frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Vad som är väsentligt synes emellertid vara att den intagne faktiskt hålls avskild på ett sådant sätt att han eller hon inte fritt kan ta kontakt med de övriga intagna. Jag gör därför den tolkningen av rättsläget att avskiljning har kommit till stånd när dörren om den intagne låses eller den intagne på annat sätt hindras att lämna rummet. När det gäller frågan om huruvida A. hade blivit avskild synes SiS i sitt tillsynsbeslut ha fäst avgörande vikt vid att A. inte hade vistats i enrum med låst dörr. Som framgår av det ovan anförda förutsätter en avskiljning enligt min mening inte att dörren till rummet är låst. Inte heller är det en nödvändig förutsättning att personalen lämnar rummet; det är ju inte personalen som den intagne är avskild från. Jag kan konstatera att också SiS i sitt remissvar har redovisat en mer nyanserad bild av när någon skall anses avskild än den som man kan utläsa av tillsynsbeslutet. SiS har i sitt remissvar vidare anfört att situationen före en avskiljning kan ses som en process i vilken personalen i ett inledningsskede, enligt gällande proportionalitetsprincip, försöker reda ut svåra utageranden genom att lugna ned den intagne genom samtal, antingen i den intagnes eget rum eller i det särskilda avskiljningsrummet. Om ytterligare åtgärder inte behöver vidtas utan den intagne får gå tillbaka till sin ordinarie verksamhet har det enligt SiS:s mening inte varit fråga om en avskiljning. Om den intagne däremot fortfarande har ett beteende som omfattas av 15 c § LVU och som personalen inte anser sig kunna klara av skall, enligt vad SiS har anfört, ett beslut om avskiljning fattas. Jag kan instämma i bedömningen att situationen före en avskiljning kan ses som en process. Frågan kvarstår dock var gränsen går mellan det som får betecknas som det inledande skedet och det fortsatta händelseförloppet. Med andra ord kan man diskutera personal får försöka lugna den intagne, som i dessa situationer förutsätts inte fritt kunna lämna rummet, innan ett formellt beslut om avskiljning måste fattas av behörig befattnings- havare. Någonstans finns en brytpunkt där det kan anses vara fråga om ett inledande skede. Även om det i normalfallet inte råder någon tvekan om när ett beslut om att någon skall hållas avskild måste fattas, kan omstän- 2 008 /0 9:JO1 digheterna i ett enskilt fall således vara sådana att det kan vara svårt att avgö- ra när processen har fortskridit så långt att det de facto är fråga om en av- skiljning som förutsätter att det finns ett i vederbörlig ordning fattat beslut. Det kan tilläggas att den omständigheten att den intagne tillåts lämna rummet efter endast inte medför med automatik att det inte kan ha varit fråga om en avskiljningssituation. En avskiljning skall ju upphöra om det inte längre finns rättslig grund för åtgärden. Även om jag, som framgått ovan, i huvudsak delar den uppfattning som SiS har uttalat i remissvaret om rättsläget som sådant i fråga om avskiljning, hindrar detta inte att jag kommer till andra slutsatser vad gäller tillämpningen av 15 c § LVU i de nu aktuella fallen. Beträffande tillfället framgår av utredningen att persona- len med tvång förde A. till avskiljningsrummet. Till följd av att personalen bedömde att det inte gick att samtala med henne lämnades hon ensam där under . Dörren till rummet låstes inte. Efter bedömde personalen att det var möjligt att samtala med A. och var hon åter lugn och kunde återvända till avdelningen. Enligt min mening måste hon ha ansetts hållits avskild. Den omständig- heten att dörren till rummet inte var låst A. vistades där ändrar inte denna bedömning då det är uppenbart att A., om hon så hade önskat, inte hade tillåtits att lämna rummet och återvända till avdelningen tidigare än vad som skedde. Samma bedömning kan enligt min mening med hänsyn till vad som har kommit fram om omständigheterna kring det tillfället göras beträf- fande . Vad sedan gäller tillfället framgår att A., efter det att hon hade förts till avskiljningsrummet, vid samtal med personalen lugnade sig och fick lämna rummet efter . Huruvida A. under detta samtal skulle ha hindrats att lämna avskiljningsrummet om hon hade velat detta är, på grundval av vad som har kommit fram i saken, svårt att uttala sig om. Med hänsyn till vad som är känt om hennes agerande innan hon fördes till avskilj- ningsrummet, är det onekligen en del som talar för att hon inte fritt hade kun- nat lämna rummet utan att så fick ske först efter personalens bedömning av läget. Mot den bakgrunden ligger det nära till hands att anse att det även kan ha varit fråga om en avskiljningssituation och inte endast ett inledande skede. Det är ett grundläggande krav att alla inskränkningar i de intagnas fri- och rättigheter i olika hänseenden har stöd i lag. Beslut om att en intagen skall hållas i avskildhet enligt 15 c § LVU utgör en frihetsinskränkande åtgärd. Det är angeläget att den bestämmelsen inte tillämpas på ett sådant sätt att vården bedrivs i en gråzon och därigenom kan komma att ske på ett sätt som inte står i överensstämmelse med lagstiftningen. Enligt min mening bör därför ett beslut om avskiljning alltid meddelas om det i en viss uppkommen situation 2 008 /0 9:JO1 skulle vara tveksamt om vidtagande av en tänkt åtgärd skulle innebära ett avskiljande enligt 15 c § LVU eller inte. Det är härvid av stor betydelse att gränsen för det som benämns det inledande skedet inte flyttas fram så långt att tillämpningen av bestämmelsen i praktiken blir illusorisk. Av 42 § första stycket 2 LVU framgår att ett beslut om avskiljning kan överklagas till läns- rätten. Inte minst av detta skäl bör i tveksamma fall ett beslut meddelas. Vis- serligen kommer ett överklagande av ett sådant beslut att tas upp till prövning av domstolen först efter det att beslutet har verkställts. En sådan prövning kan dock bidra till att tydliggöra kriterierna för när avskildhet är befogat (se prop. 2002/03:53 s. 100). Som framgår av det ovan sagda anser jag att A., i vart fall och , har hållits avskild i den mening som avses i 15 c § LVU. Jag delar således inte den bedömning som SiS gjorde i sitt tillsynsbeslut. Jag utgår från att SiS överväger behovet av att ytterligare förtydliga de interna allmänna råden avseende beslut rörande avskiljning, och jag anser mig kunna lämna frågan med de nu gjorda uttalandena i saken. Vad som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. Handläggningen av ett överklagande av en socialnämnds beslut enligt 13 § tredje stycket LVU om att vården med stöd av 3 § LVU skulle fortsätta. Även om frågan om beredande av vård med stöd av LVU var föremål för prövning i domstol har nämnden inte kunnat underlåta att vidarebefordra överklagandet till länsrätten (Dnr 677-2007) och N.J. klagade i en anmälan, som kom in till JO , på i kommun. De gjorde gällande brister i ett flertal avseenden beträffande nämndens handläggning av ett barnavårdsärende som rörde E.J:s son T. Han var omhändertagen för vård med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. En av punkterna i anmälan rörde handläggningen av ett överklagande från E.J. av ett beslut som nämndens arbetsutskott fattade vid en omprövning av vården av T. enligt 13 § tredje stycket LVU. uppgav i anmälan att hon hade lämnat in överklagandet till nämnden i anslutning till att hon fick del av sammanträdesprotokollet, men att nämn- den, såvitt hon kände till, ännu inte hade vidarebefordrat överklagandet till länsrätten. 2 008 /0 9:JO1 Handlingarna i det aktuella barnavårdsärendet lånades in. Anmälan remitterades därefter till yttran- de, särskilt avseende handläggningen av överklagandet av beslutet . , arbetsutskottet, kom in med ett omfattande remissvar i vilket nämnden bemötte flera av punkterna i E.J:s och N.J:s anmälan. När det gällde handläggningen av E.J:s överklagande anförde nämnden följande. har befogad kritik om dröjsmålet med hennes överklagan av fortsatt vård för sonen från det att överklagan kom in till dess att social- nämnden svarade på densamma är oacceptabel. kontrollsy- stem förstärks genom att förteckningen över aktuella överklagningsärenden redovisas för socialnämndens arbetsutskott. Vård enligt 3 § LVU omprövas var sjätte månad. Vården för T. påbörjades . arbetsutskott sammanträdde för att bl.a. ompröva vården för T. Beslutet överklagades av E.J. Överklagan kom in till socialnämnden . Länsrättens beslut om vård för T. överklagades av modern. Dom väntades från kammarrätten varför socialsekreteraren uppmanades att avvakta kammar- rättens dom innan överklagan vidaresändes till länsrätten. I kammarrättens dom som kom in till socialnämnden fastställdes länsrättens beslut om vård. I detta läge skulle socialsekreteraren ha vidaresänt till länsrätten E.J:s överklagan och yttrande över överklagan. Socialsekreteraren missuppfattade verksamhetsledarens vägledning och fullföljde inte uppgiften. Den kontroll- funktion som finns vid för överklagningar fungerade inte heller tillfredsställande. påpekade för handläggande socialsekreterare att över- klagan inte var insänd till länsrätten. Socialsekreterare fick i uppgift att ome- delbart svara på överklagan. Ärendet vidarebefordrades till läns- rätten av socialchefen i samband med JO:s begäran om handlingar för granskning. inkom beslut från länsrätten att målet avskrivits ef- tersom E.J. tagit tillbaks sin överklagan. Ny omprövning ska beslutas i social- nämndens arbetsutskott . har rätt i sin kritik att skulle ha inlämnat överklagan och yttrande och inte . ser över rutinen för in- komna överklagningsärenden så att misstagen inte ska upprepas. inkom också med ytterligare synpunkter på nämndens handläggning av ärendet. Med anledning av vad hon anförde inhämtade JO bl.a. förvaltningens journalanteckningar för tiden fr.o.m. . Dessutom tog JO del av i tillsynsbeslut (dnr 701-13926-2006) som rörde det aktuella barnavårds- ärendet. riktade i beslutet allvarlig kritik mot i 2 008 /0 9:JO1 kommun för att nämnden, i samband med att T. placerades i ett famil- jehem , inte hade fattat något formellt beslut om placeringen och inte heller hade utrett förhållandena i familjehemmet eller samrått med den kommun där familjehemmet är beläget. anförde att nämnden därigenom inte hade iakttagit sina skyldigheter enligt 6 kap. 1 och 6 §§ social- tjänstlagen (2001:453). I ett beslut anförde JO följande. har i sin anmälan och i kompletterande skrivelser kritiserat nämndens handläggning i ett flertal avseenden. Nämnden har bemött huvuddelen av klagomålen i sitt remissyttrande. i har uttalat sig om brister i nämndens hand- läggning i samband med att T. under pågående vård omplacerades till ett familjehem. Det saknas därför anledning för mig att nu gå in på den frågan. Jag vill upplysa om att JO, enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet, inte bör utreda händelser eller förhållanden som ligger . JO är vidare återhållsam med att uttala sig i frågor som har prövats av domstol eller som rör en myndighets bedömning i sak i ett enskilt ärende. Vad som har kommit fram vid utredningen föranleder mig inte att frångå dessa principer för JO:s tillsynsverksamhet. Mot bakgrund av det nu anförda har jag valt att begränsa mina uttalanden till att avse nämndens formella handläggning av E.J:s överklagande av arbets- utskottets beslut . Enligt 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223), FL, ska ett över- klagande ges in till den myndighet som har meddelat beslutet. Beslutsmyn- digheten prövar om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid. Har skrivelsen kommit in , ska myndigheten enligt huvudregeln avvi- sa den (24 § FL). Om skrivelsen inte avvisas ska myndigheten i enlighet med 25 § FL överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myn- dighet som ska pröva överklagandet, dvs. länsrätten i det nu aktuella fallet. I förvaltningslagen anges inte inom vilken tid beslutsmyndigheten ska överlämna ett överklagande till den överprövande instansen. Det är från rätts- säkerhetssynpunkt en självklarhet att överlämnandet måste ske utan dröjsmål. JO har uttalat att som regel bör tiden inte överstiga (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 314). När någon vårdas med stöd av 3 § LVU är socialnämnden skyldig att minst en gång var sjätte månad pröva om vården ska bestå (13 § tredje stycket LVU). Nämndens beslut kan överklagas till länsrätten. Det förhållandet att frågan om vård eller upphörande av vården är föremål för prövning av dom- stol påverkar inte nämndens skyldighet att företa omprövning enligt 13 § 2 008 /0 9:JO1 tredje stycket LVU. Om nämndens beslut överklagas ska nämnden vidarebe- fordra överklagandet till länsrätten. Det är en sak för länsrätten att ta ställning till hur ett överklagande ska behandlas i t.ex. den situationen att det pågår ett mål vid kammarrätten som avser frågan om vård. Det är alltså inte något som nämnden ska beakta vid sin handläggning av överklagandet. E.J:s överklagande kom in till förvaltningen . Först , dvs. drygt , vidarebefordrades överkla- gandet till länsrätten. Den förklaring som lämnas i remissvaret till varför det dröjde innan överklagandet vidarebefordrades är att handläggaren missuppfat- tade verksamhetsledarens uppmaning att avvakta en kammarrättsdom angå- ende beredande av vård enligt LVU. Som har framgått var den pågående prövningen i kammarrätten inte något skäl för nämnden att dröja med att sända över handlingarna till länsrätten. Jag har noterat att enligt remissyttrandet påminde E.J. handläggaren om överklagandet . Trots det dröjde det fram till innan handlingarna skickades till länsrätten, vilket i sig är anmärkningsvärt. Sammantaget tyder utredningen i ärendet på brister i kunskapen om hur ett överklagande ska handläggas. Att ett överklagande handläggs på ett korrekt sätt är av stor vikt från rättssäkerhetssynpunkt. Jag ser därför allvarligt på det inträffade. Med den allvarliga kritik som har uttalats avslutas ärendet. Fråga om utformningen av ett beslut om behörighet för vissa ledamöter att fatta beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU (Dnr 956-2008) I kommun ansvarar kommunstyrelsen för uppgifter vad gäller individ- och familjeomsorgen. Av 2 kap. 4 § socialtjänstlagen (2001:453) följer att det som sägs om socialnämnd i socialtjänstlagen och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) i före- varande fall gäller kommunstyrelsen. Enligt 6 § första stycket LVU får socialnämnden, under vissa närmare an- givna förutsättningar, besluta att den som är ska omhändertas . Om socialnämndens beslut om omhändertagande inte kan avvak- tas får, enligt andra stycket, nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat besluta om omhändertagande. Under handläggningen av JO:s ärende dnr 5318-2007 (beslut den 12 feb- ruari 2008) uppkom frågan om den ordning som Kommunstyrelsen i 2 008 /0 9:JO1 kommun har valt för att ange behöriga beslutsfattare i fall som avses i 6 § andra stycket LVU överensstämmer med regleringen i den bestämmelsen. JO beslutade att utreda saken inom ramen för ett särskilt ärende. JO hade tillgång till kommunstyrelsens delegationsordning avseende social- tjänstens individ- och familjeomsorg m.m. (beslutad ) samt en kopia av protokollet över kommunstyrelsens beslut , § 205, om delegation att besluta om omhändertagande. Föredraganden inhämtade per telefon upplysningar från socialchefen vid kommunens socialförvaltning. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 6 kap. 33 § kommunallagen (1991:900), KL, får en nämnd uppdra åt ett utskott, åt en ledamot eller ersättare eller åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. Från denna möjlighet att delegera beslutanderätten finns i 6 kap. 34 § KL vissa inskränkningar. Nämnden får enligt den bestämmelsen inte delegera beslutanderätt bl.a. i vissa ärenden som anges i särskilda före- skrifter (5 p. En sådan särskild föreskrift är bestämmelsen i 10 kap. 4 § socialtjänstla- gen, av vilken framgår att socialnämnden kan delegera bl.a. rätten att fatta beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU endast till en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. Det ligger dock i sakens natur att behovet av att kunna fatta beslut om ett omhändertagande kan vara brådskande och att det inte alltid är möjligt att avvakta att nämnden eller ett utskott inom nämnden sammankallas. Därför får ordföranden, enligt 6 § andra stycket LVU, fatta beslut om om- händertagande när nämndens beslut inte kan avvaktas, och nämnden har även möjlighet att förordna någon annan ledamot att besluta om omhändertagande i sådant fall. Ett förordnande skiljer sig från delegation på så sätt att nämnden måste ange vem förordnandet avser. Det krävs att ledamoten namnges och det är inte möjligt, som är fallet när det gäller delegation, att endast ange att den som innehar en viss befattning i nämnden är behörig att fatta ett beslut i sa- ken. I kommunstyrelsens gällande delegationsordning på området individ- och familjeomsorg anges bl.a. att rätten att besluta om omhänderta- 2 008 /0 9:JO1 gande enligt 6 § LVU är delegerad från kommunstyrelsen till dess social- tjänstutskott (avsnitt 2.5, punkten 2). Kommunstyrelsen beslutade , § 205, att rätt att fat- ta beslut i brådskande ärenden om omhändertagande enligt 6 § LVU delegeras utöver kommunstyrelsens ordförande till socialtjänstutskottets ordförande och dess vice ordförande samt till oppositionsrådet/tillika ledamot i socialtjänstutskottet. Som framgår av redogörelsen ovan ges kommunstyrelsen, genom bestäm- melsen i 6 § andra stycket LVU, möjlighet att förordna en ledamot att fatta beslut om omhändertagande när kommunstyrelsens/socialtjänst- utskottets beslut inte kan avvaktas. I dessa fall är det inte fråga om delegering i den mening som avses i kommunallagen. Styrelsens beslut om delegering kan därför inte anses överensstämma med regleringen i 6 § andra stycket LVU. har vid föredragandens kontakt förklarat sig vara helt inför- stådd med att kommunstyrelsen behöver fatta ett nytt beslut om förordnande av vissa ledamöter att fatta beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU i brådskande fall. Han har uppgett att han har för avsikt att ta upp saken med kommunstyrelsen. Jag finner därför inte skäl att fortsätta utredningen. 2 008 /0 9:JO1 Fråga om bl.a. rätten för enskilda personer att göra ljud- eller bildupptagningar vid samtal med tjänstemän vid en socialförvaltning (Dnr 1418-2007) kom in till JO med en skrivelse som rörde vid i kom- mun. I skrivelsen anförde hon att det i väntrum fanns anslaget information om att klienter inte fick spela in samtal och ta upp ljudupptag- ningar med sina handläggare. Hon ifrågasatte om det fanns någon rättslig grund för stadsdelsförvaltningen att begränsa den enskildes möjligheter att göra sådana inspelningar. anmodades att inkomma med yttrande över vad som framfördes i L.I:s skrivelse. inkom till JO ett tjänsteutlåtande, som var undertecknat av tf. stadsdelschefen . Därefter inkom stadsdelsnämnden med ett remissyttrande som hade beslu- tats på ett nämndsammanträde . anförde i sin skrivelse i huvudsak följande. Förvaltningen beslutade om följande policy: Av arbetsmiljö- och integritetsskäl är det är inte tillåtet att i stadsdels- förvaltningens lokaler med hjälp av bild- eller ljudmedium, dokumentera verksamhet eller samtal med personal, utan tillstånd från ansvarig enhetschef i samråd med verksamhetschef. Beslut fattas i sam- förstånd med berörd medarbetare. Anställdas meddelar- och yttrandefri- het får självklart inte kränkas. Personal har alltid rätt att säga nej till att bli bild- eller ljuddokumenterad av besökare/brukare. Bakgrunden till beslutet var en incident där en klient filmade inne i social- tjänstens lokaler, bl.a. i väntrummet. Flera andra klienter som befann sig i lokalerna reagerade på detta och ville av naturliga skäl inte vara med på bild. Förvaltningen ser det dels som en ordningsfråga. Verksamhetschefen har ansvar för den allmänna ordningen i lokalerna och måste då kunna bestämma om och när ljud- eller bildupptagning ska få förekomma. Andra klienter vistas i lokalerna och det måste finnas möjlighet att säker- ställa att deras personliga integritet skyddas och att deras rätt till sekretess- skydd tillgodoses. Även vid samtal mellan en klient och dennes handläggare kan uppgifter om tredje person som omfattas av sekretess förekomma, t.ex. gällande familjemedlemmar till klienten, vars rätt till sekretess måste kunna säkerställas. 2 008 /0 9:JO1 Dessutom är det i allra högsta grad en arbetsmiljö- och integritetsfråga för de anställda. Vetskapen om att de samtal som förs med klienterna kan filmas eller spelas in skapar oro. Med de tekniska möjligheter som finns kan ljud- och bildupptagningar med lätthet få mycket stor spridning. Det krävs ingen avancerad utrustning för detta utan det är fullt tillräckligt med en mobil- telefon. Ur förvaltningens synvinkel handlar det således om att skapa en god ar- betsmiljö för medarbetarna där de inte skall behöver känna oro för att samtal som de för, helt eller delvis, eller i form av kommentarer eller uttalanden som ryckts ur sitt sammanhang, sprids och där deras personliga integritet skyddas. Slutligen vill förvaltningen påpeka att det inte finns någon bestämmelse som förbjuder en policy av det slag som förvaltningen antagit. Förvaltningen anser inte att förbudet strider mot lagstiftningen men har förtydligat informationen i väntrummet med hela policyn. Nämnden anförde i sitt yttrande till JO följande. anser att det inte bör råda något generellt ljudupp- tagningsförbud för medborgare, att spela in samtal på , om det gäller det egna personliga mötet med , undantaget väntrum, korridorer och liknande allmänna utrymmen. Andra besökare och tredje part skall givetvis skyddas. Vi ger stadsdelschefen i uppdrag att se över policyn angående ljud- och bilddokumentation. Från beslutet om yttrande var vissa nämndledamöter skiljaktiga. De yrkade bl.a. bifall till det ovan återgivna tjänsteutlåtandet, men hade i övrigt inte några synpunkter på förvaltningens svar till JO eftersom nämnden inte hade varit involverad i arbetet med att ta fram policyn, inte hade godkänt denna och inte heller i övrigt var insatt i de omständigheter som hade föregått anmä- lan till JO. Föredraganden inhämtade upplysningar vid telefonsamtal med socialche- fen vid förvaltningen. JO tog del av ett förslag till riktlinjer för ljud- och bildupptagning i SDF som enligt uppgift hade behandlats på stadsdelsnämndens samman- träde . I ett beslut anförde JO följande. Ledningen för stadsdelsförvaltningen beslutade om en policy för bild- och ljudupptagning i förvaltningens lokaler. Innebörden var samman- fattningsvis att det inte var tillåtet för en enskild att med hjälp av bild- eller ljudmedium dokumentera verksamheten eller samtal med personal utan till- stånd från ansvarig enhetschef i samråd med verksamhetschef samt att che- fernas beslut skulle fattas i samförstånd med berörd medarbetare. I väntrum sattes anslag upp. Såsom anmälan får förstås skulle det enligt dessa anslag ha förelegat ett generellt förbud för klienterna 2 008 /0 9:JO1 att spela in sina samtal med handläggarna. Det framgår emellertid inte klart av utredningen hur anslagstexten var formulerad, dvs. om den stod helt i sam- klang med policyn om att tillstånd till t.ex. ljudupptagning kunde ges i vissa fall eller om den skulle tolkas som att det faktiskt förelåg ett generellt förbud. I samband med JO:s remiss sattes nya anslag upp som återgav policyn i sin helhet. Mot angiven bakgrund väljer jag att i det följande göra rent allmänna uttalanden, låt vara med utgångspunkt i hur den aktuella policyn var utfor- mad. Förvaltningens beslut om att införa policyn hade föranletts av en händelse då en person hade filmat i , bl.a. i väntrummet. Väntrummet på en socialförvaltning är inte en allmän plats.