämpliga på intagna i häkten i motsvarande mån som på andra medborgare. Det ligger emellertid i sakens natur att utrymmet för inskränkningar är större inom kriminalvården än inom andra områden (jfr JO 1994/95 s. 175). Ut- gångspunkten vid granskning av brev till och från den som är häktad eller 2 008 /0 9:JO1 intagen i kriminalvårdsanstalt skall dock vara att granskningen innebär ett allvarligt ingrepp i den enskildes personliga integritet. De inskränkningar avseende brev som gällde för A.O., som inte hade med- delats restriktioner enligt 24 kap. 5 a § , framgår huvudsakli- gen av 9 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen). Enligt denna bestämmelse får, som också framgår av Krimi- nalvårdens yttrande, den häktade normalt ta emot brev, om det kan ske utan fara från säkerhetssynpunkt och, för den som är häktad på grund av misstanke om brott, utan fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Av 16 § häkteslagen följer att, om den häktade har meddelats restriktioner, det inte är Kriminalvården utan undersökningsledaren eller åklagaren som skall avgöra om det finns hinder mot att den häktade t.ex. får ta emot eller sända brev. Av utredningen framgår att det aktuella brevet kom in till häktet med normal postbefordran och att brevet därefter på häktets initiativ översändes till för granskning. Av utredningen framgår vidare att häktets framställan till åklagaren avsåg D.J. Frågan är då om rätten att granska avsändarens, D.J:s, post hade upphört när häktet över- lämnat brevet till postbefordran. Jag är benägen att besvara den frågan jakande. Möjligheten att ingripa med brevgranskning regleras som nämnts i häktes- lagen. Det finns enligt min mening ingenting i den lagen som tyder på att åtgärder som avser en häktad kan företas av något annat häkte än det där den häktade är intagen. Den omorganisation som Kriminalvården genomförde förändrar inte den bedömningen. Statsmakternas avsikt med den omor- ganisationen kan enligt min mening knappast ha varit att utan lagändring utvidga möjligheterna att inskränka intagnas fri- och rättigheter, vilket får sägas bli fallet om vilket häkte som helst skulle kunna ingripa mot en häktad. Att det inte är ett rent hypotetiskt fall framgår för övrigt av detta ärende. Tvärtom gäller, och bör gälla, att inskränkningar i enskilda personers grund- lagsstadgade fri- och rättigheter skall tolkas restriktivt, dvs. en myndighet skall ha klart författningsstöd för de inskränkande åtgärder den vidtar (jfr JO 1998/99 s. 138). Min utgångspunkt är således att möjligheten att granska D.J:s utgående post upphörde i och med att brevet överlämnades till postbefordran av häktet . Häktet hade alltså inte lagligt stöd för sina åtgärder beträf- fande D.J:s utgående post. Däremot hade häktet naturligtvis haft möj- lighet att med stöd av 9 § häkteslagen granska den post som ankom till A.O., om skäl härför hade ansetts föreligga. Häktet förtjänar allvarlig kritik för det inträffade. Det som A.O. framfört i övrigt ger inte anledning till någon ytterligare åt- gärd eller något uttalande från min sida. 2 008 /0 9:JO1 Omhändertagande av en tidskrift vid visitation av intagens bostadsrum (Dnr 5263-2006) I en anmälan mot Kriminalvården, anstalten , som kom in till JO , klagade . på att en tidskrift tagits i be- slag vid visitation av ett bostadsrum. visitationsliggare i den här aktuella delen togs in och granska- des. Efter remiss anförde Kriminalvården, , genom ställföreträdan- de regionchefen , följande. Kriminalvården, , har inhämtat uppgifter från anstaltsledningen i . I samband med en grundlig visitation av A.L. och M.P:s bostads- rum, togs en tidskrift omhand (dessa intagna delade bostadsrum). Två tjäns- temän genomförde visitationen. De intagna var inte närvarande under visita- tionen. Ett skriftligt meddelande (visitationsprotokoll) lämnades i bostads- rummet om att tidskriften tagits omhand, undertecknat av den tjänsteman som verkställde omhändertagandet. Tidskriften placerades i M.P:s förrådsskåp och förtecknades av vakthavande befäl, som hade beordrat visitationen, på hans förrådskort. Efter att A.L. kontaktat personal och uppgett att A.L. var ägare till tidskriften, flyttades tidskriften till A.L:s förrådsskåp och för- tecknades på A.L:s förrådskort. Enligt 39 b § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt skall egen- dom som skall tas om hand i samband med kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning eller i enlighet med 84 § [vid tiden för den aktuella visitationen 64 §, JO:s anm.] lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, förtecknas. Förteckningen skall skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under skall, om det är möjligt, ytterligare en tjänsteman skriva under förteckningen. Krimi- nalvården skall, om inte något annat är särskilt föreskrivet, se till att egendo- men förvaras på ett betryggande sätt. Enligt 1 kap. 9 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verk- ställighet i anstalt, KVFS 2006:26 [vid tiden för den aktuella visitationen 2006:20, numera 2008:3 JO:s anm.] skall en förteckning upprättas över alla tillhörigheter som förvaras av anstalten. De skall beskrivas och egendom med stort ekonomiskt värde skall även fotograferas. Förteckningen skall skrivas under av den intagne och den tjänsteman som upprättat förteckningen. 2 008 /0 9:JO1 den intagne vägrar att skriva under skall ytterligare en tjänsteman, efter kon- troll, skriva under förteckningen. Förteckningen skall löpande uppdateras avseende inlämning och uttag av tillhörigheter som skall vara kvitterade av den intagne. En inventering av den intagnes tillhörigheter skall om möjligt ske minst en gång och anteck- ning om att sådan inventering gjorts skall ske på det dokument där egendo- men finns förtecknad. Den intagne skall erbjudas att närvara vid en sådan inventering. Anstalten ansvarar enbart för egendom som tagits emot för förvaring och förtecknats. Sådan egendom skall förvaras så att den inte kan åtkommas av obehörig. Anstalten skall utarbeta rutiner som garanterar att intagnas egen- dom hanteras på ett säkert sätt. Av de allmänna råden under denna § framgår bl.a. att åtkomst till intagnas egendom bör begränsas till ett fåtal kriminalvårdstjänstemän. Syftet med regleringen angående omhändertagande av egendom i samband med bl.a. visitation av bostadsrum är att säkerställa att den intagne underrättas om åtgärden, att egendomen förvaras på ett betryggande sätt samt att vidtagna åtgärder skall dokumenteras där det även framgår vem eller vilka tjänstemän som hanterat egendomen. 39 b § förordningen om kriminalvård i anstalt synes utgå från att den in- tagne är närvarande vid omhändertagandet. När detta inte är fallet skrivs visi- tationsprotokollet endast under av den eller de tjänstemän som omhändertar egendomen. Kriminalvårdens uppfattning är att detta protokoll får anses vara en förteckning i enlighet med § i förordningen. Den förteckning som sedan görs när egendomen placeras i den intagnes förråd är en löpande förteckning av tillhörigheter som Kriminalvården förva- rar för den intagnes räkning och som inte får sammanblandas med bestäm- melsen i 39 §. Om det inkommer egendom utifrån till den intagne skall den kvitteras av den intagne. Detsamma gäller vid utlämning. När egendom har omhändertagits från den intagnes bostadsrum, underrättas den intagne genom visitationsprotokollet. Denna förteckning skrivs normalt inte under av de tjänstemän som faktiskt omhändertagit egendomen eftersom tillgång till den egendom som förvaras i förråden är begränsad till ett fåtal tjänstemän. Anstalten dokumentation i samband med den aktuella visita- tionen följer praxis i kriminalvården. Kriminalvården kan därför inte finna skäl för kritik mot anstalten. Därefter anmodades Kriminalvårdens huvudkontor att redogöra för anstaltens dokumentation i samband med den i ärendet aktuella visitationen. I remissvaret anförde huvudkontoret, genom generaldirektören , följande. Kriminalvårdens huvudkontor har anmodats att yttra sig över anstalten dokumentation i samband med en visitation av ett bostadsrum, särskilt med avseende på frågan om anstaltens dokumentation i samband med om- 2 008 /0 9:JO1 händertagande av egendom uppfyller de krav på förteckning som uppställs i 39 b § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (KvaF). Kriminalvården, genom , har tidigare avgivit yttrande till JO i ärendet. I fråga om sakförhållandena hänvisas i huvudsak till regionens ytt- rande. Huvudkontoret får med anledning av JO:s anmodan tillägga följande. Kriminalvården anses ha befogenhet att undersöka sina förvaringslokaler och den egendom som finns i dessa i syfte bl.a. att vidmakthålla frihetsberövan- det. har i sitt betänkande Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54, avsnitt 18.8) föreslagit att bestämmelser skall införas så att det genom lag blir klarlagt att Kriminalvården har rätt att undersöka alla ut- rymmen i en anstalt och all egendom som påträffas i anstalten. Förslaget i denna del har dock ännu inte lett till lagstiftning. Kontroll av bostadsrum i en anstalt eller intagnas privata egendom regleras i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVFS 2006:26 (anstaltsföreskrifterna) [vid tiden för den aktuella visitationen 2006:20, numera 2008:3, JO:s anm.]. Av 4 kap. 22 § anstaltsföreskrifterna framgår att anstalten skall visitera intagnas bostadsrum så att rätt nivå upp- rätthålls vad gäller ordning och säkerhet. Anstalten skall fortlöpande analyse- ra behovet av sådana visitationer. Av 4 kap. 23 § anstaltsföreskrifterna fram- går att vid visitation av en intagens bostadsrum skall normalt minst två tjäns- temän delta när omhändertagande av egendom är aktuellt. Inom genomförs ett stort antal visitationer . Visita- tioner har varit och är fortfarande av avgörande betydel- se för ordningen och säkerheten i anstalten. Av såväl praktiska som säker- hetsbetingade skäl är den intagne i allmänhet inte närvarande när visitation av ett bostadsrum sker. Några regler i lag eller annan författning om att den in- tagne skall vara närvarande vid en visitation av dennes bostadsrum finns inte. Enligt 39 b § KvaF skall egendom som skall tas om hand i samband med kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning eller i enlighet med 84 § [vid tiden för den aktuella visitationen 64 §, JO:s anm.] KvaL för- tecknas. Förteckningen skall skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under skall, om det är möjligt, ytterligare en tjänsteman skriva under förteckningen. Krimi- nalvården skall, om inte något annat är särskilt föreskrivet, se till att egendo- men förvaras på ett betryggande sätt. Såvitt framkommit tillämpas vid anstalten i allmänhet en rutin som innebär att den intagne underrättas om omhändertagandet genom en skriftlig handling (visitationsprotokoll) i vilken den egendom som omhänder- tagits i samband med visitationen förtecknas. Visitationsprotokollet lämnas i den intagnes bostadsrum i samband med visitationen. Med hänsyn till att den intagne i regel inte är närvarande när omhändertagandet sker undertecknas inte förteckningen (visitationsprotokollet) av den intagne, utan istället av de två tjänstemän som utfört visitationen. I det aktuella ärendet har den skriftliga handling som lämnats i den intag- nes bostadsrum (JO:s aktbilaga 3) inte undertecknats av den intagne. Hand- lingen har inte heller undertecknats av två tjänstemän, utan endast en tjänste- mans initialer har antecknats. Huvudkontoret konstaterar att meddelandet inte kan anses uppfylla de krav på förteckning av omhändertagen egendom som ställs i 39 b § KvaF. Inte heller den rutin som enligt vad som framkommit i 2 008 /0 9:JO1 allmänhet tillämpas vid anstalten överensstämmer med ordalydel- sen i 39 b § KvaF, eftersom anledningen till att förteckningen undertecknas av två tjänstemän inte är att den intagne vägrat underteckna förteckningen, vilket är vad som anges i förordningstexten, utan att den intagne inte närvarat vid visitationen och omhändertagandet och därför inte beretts tillfälle att un- derteckna förteckningen. Som huvudkontoret anfört i ett tidigare avgivet yttrande till JO (JO:s dnr 1708-2007) torde en ordning som innebär att en förteckning undertecknas av de två tjänstemän som utfört visitationen och lämnas i den intagnes bostads- rum, tillgodose den intagnes intresse av att underrättas om omhändertagandet. Syftet med att den intagne i första hand skall underteckna förteckningen torde enligt Kriminalvårdens uppfattning vara att den intagne skall beredas tillfälle att genom sin underskrift bekräfta att den egendom som anges i förteckningen överensstämmer med den egendom som faktiskt omhändertas. För att detta syfte skall uppnås krävs enligt Kriminalvårdens bedömning att den intagne bevittnar själva visitationen och omhändertagandet och undertecknar förteck- ningen i samband därmed. Enligt huvudkontorets bedömning synes förordningstexten, som anger bl.a. kroppsvisitation och kropps- besiktning som exempel på när förteckning skall upprättas, främst ta sikte på situationer där den intagne är närvarande i samband med undersökningen. I sådana fall är det givetvis naturligt att den intagne bereds tillfälle att godkän- na förteckningen över den omhändertagna egendomen. Som nämnts ovan hör det dock till undantagen att den intagne är närvaran- de i samband med visitation av bostadsrum. Det skulle medföra väsentliga nackdelar av såväl säkerhetsmässig som praktisk natur att kräva att den intag- ne alltid skall vara närvarande vid visitation av bostadsrum.