frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Som framgått var det också inom ramen för den sistnämnda utredningen som polismyndighetens beslut om s.k. daktning, dvs. att fingeravtryck och fotografi skulle tas på A.A., fattades. Eftersom ett sådant beslut i vissa fall även får avse den som inte är misstänkt för brott har jag inte någon erinran mot beslutet. har dock ifrågasatt det förhållandet att ingen av föräldrarna fick närvara när beslutet verkställdes. Även om det inte finns någon lagstadgad rättighet för en vårdnadshavare att närvara vid en daktning anser jag rent allmänt att polisen i största möjliga utsträckning bör eftersträva att tillgodose ett sådant önskemål. Eftersom foto- grafering och tagande av fingeravtryck i det aktuella fallet skulle utföras på kriminalvårdens häktesavdelning, där särskilda restriktioner råder, finner jag emellertid inte anledning att kritisera polismyndigheten för att vårdnadsha- varna inte tilläts närvara. När det sedan gäller beslutet om kroppsbesiktningen DNA-provtagningen vill jag först nämna att åklagarens beslut i sak inte föranleder något uttalande från min sida. I sammanhanget kan nämnas att riksåklagaren i ett beslut i ett tillsynsärende konstaterat att åklagarens beslut var korrekt (ÅM-A 2006/2090). har däremot i anmälan klagat på att Per i samband med DNA-provtagningen inte kunde ge ett tydligt besked om provtagningen skulle ske av utrednings- eller registreringsskäl och att provtagningen genomfördes innan överprövning hade skett. uppgav Per att DNA-provet skulle tas av såväl ut- rednings- som registreringsskäl. har i remissvaret inte när- mare kommenterat detta, och jag anser det inte meningsfullt att utreda frågan vidare. Jag kan dock konstatera att syftet med provtagningen inte tydligt framgår av den infordrade tvångsmedelsblankett på vilken åklagarens beslut 2 008 /0 9:JO1 har dokumenterats, vilket givetvis kan vara en förklaring till att Per Bäck- ström uppgav båda syftena. Av åklagarens yttrande i överprövningsärendet framgår dock att beslutet fattades med stöd av 28 kap. 12 a § RB, dvs. Även polismyndigheten har i remissvaret uppgett att så var fallet. Som framgått har i förarbetena till den nämnda bestämmelsen angetts att det är angeläget att polisen klart upplyser den enskilde om syftet med provtagningen och hur provet kommer att användas. Jag kan därför in- stämma i polismyndighetens bedömning att för det fall tydlig information inte lämnades är detta något som borde ha gjorts. Om den polisman som ska in- formera den enskilde är osäker på vad syftet med provtagningen är bör denne givetvis kontakta beslutsfattaren så att korrekt information kan lämnas. Det har vidare kommit fram att inför verkställandet av DNA-provtagningen överlämnade A.A:s offentlige försvarare en begäran om överprövning och inhibition till Per och att denne efter att först ha rådfrågat en polisiär förunder- sökningsledare beslutade att DNA-provtagningen skulle verkställas ome- delbart. Frågan är om detta handlingssätt var godtagbart eller om Per Bäck- ström borde ha hanterat saken annorlunda. Det kan först konstateras att ett beslut om kroppsbesiktning inte kan över- klagas men däremot kan, som framgått, en åklagares beslut i en tvångsme- delsfråga i vissa fall bli föremål för överprövning av en högre åklagare. Den- na prövning kan t.ex. avse ett tvångsmedel som alltjämt består eller ett beslut att inte använda ett särskilt tvångsmedel (se , a.a. s. 110). Jag kan även tänka mig att så kan ske i en situation som den nu aktuella där ett beslut om tvångsmedel ännu inte hunnit verkställas. Det ligger emellertid i sakens natur att beslut om tvångsmedel sällan kan bli föremål för överpröv- ning bl.a. eftersom beslut och genomförande ofta sker i ett sammanhang och tvånget kan vara mycket kortvarigt. Jag vill också nämna att begreppet inhibition, dvs. ett förordnande om att ett beslut tills vidare inte ska gälla, inte är något vedertaget begrepp inom det straffprocessuella förfarandet. Jag kan därför ha viss förståelse för att en po- lisman ställer sig frågande till ett sådant yrkande. I detta fall bör det dock av sammanhanget ha stått klart att vad som avsågs var en begäran om att verk- ställigheten av det beslutade tvångsmedlet skulle skjutas upp. I ärendet framställdes alltså en begäran om överprövning och inhibition av åklagarens beslut om att DNA-prov skulle tas. Med hänsyn härtill, och med beaktande av att det också var åklagaren som var förundersökningsledare, borde Per ha kontaktat denne i stället för att enbart rådfråga sin kollega. Det hade sedan varit åklagarens sak att avgöra om det fanns möjlig- het att skjuta upp provtagningen och kontakta överåklagaren eller om ärendet brådskade så att provtagningen måste ske omgående. Rent allmänt kan väl sägas att tagande av DNA-prov av registreringsskäl oftast inte kan vara av särskilt brådskande natur. 2 008 /0 9:JO1 Jag anser således att det var fel av Per att inte kontakta åklaga- ren. När han nu valde att inte ta en sådan kontakt borde han åtminstone ha informerat A.A:s föräldrar före provtagningen om att denna, trots allt, skulle ske . Det är inte acceptabelt att, som Per gjorde, först säga till föräldrarna att han skulle återkomma med besked angående begäran om överprövning och sedan ändå låta genomföra provtagningen för att undvi- ka att skapa en diskussion. Det finns här anledning att framhålla att en po- lisman ska vara korrekt och hövlig samt uppträda på ett sätt som inger förtro- ende men också med fasthet (jfr 4 kap. 1 § polisförordningen [1998:1558]). Enligt min mening stod Per handlande i nu nämnda avseende inte i överensstämmelse med dessa krav. Jag har därför förståelse för att A.A:s föräldrar blev upprörda över hur provtagningen genomfördes. Det kan sammanfattningsvis konstateras att Per förtjänar kritik för sin hantering i ärendet. En åklagares ansvar för att en målsägande har informerats under en förundersökning om möjligheterna att begära skadestånd (Dnr 5749-2006) I en anmälan till JO framförde klagomål bl.a. mot en åklagare vid , åklagarkammaren i , för att denne inte infor- merat honom om möjligheterna att yrka skadestånd i ett brottmål rörande obehörigt avvikande från trafikolycksplats. Handlingar i tingsrätts mål B 1637-06 samt åklagarkammarens ärende C9-1580-06 infordrades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från kammaråklagaren som uppgav i huvudsak följande. Under förundersökningen, som var polisledd, hölls ett förhör med . Vid detta talade polisen med honom om ersättning. Hon väckte åtal i ärendet och bedömde att skulle upptas som målsägande. Eftersom ersätt- ningsfrågan berörts vid förhöret skickade hon honom en standardiserad un- derrättelse om sitt beslut av vilken framgick att hon väckt åtal och att frågor om beslutet kunde ställas till åklagaren. Ärendet remitterades till som anmodades att lämna upplysningar och yttrande om vilka överväganden åklagaren gjorde i frågan om underrättelseskyldighet till målsäganden i ärendet. 2 008 /0 9:JO1 (genom vice överåklagaren ) inkom med ett remissvar till vilket var fogat yttranden från chefsåklagaren och . uppgav, utöver vad hon sagt, att av polis hade tillfrågats om han hade några skadeståndskrav. Hon gjorde då bedömningen att han var medveten om sin rätt till ersättning och att det var tillräckligt att hon underrättade honom om att åtal hade väckts. Underrättelsen skickades till hans folkbokföringsadress som hon beslutade att väcka åtal. konstaterade att ingen kritik kunde riktas mot handläggning. Med anledning av att en person hade framfört sin personbil på cykel/gångväg och därvid påkört en fotgängare upprättade polisen en tra- fikmålsrapport. I rapporten angavs att den misstänkte erkänner och är beredd att mottaga strafföreläggande. I rapporten antecknades att den person som påkördes, , uppgav smärta i vänster lår. höll polisen förhör med nämnde . hörs i egenskap av målsägande. I förhöret uppgav att han blev påkörd av personbilen och att föraren lämnade platsen utan att stanna. uppgav att han kände smärta i vänster lår. I slutet av förhöret antecknas följande: hade inte vid anmälningstillfället någon uppfattning om ersättningsyrkande. höll polisen förhör med två vittnen. hölls förhör med föraren av personbilen. Föraren hörs som misstänkt för bl.a. smit- ning, vilket han förnekade. I förundersökningsprotokollet, daterat , antecknas att den misstänkte tagit del av utredningen och att han inte har någon erinran. I fält nr 12, skadeståndsyrkanden, finns rutor för Ja, se sid/bil/nr, Nej samt Talan önskas förd av åklagaren. Ingen av rutorna är ifyllda. Efter att förundersökningsprotokollet inkommit till åklagarkammaren väckte åklagaren åtal mot föraren av personbilen för smit- ning och förseelse mot trafikförordningen. I stämningsansökan angavs att målsäganden var underrättad om åtalet. I nämnda underrättelse från åklagaren anges att åtal har väckts och att frågor om beslutet kan ställas till åklagaren. Underrättelsen är daterad . I underrättelsen nämns inget som explicit berör frågan om enskilt anspråk. hölls huvudförhandling i tingsrätten. Målsäganden hördes via videolänk. framställde inget ska- deståndsyrkande. Domen har vunnit laga kraft. 2 008 /0 9:JO1 I 22 kap. 2 § stadgas att grundas enskilt anspråk på ett brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och hans anspråk inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket skall tas upp i samband med åtalet, skall han anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas. Finner undersökningsledaren eller åklagaren vid utredning angående brott, att enskilt anspråk kan grundas på brottet, skall han, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta. I 20 § förundersökningskungörelsen (1947:948) sägs bl.a. att i förunder- sökningsprotokollet skall antecknas uppgift huruvida målsägande eller den som övertagit målsägandens anspråk ämnar föra ersättningstalan i anledning av brottet, erforderliga uppgifter om enskilt anspråk när åklagaren förbereder även talan därom och, om det är möjligt, den misstänktes yttrande över sådant anspråk. Av vad som ovan upptagits framgår att skadeståndsfrågan inte utretts. I det av polisen upprättade förundersökningsprotokollet har skadeståndsfrågan läm- nats obesvarad. Av förhöret med målsäganden framgår att denne vid anmäl- ningstillfället inte hade någon uppfattning om ersättningsyrkande. Att måls- äganden vid förhörstillfället dvs. som påkörningen ägt rum inte kunde uttala sig i frågan är ju knappast överraskande. Men att utifrån detta dra slutsatsen att målsäganden var medveten om sin rätt till ersättning och därför inte vidta några andra åtgärder än att till målsäganden skicka en underrättelse om att åtal har skett är enligt bedömning inte tillräck- ligt. Enligt mening skulle mot bakgrund av målsägan- dens uppgifter i förhöret och till att skadeståndsfrågan lämnats obesvarad i förundersökningsprotokollet (fält nr 12 ej ifyllt) åklagaren låtit komplettera utredningen i skadeståndsfrågan innan beslut i åtalsfrågan fattades. I ett beslut anförde chefsJO följande. En åklagare är på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olä- genhet och anspråket inte är uppenbart obefogat (22 kap. 2 § , RB). För många målsägande är förundersökningen i vilken de hörs deras första kontakt med rättsväsendet. Många saknar kunskap om de möjligheter och begränsningar som gäller i rätten att erhålla skadestånd på grund av brott. Det är dessutom ofta förenat med kostnader för målsäganden att anlita juridisk hjälp i frågan, och det kan vara osäkert i vilken utsträckning de kan få ersätt- 2 008 /0 9:JO1 ning för den kostnaden. Det kan därför vara av stor betydelse för dem om åklagaren kan föra deras talan. För att underlätta för en målsägande att få sitt enskilda anspråk prövat i samband med åtalet följer av 22 kap. 2 § andra stycket RB att en åklagare som under en förundersökning finner att ett enskilt anspråk kan grundas på brottet skall, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta. Dessutom framgår av 13 a § förundersökningskungörelsen (1947:948) att målsäganden skall underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk i anledning av brott och om möjligheterna att få ersättning enligt brottsskadelagen (1978:413). I samband med detta bör också på lämpligt sätt upplysning lämnas om de regler som gäller för hand- läggningen av sådana anspråk. Av förundersökningsprotokollet kan utläsas att under det för- hör som hölls med honom som olyckan inträffat, uppgav att han inte hade någon uppfattning om eventuella ersättningsyrkanden. I det fält i protokollet där skadeståndsyrkanden skall anges var ingen av de förtryckta rutorna ja, nej eller talan önskas förd av åklagaren ifylld. I likhet med anser också jag att skadeståndsfrågan inte utretts under förundersökningen på ett sådant sätt att med fog kunnat dra slutsatsen att fått den information som han i enlighet med det sagda skulle haft. Jag delar således myndighetens upp- fattning att förundersökningen borde ha kompletterats i detta avseende. Det var inte, som anfört, tillräckligt att skicka en underrättelse om att åtal väckts. kan inte undgå kritik för den påtalade bristen. Uttalanden om polisens användning av provokativa åtgärder, infiltratörer och informatörer samt den misstänktes rätt till information om att sådana arbetsmetoder använts (Dnr 1772-2007) I ett beslut anförde chefsJO följande. dömde i ett uppmärksammat mål den f.d. kriminalkommissarien vid i för vapenbrott och tjänstefel till villkorlig dom. Den allmänna debatten i samband med bl.a. denna rättegång kom mycket att handla om polisens ar- betsmetoder vilka polisiära åtgärder är godtagbara i ett demokratiskt rätts- samhälle för att komma åt grov organiserad brottslighet? 2 008 /0 9:JO1 Som ett inslag i denna debatt publicerade tidningen en rad artiklar om en av mest anlitade infiltratörer, . valde att framträda i olika medier och berätta om sin tid som polisens hemliga agent i den undre världen. Han berättade om ett antal polisoperationer där polisen påstods systematiskt ha lurat domstolar på så sätt att domare och även åklagare i vissa fall vid det rättsliga efterspelet inte känt till väsentliga omständigheter kring ingripandet, t.ex. att tillslaget kommit till efter en provokation från polisens sida och att informatörer/infiltratörer varit inblandade. En av dessa omtalade polisopera- tioner var det s.k. Gotlandsärendet där en narkotikaförsäljare lockades i en fälla riggad av polisen med hjälp av som, enligt uppgift, age- rade som köpare på uppdrag. I den då pågående debatten diskuterades både lagenligheten och lämpligheten av polisens arbetsmetoder vad exempelvis gäller användandet av informatörer/infiltratörer och det för- hållandet att domstolar och tilltalade undanhållits information om de metoder som kommit till användning samt inte minst behovet av en lagreglering på området. , , pågick omfattande förundersökningar om bl.a. grovt tjänstefel beträffande händelserna i Gotlandsärendet och ett flertal andra polisoperationer. Förundersökningarna, som leddes av vice chefsåkla- garen . (, Riksenheten för polismål), hand- lade bl.a. om huruvida polisen använt sig av olagliga arbetsmetoder vid ope- rationerna. beslutade . att lägga ned förunder- sökningarna. Eftersom jag ansåg att det fanns skäl att närmare granska polisens använd- ning av nu berörda arbetsmetoder beslutade jag att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende. Det jag fann särskilt angeläget att behandla var de rättsliga problem som är förknippade med polisens infiltra- tions- och informatörsverksamhet, polisens användning av provokativa åtgär- der samt behovet av lagreglering. Under utredningen av ärendet infordrades och granskades bl.a. ett omfattande förundersökningsmaterial från , Riksenheten för polis- mål, i ärendena dnr C-820B-3-211-05, C-820B-3-406-05, C-820B-3-622-05, C820-3-624-05, C-820B-3-634-05 och C820-3-625-05. I huvudsak handlar dessa ärenden om sex olika polisoperationer i vilka och infil- tratörer/informatörer som han använt sig av spelat en central roll. Som utgångspunkt för mitt resonemang i ärendet kommer jag först i kort- het att redogöra för två av händelserna: det redan nämnda Gotlandsärendet och vad som betecknats som Operation Räven. 2 008 /0 9:JO1 Två män greps i med över ett kilo heroin på fickan största narkotika- beslaget . Detta var tidningen huvudnyhet . En- ligt artikeln var den dåvarande länspolismästaren vid land, , förtegen med uppgifter om spaningen kring knarkpartiet och hur narkotikan hade kommit till . Ingripandet hade dock gjorts efter en viss tids samarbete mellan i och . uppgav till tidningen att kunde bli en omlastningsplats för tung narkotika. I det rättsliga efterspelet till händelsen dömde en av de inblandade männen, A.H., för grovt narkotikabrott till fängelse. Flera år senare i samband med rättegången mot fram- kom uppgifter som tydde på att A.H. blivit utsatt för en provokation från polisens sida med hjälp av en infiltratör (som ju senare visade sig vara ). var provokationen olaglig och han begärde därför , som han uppfattades, dels att den tidigare förundersökningen mot ho- nom skulle återupptas, dels att förundersökning om tjänstefel skulle inledas. I sin begäran lyfte A.H. särskilt fram att varken han eller domstolen informera- des om de vidtagna provokativa åtgärderna och framhöll att om det visade sig att provokationen stod i strid med rättsordningen så hade hovrätten inte kun- nat beakta detta vid straffmätningen. beslutade riksåklagaren att inte återuppta förundersökningen beträffande A.H. men återupptogs den efter en ny framställan. Syftet var att utreda förutsättningarna för riksåklagaren att medverka till en ansökan om resning till förmån för A.H. Dennes begäran resulterade dock i att . inledde förundersökning om tjänstefel beträffande händelserna på . Gotlandsärendet handlade om att polisen hade fått tips om att en person innehade ett större parti heroin som denne ville sälja och att polisen med som drivande kraft därefter iscensatte en narkotikaaffär på med hjälp av sin infiltratör, , som agerade köpare på poli- sens uppdrag. Polisoperationen resulterade bl.a. i att A.H. greps och dömdes för grovt narkotikabrott. Under förundersökningen om tjänstefel uppgav att han ansåg sig ha arbetat för polisen och att han alltså inte haft något brottsligt uppsåt. Vidare framkom att den åklagare som väckte åtal mot A.H. inte känt till att tillslaget kom till efter en provokation från polisens sida eller att polisen samarbetat med en infiltratör. Som framgått lade . ned förundersökningen om grovt tjänste- fel . beslutade sedan riksåklagaren efter en genomgång av provokationens rättsenlighet att ärendet med den återupptag- na förundersökningen inte föranledde någon vidare åtgärd från hans sida. 2 008 /0 9:JO1 Enligt riksåklagaren hade A.H. inte berövats rätten till en rättvis rättegång, och det fanns inte heller synnerliga skäl för att på nytt pröva frågan om A.H:s skuld. I beslutet uttalade riksåklagaren att misstankarna mot A.H. kom att bekräftas genom en s.k. bevisprovokation som i praktiken, såvitt hade gått att utreda, genomfördes på ett godtagbart sätt även om den var kringgärdad av ett antal formella brister som t.ex. att åtgärderna inte hade beslutats av åklagare. I sitt beslut angav riksåklagaren också att skälet till att spaningsmetoderna mot A.H. endast var kända för polisen inte närmare gått att slå fast och att han inte kunde se någon rimlig förklaring till polisernas hemlighetsmakeri gentemot åklagare, domstolar och den misstänkte. Operation Räven handlade om att avslöja en läcka i po- lishuset i . hämtades också en anställd vid till förhör misstänkt för att ha gjort slagningar i polisens register och sålt informationen till kriminellt belastade personer. Den anställda erkände och dömdes för dataintrång och brott mot tystnadsplikten. I samband med en husrannsakan hos anträffades handlingar som tydde på att den polisanställda kunde ha blivit utsatt för en otillåten brottsprovokation. En förundersökning om tjänstefel inleddes därför. Vid husrannsakan påträffades två underrättelseuppslag upprättade av och en promemoria rubricerad Operation Räven. Enligt dessa hade fått tips från en informatör om att en polisan- ställd i sålde hemlig information till en viss person. I promemorian angavs att en beställning på registerutdrag skulle göras och att syftet med insatsen bl.a. var att förmå den anställde att göra utdrag som kunde återfinnas vid en s.k. loggning. kontaktade polisledningen i och upplyste att det fanns en läcka i polishuset. Med hänsyn till ärendets känsli- ga karaktär kopplades Säkerhetspolisen in och ett spaningsarbete påbörjades. Enligt en polisman vid tangerade vid ett möte möjligheten att låta informatören göra en beställning av ett registerutdrag. Företrädare för Säkerhetspolisen avfärdade emellertid tanken eftersom de ansåg att det skulle vara en brottsprovokation. Man kom dock överens om att skulle ha fortsatt kontakt med sin informatör och kontakta Säkerhetspolisen när informatören fick kännedom om att en ny beställning av hemliga uppgifter hade gjorts inom de kriminella kretsar där denne vistades. slog polisen till mot den polisanställda. I tjänstefelsutredningen framkom påståenden om att det, trots allt, var informatör som hade beställt hemliga handlingar strax före polisens tillslag. vägrade att kommentera händelsen. 2 008 /0 9:JO1 kom fram i tjänstefelsutredningen kände ingen annan befattningshavare till den provokativa insatsen. Under utredningen mot den polisanställda erkände denna att hon gjort sök- ningar i polisens dataregister och lämnat uppgifterna vidare till en person med kriminell belastning även slutet av . Den polisanställda dömdes också för brott . Som framgått beslutade . att lägga ned förundersökningen om grovt tjänstefel . Liksom i Gotlandsärendet kände inblandade åklagare inte till samtliga om- ständigheter som låg bakom polisens tillslag och samarbetet med informatö- ren. Detta framkom inte heller vid rättegången mot den anställda. Avsikten med mitt initiativ var att med utgångspunkt i ett antal förundersök- ningar närmare granska polisens användning av vissa arbetsmetoder, främst för att försöka tydliggöra vilka problem som är eller kan vara förbundna med sådana metoder. Initiativet syftade således inte i första hand till att pröva de straffrättsliga bedömningar som gjorts i förundersökningarna eller att på annat sätt vidare utreda de faktiska omständigheterna kring de aktuella polisopera- tionerna. En granskning framstod också som angelägen mot bakgrund av att lagstif- taren av olika skäl valt att inte i lag eller annan författning reglera polisens användning av nu aktuella arbetsmetoder. I stället har vissa allmänna principer för det polisiära arbetet på området kommit att utvecklas. Jag anser emellertid att det av rättssäkerhetsskäl är angeläget att noggrant belysa och analysera de rättsliga problem som kan uppkomma vid användningen av des- sa metoder och att så långt möjligt i lag reglera verksamheten, inte minst mot bakgrund av att mycket talar för att polisens insatser mot organiserad brotts- lighet kommer att öka och intensifieras. Sedan mitt initiativ togs har regeringen tillsatt två utredningar som getts till uppgift att analysera behovet av, och lämna förslag till, regler inom bl.a. det nu diskuterade området. Det gäller dels den utredning som regeringen beslu- tade om om insyn och sekretess inom vissa delar av rättsväsendet m.m. (dir. 2007:120), dels , vars direktiv beslutades (dir. 2007:185). Utredningarnas uppdrag behandlas mera i detalj senare i detta beslut.