frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — De ärendegrupper som anges i 9 § första stycket faller dock utanför möjligheten att delegera. I 3 kap. 13 § KL stadgas följande. Nämnderna beslutar i frågor som rör förvaltningen och i frågor som de enligt lag eller annan författning skall handha. Nämnderna beslutar också i frågor som fullmäktige har delegerat till dem. i kommun fastställde genom beslut regler, riktlinjer och tillämpningsföreskrifter för skolskjuts. Beslutet innebar bl.a. följande. De elever som är berättigade till kostnadsfri skolskjuts erhåller ett busskort. Om busskortet tappas bort eller görs obrukbart 2 008 /0 9:JO1 kan eleven beställa ett ersättningskort. Första gången tas en avgift om ut för ersättningskortet. Andra och tredje gången erhålls ersättningskort mot en avgift om . Av remissvaret och senare ingivna handlingar har framkommit att nämnden senare, , beslutade att fastställa den administrativa avgiften för ersättningskort till och att avgiften inte skall vara differentie- rad. H.J:s klagomål i denna del kan sammanfattas enligt följande. Kommunen har över huvud taget inte rätt att ta ut den aktuella avgiften eftersom skol- skjuts skall vara kostnadsfri för grundskoleelever. I vart fall har det ankommit på kommunfullmäktige att besluta om avgiften. Nämnden har i remissvaret uppgett att den beslutar om avgift för ersätt- ningskort med stöd av bestämmelsen i 3 kap. 13 § KL om nämndernas be- slutanderätt i frågor som rör förvaltningen. Nämnden har anfört att det rör sig om en administrativ avgift som täcker den faktiska kostnad som uppstår i samband med beställning av ett ersättningskort. Inledningsvis vill jag framhålla att ett bindande besked i frågan om nämn- den hade befogenhet att meddela det aktuella avgiftsbeslutet har kunnat kom- ma till stånd endast genom prövning av domstol i ett mål angående laglig- hetsprövning. Jag vill dock utveckla min syn på saken enligt följande. Den första fråga som inställer sig är om kommunernas lagstadgade skyl- dighet att anordna kostnadsfri skolskjuts innebär att kommunerna måste be- kosta ett nytt busskort (nedan ersättningskort) för elever som förlorat kortet. Enligt min mening har kommuner inte generellt en sådan skyldighet. Genom att, som i detta fall, tillhandahålla busskort har skyldigheten enligt 4 kap. 7 § skollagen att sörja för att det för eleverna i anordnas kostnadsfri skolskjuts fullgjorts. Jag anser således inte att det på grund av nämnda bestämmelse har förelegat hinder för kommun att fatta beslut om avgift för ersättningskort. I sammanhanget bör dock tilläggas att det självfal- let kan tänkas situationer när det ändå är lämpligt att en kommun tillhandahål- ler ett ersättningskort kostnadsfritt. Frågan är då om barn- och utbildningsnämnden kunde besluta rörande av- giften eller om detta ankom på kommunfullmäktige. Av förarbetena till bestämmelserna om fullmäktiges uppgifter i 3 kap. 9 och 10 §§ framgår att avgiftsbeslut generellt sett innefattar sådana viktiga ekonomiska frågor som avses i 3 kap. 9 § första stycket 2 KL och således inte är möjliga att delegera från fullmäktige till en nämnd. Emellertid framgår att lagstiftarens intentioner inte har varit att fullmäktige måste avgöra avgifts- sättningen i varje enskilt fall. Om fullmäktige har antagit riktlinjer för av- giftsuttagen bör det vara möjligt att delegera till en nämnd att bestämma av- giften. Utanför gruppen viktiga ekonomiska frågor kan också falla avgifts- uttag som inte har någon direkt betydelse för kommunalekonomin i stort (jfr prop. 1990/91:117 s. 158 f.). 2 008 /0 9:JO1 Nämnden har inte i sitt remissvar gjort gällande att det i detta fall förelåg delegation från fullmäktige utan har uppgett att den beslutade rörande avgif- ten med stöd av bestämmelsen i 3 kap. 13 § KL. Enligt 3 kap. 13 § KL beslutar nämnderna bl.a. i frågor som rör förvalt- ningen, dvs. den fortlöpande verksamheten och frågor som är förknippade med denna. I detta ingår att nämnderna har en viss avgiftsrätt inom ramen för sin förvaltning. Exempel på sådana avgifter är bl.a. hyror och arrenden inom fastighetsförvaltning (se t.ex. prop. 1993/94:188 s. 79). Rättspraxis ger föga vägledning när det gäller tolkningen av bestämmelsen. Nämnden har i förevarande ärende fattat ett generellt beslut rörande uttag av avgift för ersättningskort. Det kan ifrågasättas om avgiftsbeslutet kan anses ha utgjort förvaltning, dvs. om barn- och utbildningsnämndens beslut och har legat inom ramen för nämndens befogenheter. Som påpekats ovan är dock detta ytterst en fråga för domstol att avgöra. Omständigheterna är inte sådana att jag finner anledning att rikta kritik mot nämnden. Jag lämnar frågan med de uttalanden som har gjorts. Vad H.J. har anfört i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida. Barn- och elevombudet, , handlade ett ärende gällande en anmälan enligt lagen (2006:67) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever. Fråga bl.a. om förutsättningarna för Barn- och elevombudet att i ett beslut uttala sig om huruvida två elever hade kränkt en annan elev (Dnr 4571-2006) En pojke, här benämnd A., gick och i årskurs 2 i Hamnskolan i . I en anmälan till Barn- och elevombudet uppgav A:s mor att hennes son hade utsatts för kränkande be- handling av två klasskamrater, här benämnda B. och C. Barn- och elevombu- det fann i sitt beslut (dnr 56-2006:1454) att huvud- mannen för Hamnskolan, Pysslingen Förskolor och , inte hade levt upp till de krav som anges i bl.a. 8 § lagen (2006:67) om förbud mot diskri- minering och annan kränkande behandling av barn och elever () och beslutade därför att framställa ett skadeståndskrav mot bolaget. I beslutet anfördes under bedömningen bl.a. följande. (Här har de i beslutet använda initialerna utbytts mot A., B. och C.) A. har upprepade gånger utsatts för allvarliga kränkningar genom hot och våld. Personal vid har vetat om problemen med B. och C. och i 2 008 /0 9:JO1 vart fall känt till händelserna och . Av uppgifter- na i ärendet har det inte framkommit att någon utredning av vad som inträffat skett vid något av tillfällena. Huvudmannen har därvid brustit i sin utred- ningsplikt. De åtgärder som vidtagits för att förhindra fortsatta kränkningar har dels bestått i att en lärare vid ett av tillfällena tillrättavisat den kränkande eleven, och dels i ett allmänt engagemang med särskilt insatta resurser för A. och de andra eleverna i klassen. I en anmälan till JO framförde D.M. klagomål mot Barn- och elevombudet. Klagomålen avsåg handläggningen av det ovan angivna ärendet. D.M. gjorde gällande att utredningen var bristfällig och hade brustit i objektivitet samt att de i ärendet förekommande elevernas identiteter hade hanterats på ett oakt- samt sätt. Han anförde därutöver bl.a. följande. Beslut i ärendet hade fattats utan att föräldrarna till de utpekade eleverna underrättats om ärendets existens och fått möjlighet att bemöta anklagelserna. De aktuella eleverna hade utsatts för mycket grova anklagelser vars sanningshalt inte hade kontrollerats av Barn- och elevombudet. Beslutet kunde, med hänsyn till vad som anfördes under rubriken , inte tolkas på annat sätt än att Barn- och elevom- budet hade bekräftat de anklagelser som anmälaren framställt i sin anmälan dit. Grunden för detta konstaterande var svår att föreställa sig då utredningen inte hade inrymt någon bredare insamling av information från eller om sko- lan. Beslutet i ärendet hade publicerats på med angivan- de av elevernas könstillhörighet samt med till initial förkortat förnamn. Till- sammans med de i beslutet redovisade omständigheterna i ärendet hade det inte krävts någon närmare efterforskning för att kunna identifiera vilka elever ärendet rörde. Inledningsvis inhämtade JO en kopia av akten inklusive beslutet i det ifråga- varande ärendet. Därefter anmodades Barn- och elevombudet att göra en utredning och yttra sig över vad som anfördes i D.M:s anmälan. I ett yttrande anförde Barn- och elevombudet, , följande. har enligt 16 § lagen (2006:67) om förbud mot diskrimine- ring och annan kränkande behandling av barn och elever () tillsyn över lagen inom sitt ansvarsområde. Barn- och elevombudet skall enligt 5 b § förordning med instruktion för (2002:1160) utföra de uppgif- ter som enligt BeL skall ombesörjas av när det gäller att tillvarata barns och elevers enskilda rätt. Syftet med BeL är att främja barns och elevers lika rättigheter samt att motverka diskriminering och annan kränkande behandling i bl.a. skolan (1 §). Lagen innehåller bl.a. direkta förbud för huvudman och personal att diskrimi- nera barn och elever (912 §§) eller att utsätta dem för annan kränkande be- handling (13 §). Lagen innehåller också en skyldighet för huvudmannen eller 2 008 /0 9:JO1 den huvudmannen bestämmer att agera när en elev blivit utsatt för kränkande behandling (8 §). Eleven kan ha blivit utsatt för kränkningar från såväl perso- nal som andra elever. Något direkt förbud för elever att kränka andra elever finns dock inte i lagen. Skyldigheten att agera inträder så snart huvudmannen, rektorn eller någon annan personal får kännedom om att en elev anser sig ha blivit utsatt för kränkande behandling i samband med att verksamheten genomförs. Handlingsplikt föreligger alltså redan när det påtalas att någon anser sig ha blivit kränkt och det krävs således inte att faktiska kränkningar har konstaterats. Bestämmelsen är skadeståndssanktionerad (15 §). Vid en skadeståndsprocess krävs dock att det kan visas att det faktiskt förekommit kränkningar (prop. 2005/06:38 s. 123). Enligt 3 § BeL är det huvudmannen för skolan som har det övergripande ansvaret för att lagen följs och enligt 15 § BeL är det huvudmannen som kan bli skadeståndsskyldig. Barn- och elevombudet riktar sig därför alltid till skolhuvudmannen. Det är huvudmannens agerande som bedöms och det är huvudmannen som kan hållas ansvarig enligt lagen. Det är för övrigt huvud- mannen som blir motpart vid en process. Barn- och elevombudet tar emot anmälningar från enskilda barn och elever som anser sig ha blivit kränkta. Barn- och elevombudet ansvarar för att ären- dena blir tillräckligt utredda och att erforderligt utredningsmaterial finns för att kunna fatta beslut. Handläggningen är huvudsakligen skriftlig men vid behov kan personer höras muntligen. Detta ärende gäller en huvudmans skyldigheter enligt 8 § BeL när en elev påstått sig ha blivit utsatt för kränkande behandling av andra elever vid . Huvudman för skolan är Pysslingen Förskolor och . Anmälan inkom till Barn- och elevombudet . Barn- och elevombudet begärde att huvudmannen skulle yttra sig och begärde komplettering . Yttrandena som kom in kommunice- rades med anmälaren. Vårdnadshavarna till de elever som påståtts utsätta andra för kränkande behandling har inte underrättats om ärendet, och Barn- och elevombudet har inte heller bedömt att det funnits behov av att höra dem i ärendet. Utredningen har i enlighet med vad som beskrivits ovan varit inriktad på att utröna huvudmannens agerande vid de påstådda kränkningarna. Hu- vudmannen ifrågasatte inte i detta skede anmälarens uppgifter om vilka kränkningar som förekommit. Barn- och elevombudet hade därför ingen an- ledning att vidare utreda sanningshalten i anmälarens påståenden. fattade Barn- och elevombudet beslut om att fram- ställa skadeståndskrav. Skadeståndskravet framställdes bl.a. på grund av att huvudmannen inte levt upp till kraven i 8 § BeL. Barn- och elevombudet har grundat sitt beslut på de handlingar som kom- mit in och följaktligen bedömt att dessa utgjort fullgott underlag för bedöm- ning i ärendet. Huvudmannen har efter att Barn- och elevombudet fattat beslut inkommit med nya uppgifter som delvis skiljer sig från de tidigare yttrandena. För när- varande pågår förlikningsförhandlingar i ärendet. Hantering av elevernas namn i ärendet Barn- och elevombudet använder inte berörda elevers namn i sina beslut. För att skydda eleverna har Barn- och elevombudet valt att benämna dem som / /. 2 008 /0 9:JO1 Sekretess gäller under vissa förhållanden hos Barn- och elevombudet för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden. Barn- och elevombudet har vid begäran om utlämnande av handlingar med stöd av 9 kap. 21 § sekretesslagen beslutat att sekretessbelägga bl.a. namnen på de utpekade eleverna. Barn- och elevombudet har med stöd av 7 § rättsinformationsförordningen (1999:175) beslutat att publicera beslutet på . Enligt Barn- och elevombudets bedömning är det fråga om ett vägledande avgörande som är av betydelse för allmänheten. Att publicera beslutet har bedömts sär- skilt viktigt med hänsyn till att lagen trätt ikraft och att vägledande beslut därför saknas. Beslutet kan inte heller överklagas. Som framgår ovan används inte elevernas namn i beslutet. Det publicerade beslutet innehåller således inte några uppgifter som direkt kan hänföras till en fysisk person. Det kan även tilläggas att personen som gjort en anmälan om kränkande behandling till Barn- och elevombudet skriftligen samtyckt till publiceringen av beslutet. D.M. kommenterade remissvaret och anförde bl.a. följande. Barn- och elev- ombudets noggranna redogörelse för sakomständigheterna i ärendet, bl.a. ele- vernas könstillhörighet och vilken årskurs de gick i samt det sätt på vilket eleverna benämnts hade medfört att det publicerade beslutet innehållit sådana uppgifter som direkt kunde hänföras till fysiska personer. Det faktum att be- slutet var det första i sitt slag och att Barn- och elevombudet, av medverkan i tv etc. att döma, hade avsett att skapa publicitet borde ha manat till ytterligare aktsamhet snarare än tvärtom. Uppgifterna hade ej heller varit relevanta för syftet med beslutet, om avsikten inte hade varit att klandra någon annan än Hamnskolan. I ett beslut anförde JO följande. Lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever () har till ändamål att främja barns och elevers lika rättig- heter, motverka diskriminering på grund av kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder. Lagen har också till ändamål att motverka annan kränkande behandling. Med annan kränkande behandling avses enligt 2 § BeL ett uppträdande, som utan att ha samband med diskrimineringsgrunderna, kränker ett barns eller en elevs vär- dighet. Enligt 3 § BeL är det huvudmannen för skolan som ansvarar för att lagen följs. I 7 § BeL anges att huvudmannen för verksamheten eller den huvudman- nen bestämmer ska vidta åtgärder för att förebygga och förhindra att barn och elever utsätts för trakasserier och annan kränkande behandling. Om huvudmannen för verksamheten, rektorn eller någon med motsvarande ledningsfunktion eller annan personal får kännedom om att ett barn eller en 2 008 /0 9:JO1 elev i verksamheten anser sig ha blivit utsatt för trakasserier eller annan krän- kande behandling i samband med att verksamheten genomförs, ska huvud- mannen eller den huvudmannen bestämmer utreda omständigheterna och i förekommande fall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra fortsatta trakasserier eller annan kränkande behandling (8 § BeL). Barn- och elevombudet ska enligt 5 b § i förordningen (2002:1160) med instruktion för utföra de uppgifter som enligt BeL ska om- besörjas av när det gäller att tillvarata barns och elevers enskilda rätt. Barn- och elevombudet konstaterade i sitt beslut att A. hade utsatts för allvarliga kränkningar i form av våld och hot. Såsom be- slutet hade utformats måste den slutsatsen dras att det var B. och C. som var ansvariga för kränkningarna. Bedömningen grundade sig på vad A:s mor hade anfört i sin anmälan och på att skolans rektor i sitt yttrande till Barn- och elevombudet inte hade ifrågasatt vad hon hade gjort gällande om vilka kränk- ningar som skulle ha förekommit gentemot hennes son. Barn- och elevombudet har till uppgift att bedöma bl.a. om huvudmannen har uppfyllt sina skyldigheter enligt 8 § BeL. Det är emellertid inte en uppgift för Barn- och elevombudet att rikta kritik mot någon enskild elev eller lärare. Det kan dock knappast undvikas helt att Barn- och elevombudet i vissa fall i ett beslut måste göra uttalanden som kan framstå som kritik mot någon en- skild eller innefattar ett påstående om att någon uppträtt klandervärt. I förevarande fall hade det måhända varit lämpligt att Barn- och elevom- budet i sitt beslut tydligare hade markerat att hans ställningstagande endast avsåg skolans agerande med anledning av uppgifter om kränkande behandling och att hans bedömning i den delen byggde på de uppgifter som anmälaren och huvudmannen hade lämnat till honom. Eftersom det inte förelåg någon säker utredning om vad som faktiskt hade förevarit borde beslutet enligt min mening ha formulerats så att B. och C. inte pekades ut som skyldiga till kränkningarna. D.M. har gjort gällande att den anonymisering som skedde i Barn- och elevombudets beslut, som publicerades på , inte varit till- räckligt långtgående och att det därför inte krävdes någon mer ingående ut- redning för att sluta sig till vilka elever ärendet handlade om. Det kan diskuteras om anonymiseringen av eleverna borde ha skett på ett annat sätt än som skedde. Hur en anonymisering bör göras bygger dock på en bedömning utifrån förhållandena i det enskilda fallet, och jag finner inte skäl till något ytterligare uttalande i denna del. Jag nöjer mig med att här rent 2 008 /0 9:JO1 allmänt framhålla vikten av att man noggrant överväger på vilket sätt anony- misering bör ske där sådan anses påkallad. Vad som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. 2 008 /0 9:JO1 Fråga om innebörden av information om avvikelse från tillstånd till färdtjänst (Dnr 2225-2006) klagade i en anmälan till JO på i kommun. Klagomålen avsåg handläggningen av ett färdtjänstärende gällande L.J. Av anmälan framgick bl.a. följande. beviljades även riksfärdtjänst för att kunna resa till sin sommarstuga i . ku- ponger för färdtjänstresor inom . beställde nya kuponger för L.J. Hon var då inte medveten om att L.J. :s riksfärdtjänst upphört och blev inte upplyst om detta. /2006 åkte L.J. Den inom- kommunala färdtjänsten sträcker sig till . Därifrån åkte L.J. vidare på de outnyttjade kupongerna. uppringd av en handläg- gare vid färdtjänsten som sade att L.J. inte fick använda färdtjänsten på detta sätt. begärde av handläggaren ett skriftligt besked som kunde överklagas men fick svaret att det inte gick att överklaga detta. Även handläggarens chef vägrade att ge ett skriftligt besked. Chefen svarade att eftersom L.J. nu hade fått denna muntliga varning skulle man i fortsättning- en skicka hela taxiräkningen till L.J. om missbruket upprepades. våga- de då inte längre använda färdtjänsten till stugan. I stället åkte L.J. i en hyrd bil eller med tåg. Sedan skrivit till bl.a. färdtjänstnämn- dens ordförande uppgav denne att ärendet skulle tas upp vid sammanträdet och att L.J. Därefter hände ingenting. Efter ny kontakt lovade ordföranden att ta upp ärendet . Något besked gavs där- efter inte. har således köpt kuponger för resor inom en kommun dit L.J. kan ta sig på egen hand. fick resa mellan och samt mellan och sommarstugan, men inte i direkt följd. Det framgår inte av de regler för färdtjänst som L.J. fått att man inte får åka vidare från slutmålet på en färdtjänstresa till nästa. Genom att L.J. förvägrats ett skriftligt besked om begränsningarna i färdtjänståkandet, har han inte kunnat överklaga färdtjänstens beslut till länsrätten. Breven till nämndens ordförande och kommunstyrelsens ordförande har inte heller lett till någon skriftlig moti- vering. 2 008 /0 9:JO1 Handlingar beträffande L.J. hämtades in från färdtjänstnämnden. Ärendet remitterades till yttrande över vad som framförts i anmälan. anförde i sitt yttrande följande. har fått skriftlig information om , engångskort och riksfärdtjänst i samband med sitt beslut om , se Informa- tionsbroschyr Färdtjänst Särskild kollektivtrafik, bilaga 1 [här utelämnad, JO:s anmärkning]. Informationsbroschyren skickas med beslutsbrevet till alla som beviljas . På sidorna 14 och 15 finns information om färdtjänstområde, riksfärdtjänst samt om engångskorten. Även i samband med erhållandet av engångskorten skickas skriftlig information med, se bilaga 2 [här utelämnad, JO:s anmärkning]. har också använt den kommunala färdtjänsten, engångskort och riksfärdtjänst , vilket visar att han har tagit del av informationen. Syftet med engångskorten är att personer som har skall kunna ta med sig den kommunala färdtjänsten för att resa på besöksor- ten. Reglerna om hur man får använda engångskorten för resa på en annan ort framgår som sagt i bilaga 2. Regeln är tydlig med att resor kan ske inom alla kommuner i utanför färdtjänstområde. kom- mun ingår i färdtjänstområde och engångskorten kan alltså inte användas i denna kommun. De regler och riktlinjer, för dels den kommunala färdtjänsten, och dels för riksfärdtjänsten och engångskort, är inte ett i sak överklagningsbart beslut. Färdtjänsten anlitar Företagstaxi för transporter med en- gångskort och i samband med en kontroll av en faktura framgår att resa har skett mellan och . När vi noterat detta ringde färdtjänsten till L.J. för att informera om att engångskorten inte får användas på detta sätt. Vi ställde inget betalningsansvar på L.J. för just denna resa, utan lämnade enbart muntlig information om hur man får använda sig av engångskorten, men påpekade dock att man kan bli personligt betalningsansvarig vid miss- bruk, se bilaga 2. För resor inom , utan den kommunbegränsningen som engångskort har, kan man ansöka om riksfärdtjänst. har också haft riksfärdtjänst med taxi beviljad till mellan och . Då dessa resor samplaneras ska resan be- ställas senast innan resan skall ske. skulle för de resor han har gjort med engångskorten istället ansökt om riksfärdtjänst mellan och . Beslut om riksfärdtjänst meddelas skriftligt och av beslutet framgår hur länge tillståndet gäller. Normalt beviljas riksfärdtjänst för en resa åt gången, något annat krav finns inte i lag (1997:735) om riksfärdtjänst. Vid ansökan om riksfärdtjänst tillämpas skyndsam handläggning. Ny ansökan handläggs normalt och en ansökan om förlängt tillstånd likadant som tidi- gare gäller en veckas handläggning. Dock tillkommer alltid beställningstiden som är . kommenterade remissvaret och framförde därvid bl.a. uppfattningen, att den tolkning av gällande regler som man gjort på Färd- 2 008 /0 9:JO1 tjänsten i i själva verket utgör ett partiellt återkallande av tillståndet, och därmed är möjligt att överklaga till länsrätten. I beslut anförde stf JO Ragnemalm följande. Min bedömning koncentreras kring frågan om innebörden av de kontakter som på tjänstemannanivå tagits med L.J. rörande tillämpningen av färdtjänst- nämndens beslut att bevilja honom färdtjänst. Frågor rörande det faktiska händelseförloppet vid resornas företagande och om tolkningen av det grund- läggande färdtjänstbeslutet lämnas däremot åsido. Att helt utanför den egna kommunen anordna färdtjänst för kommuninvå- narna är ett frivilligt åtagande för kommunerna (3 § lagen [1997:736] om färdtjänst [färdtjänstlagen]). Varje kommun bestämmer därför i vilken ut- sträckning det skall ske. Om man från kommunens sida upptäcker att färd- tjänsten används utöver vad som har beslutats, finns det naturligtvis inget som hindrar att en befattningshavare kontaktar en resenär för att informera om vad som gäller. Någon skyldighet att därvid anlita skriftlig form föreligger inte. Det sagda gäller under förutsättning, att det handlar om ren information. Skulle upplysningarna ge intrycket, att det realiter rör sig om ett myndighets- beslut med kanske ingripande konsekvenser för adressaten, kan saken komma i ett annat läge. I rättspraxis har hithörande problem i flera fall aktualiserats, främst i samband med prövning av frågan huruvida en myndighets uttalanden innefattat ett överklagbart beslut (se Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grunder, 8 u. 2007, s. 157 ff. m. hänvisn.).