frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — kunde inte finna någon adressuppgift och beslutade då att kvittona skulle kastas då de saknade värde, eller i vart fall hade ett ringa värde, och det inte fanns någon adress till vilken de kunde sän- das. Det har senare framkommit att kvinnans adress finns noterad i en prome- moria i ärendet. Innehållet i promemorian var inte vid tillfället sökbart i dator- miljö. Det är polismyndighetens uppfattning att kvinnans adress då den kommit till polisens kännedom borde ha registrerats i RAR eller DUR. Det är inte för- enligt med gällande rutiner att enbart nedteckna adressen i en promemoria. . bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Regler om häktning och andra straffprocessuella frihetsberövanden finns i 24 kap. RB. En grundläggande förutsättning för att häktning skall kunna ske är att den misstänkte på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är stadgat fängelse eller därutöver. För att häktning skall få ske krävs vidare att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara), se 1 § första stycket. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får emellertid inte häktning ske (1 § fjärde stycket). Undantag från dessa regler görs i 2 § som har följande lydelse. 2 008 /0 9:JO1 Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1.om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2.han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Även den som endast är skäligen misstänkt för brott får under vissa förutsätt- ningar häktas, s.k. utredningshäktning (3 §). Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av syn- nerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (6 §). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han gripas av envar. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (7 §). Om någon har gripits enligt 7 §, skall han förhöras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsberö- vandet, skall det skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret besluta om den misstänkte skall anhållas. Anhålls inte den miss- tänkte, skall beslutet om gripande hävas (8 § andra stycket). Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får beslutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsättningar hävas även av en polisman som har fattat beslu- tet (8 § tredje stycket). Den som är gripen, anhållen eller häktad skall tas i förvar. Den som är gri- pen behöver emellertid inte tas i förvar om det inte är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med gripandet, ordning eller säkerhet (22 § första stycket). För häktning liksom för användningen av andra straffprocessuella tvångs- medel gäller den s.k. proportionalitetsprincipen. Denna innebär att ett sådant tvångsmedel får användas endast om skälet för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (1 § tredje stycket). Även i fall där en formell möj- lighet till frihetsberövande öppnas genom reglerna i 2 § bör man således i enlighet med proportionalitetsprincipen vara alltmer restriktiv med frihetsbe- rövanden ju lindrigare brottet är (prop. 1986/87:112 s. 31 f.). Om de tvångs- medel som kan komma i fråga inte står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärderna bör man avstå från dem (jfr prop. 1988/89:124 s. 27). En annan princip som styr användningen av tvångsmedel är den s.k. ända- 2 008 /0 9:JO1 Denna innebär att ett tvångsmedel bara får användas för de i lagstiftningen angivna syftena. Det innebär i sin tur t.ex. att vid utredning av ett visst brott får tvångsmedel inte tillgripas på grund av ett allmänt antagande att den misstänkte möjligen också kan ha gjort sig skyldig till annan brottslig- het (JO 1990/91 s. 63). Straffskalan för bedrägeri är fängelse i högst och för bedrägligt bete- ende böter eller fängelse (9 kap. 1 och 2 §§ ). Den aktuella dagen kallades polis till affären COOP i eftersom persona- len där påstod sig ha tagit en kvinna, , på mer eller mindre bar gärning i anslutning till att hon pantat tomflaskor med påklistrade koder. I juridisk mening synes X ha blivit föremål för ett s.k. envarsgripande. Polismännen informerades, förutom om den specifika händelsen, även om det faktum att affären haft problem med falska pantflaskor och att det sammantaget handlade om tämligen stora summor. Polismännen grep kvinnan rätteligen övertog envarsgripandet och för- de henne sedan till polisstationen. Men fanns det verkligen skäl för gripandet? Som framgått förutsätter ett beslut att gripa någon eller överta ett envars- gripande att anhållningsskäl föreligger och för ett anhållningsbeslut krävs i sin tur i princip att det föreligger skäl för häktning. Eftersom häktning kan ske med stöd av bestämmelserna i 24 kap. 3 § RB blir utgångspunkten för be- dömningen i det följande att det krävdes att X i vart fall var skäligen miss- tänkt för brott. För att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott krävs i sin tur att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. har i remissvaret anfört att grunden för gripandet var att X var på sannolika skäl misstänkt för bedrägeri, vilket innebär en högre grad av misstanke. Utredningen ger vid handen att ingen hade iakttagit att X pantade de fals- ka flaskorna. Det kunde således inte uteslutas att det var någon annan, t.ex. den andra kvinnan som personalen såg. Enligt X fanns det två andra kvinnor på platsen. Det är emellertid klarlagt att X befann sig i lokalen när personalen kom dit och att hon hade pantat flaskor, vilket i och för sig var omständighe- ter som talade för att det skulle ha kunnat vara hon som pantade de falska flaskorna. Det butiksanställda vittnet uppgav för polisen att pantbeloppet för flaskorna, , stämde överens med X:s pantkvitton. Kvittona upptog dock beloppen resp. varför uppgiften synes ha varit något missvisande. Mot denna bakgrund kan det givetvis diskuteras om X var skäligen misstänkt för brott. En sådan fråga är emellertid av den arten att den ger ett visst utrymme för olika, var för sig godtagbara bedömningar. 2 008 /0 9:JO1 därför inte resa någon invändning mot bedömningen att X kunde betraktas som skäligen misstänkt för brott. Jag har däremot svårt att inse att den högre misstankegraden sannolika skäl skulle ha kunnat föreligga. har också underlåtit att belysa den saken närmare i sitt remissvar. Nästa fråga som uppkommer är vilket brott X kunde misstänkas för. Jag vill först här nämna att den isolerade händelsen med de två falska flaskorna à stycket var, som polismyndigheten också anfört, att bedöma som bedrägligt beteende (9 kap. 2 § ). Som framgått synes emellertid de inblandade polismännen ha ansett att X var misstänkt för bedrägeri. Denna uppfattning förefaller ha sin grund i att misstankar uppkom om att X var delaktig i en mer omfattande brottslighet, men vilka närmare omständigheter som låg till grund för denna bedömning har inte redovisats i ärendet. Den enda omständighet som jag kan tänka mig låg till grund för polisens resonemang i denna del var det förhållandet att den aktuella streck- koden, enligt uppgift i polisanmälan, hade använts vid tidigare tillfällen. Bu- tikspersonal uppgav att koden bl.a. använts på sex flaskor , varvid pant utbetalats med sammanlagt . I vilken utsträckning koden använts angavs emellertid inte. Dessutom kan noteras att det i polisanmälan antecknades att X inte kunde kopplas samman med tidi- gare fall av liknande händelser. Polisen förefaller alltså ha lagt personalens upplysningar om affärens problem med kopierade koder, och spekulationer om möjliga samband, till grund för sina kommande beslut röran- de X utan att själva närmare reflektera över saken. Jag anser mig således endast kunna godta att X kunde betraktas som skäli- gen misstänkt för bedrägligt beteende. Nästa fråga blir då om det fanns förut- sättningar att gripa och föra henne till polisstationen för detta brott. har upplyst att X var okänd och att hon inte heller hade någon identitetshandling på sig. Myndigheten har därför hänvisat till bestäm- melserna i 24 kap. 2 § första punkten RB vilka syftar till att framtvinga identi- tetsuppgifter. Vidare har myndigheten tillagt att det fanns risk för att X ge- nom att bege sig från riket skulle kunna undandra sig lagföring eller straff (24 kap. 2 § andra punkten RB). Jag vill först framhålla att det inte finns nå- gon allmän skyldighet att medföra en identitetshandling. Polisen kan inte heller med stöd av nämnda regler kräva att en för brott misstänkt person upp- visar en identitetshandling i andra fall än när hans uppgifter om namn och hemvist kan antas vara osanna (JO 1997/98 s. 147). Det är oklart om X upp- gav namn och adress redan till polismännen på platsen, och det saknas om så var fallet även underlag för att bedöma om X:s uppgifter om sin identitet kunde antas vara osanna. Det kan således inte uteslutas att det var formellt möjligt att gripa och föra X till polisstationen. 2 008 /0 9:JO1 När det sedan gäller handlandet på polisstationen är det klarlagt att X senast i samband med upprättandet av polisanmälan uppgav namn och adress, dvs. att hon bodde hos bekanta i närheten av affären. Vidare hade X ett tillhörigt ., som vid kontroll visade sig just bo i när- heten av affären. . kom även till polishuset med X:s pass. Det hade alltså, vilket polismyndigheten också framhållit, redan i ett tidigt skede av utredningen varit möjligt att vidta åtgärder för att fastställa X:s identitet. Om så skett, hade beslutet om gripande kunnat hävas betydligt tidi- gare. Som framgår av polismyndighetens remissvar gjorde emellertid kommissa- rien den bedömningen att förhör skulle hållas med X innan kontakter togs för identifiering. Skälet till detta har uppgetts vara omfattning- en av bedrägerierna mot COOP och misstankarna om att fler personer skulle vara inblandade. Som sagts byggde detta resonemang, enligt min uppfattning, i stor utsträckning på spekulationer. Det finns anledning att framhålla att JO, som jag har redovisat, uttalat att man vid misstanke om ett visst brott inte får tillgripa tvångsmedel på grund av ett allmänt antagande om att den misstänkte möjligen också kan ha gjort sig skyldig till annan brottslighet (JO 1990/91 s. 63). Jag kan möjligen ha förståelse för att polismännen på plats i affären inte gjorde någon närmare analys av händelsen. Däremot anser jag att de polismän som tog ansvar för ärendet i polishuset självfallet mera ingående än vad som uppenbarligen skedde borde ha analyserat det inträffade och bl.a. frågat sig: vilka omständigheter är de facto besvärande för X? Finns det andra tänkbara gärningsmän och förklaringar till händelsen? På vilket sätt kan X kopplas till affärens tidigare problem? Hur skall det misstänkta brottet rubri- ceras? Samt, inte minst, står det i rimlig proportion till den misstänkta brotts- ligheten att frihetsberöva X ? Enligt min uppfattning borde polisen i omedelbar anslutning till att X för- des in till polishuset ha vidtagit åtgärder för att fastställa X:s identitet och därefter frigett henne. Jag kan nämligen inte förstå annat än att hon endast kunde betraktas som skäligen misstänkt för bedrägligt beteende rörande ett mycket ringa belopp. Det var därför med hänsyn till proportionalitetsprinci- pen inte rimligt att låta frihetsberövandet, om det alls var erforderligt, bestå längre än som fordrades för identifiering. Ju mindre allvarligt brott en miss- tanke gäller, desto större restriktivitet fordras när det gäller användning av frihetsberövanden. Det förhållandet att polismyndigheten även hänvisat till flyktfara (24 kap. 2 § andra punkten RB) föranleder inte någon annan bedöm- ning. Jag är således mycket kritisk till polisens hantering av ärendet i denna del. Som framgår av utredningen sattes X i arresten . Enligt kommis- sarien , som beslutade att X skulle tas i förvar, var skälet för åtgärden att det var nödvändigt för att utreda hennes identitet, bostads- 2 008 /0 9:JO1 adress och inställning till de misstänkta brotten. Denna förklaring är inte god- tagbar. Som har nämnts i det föregående gäller att den som är gripen inte behöver tas i förvar om det inte är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med gripandet, ordning eller säkerhet. Några sådana omständigheter synes inte ha förelegat. Jag ställer mig mot denna bakgrund kritisk också till beslutet att sätta in X i arresten och noterar även att polismyndigheten anfört att ärendet borde ha kunnat hanteras utan att X placerades där. Det har vidare kommit fram att gripandet anmäldes till åklagaren först , dvs. Som förklaring till dröjsmålet har hänvi- sats till bl.a. det förhållandet att X först skulle höras med hjälp av tolk. Om polisen håller ett s.k. anhållningsförhör kan, enligt ett uttalande i för- arbetena till bestämmelserna i 24 kap. 8 § RB, anmälan till åklagaren om frihetsberövandet i de flesta fall anstå till efter förhöret. Är saken tveksam eller svår kan det emellertid vara nödvändigt att en anmälan om frihetsberö- vande görs redan före förhöret för att åklagaren skall kunna antingen själv höra den misstänkte eller lämna instruktioner om vad den misstänkte skall höras om. Om förhöret inte kan genomföras , t.ex. på grund av att en tolk måste engageras, bör detta inte fördröja en anmälan till åklagaren (prop. 1986/87:112 s. 74). Jag kan mot denna bakgrund ansluta mig till polismyndighetens konstaterande att kravet på skyndsam underrättelse till åklagaren inte kan anses uppfyllt. Dröjsmålet är givetvis särskilt klandervärt med hänsyn till ärendets karaktär. Jag noterar slutligen att X:s adress rätteligen borde ha registrerats på det sätt polismyndigheten anfört så att de beslagtagna pantkvittona på ett enkelt sätt hade kunnat återsändas. Det kan sammanfattningsvis konstateras att de åtgärder polismyndigheten vidtog i ärendet, enligt min mening, inte stod i rimlig proportion till det brott som X möjligen kunde misstänkas för, dvs. bedrägligt beteende avseende ett mycket ringa belopp. Den bild som framträder vid en granskning av händel- sen är att polisen i sin iver att vilja gå till botten med COOP:s tämligen omfattande problem med falska streckkoder underlät att göra en noggrann och erforderlig analys av de få konkreta omständigheter som var för handen i det specifika fallet. Som framgått anser jag alltså att polismyndigheten har brustit i sin handläggning på en rad punkter, och myndigheten förtjänar därför allvarlig kritik. Jag vill avslutningsvis betona att det är av stor vikt att polisen vid använ- dande av straffprocessuella tvångsmedel noga vinnlägger sig om, förutom att de lagliga förutsättningarna för ett sådant användande är uppfyllda, att hand- landet inte hamnar i konflikt med de allmänna principer som gäller för an- vändning av tvångsmedel (se vidare om dessa principer i t.ex. berg, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 18 f.) 2 008 /0 9:JO1 Kritik mot polisen med anledning av ett ingripande i samband med en demonstration (Dnr 2128-2006) . framförde i en anmälan klagomål mot i . Han var missnöjd med hur polisen, enligt uppgift i en s.k. blogg, hade agerat i samband med en demonstration i . En utskrift av den aktuella bloggen gjordes. Vidare inhämtades ett omhänder- tagandeblad från i . Av utredningen framgick bl.a. följande. I samband med en förstamajde- monstration som utgick från i hade tre personer, med- lemmar i Liberala partiet, ställt sig så att de skulle synas för dem som gick i förstamajtåget och hållit upp en banderoll med texten Båd stat och lagar oss förtrycka, vi under skatter digna ner (ett citat ur ). Därefter förflyttade sig de tre medlemmarna till , som var förstamajtågens slutdestination. På ställde de sig i trappan mot och vecklade åter ut banderollen. Enligt uppgift i bloggen ville de tre personerna demonstrera mot socialdemokraterna; de stod tysta med sin banderoll högst uppe på trappan och utgjorde inte något hot mot den allmänna ordningen. Förfarandet väckte dock missnöje hos några av deltagarna i förstamajtåget och ledde slutligen till att polis tillkallades. Polisen anmanade de tre med- lemmarna att ta bort banderollen eller att ställa sig på annan plats. Då detta inte åtlyddes beslutade polisen att avlägsna en av de tre medlemmarna från till . Som grund för beslutet angavs i rapporten att mannen störde ordningen genom banderoll på . Provocerade folk, vägrade lämna platsen. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över den aktuella händelsen. (länspolismästaren ) inkom med ett yttrande och anförde bl.a. följande. beviljade Socialdemokratiska Partidistrikt till- stånd till en allmän sammankomst . Programmet omfattade bland annat ett demonstrationståg från till med ett avslutande möte på . 2 008 /0 9:JO1 En grupp s.k. cykelpoliser hade till uppgift att svara för ordningen på Gö- taplatsen. Tre yngre män ställde sig på Konserthustrappan med en banderoll mellan sig med texten: Båd stat och lagar oss förtrycka, vi under skatter digna ner. Männen väckte uppmärksamhet och irritation bland de demonstrerande so- cialdemokraterna och stämningen blev hätsk. Polisen ingrep mot männen och uppmanade dem att lämna platsen men de vägrade att göra detta. Polisen avlägsnade då den mest aktive av dem enligt 13 § polislagen, varefter de två kvarvarande rullade ihop banderollen och gick därifrån. En demonstration är ofta att bedöma som en allmän sammankomst för vilken det krävs tillstånd men det kan även finnas demonstrationer som inte är att anse som allmänna sammankomster. Den grundlagsskyddade rätten att de- monstrera kräver inte att en demonstration sker som en allmän sammankomst. Flera faktorer är av betydelse för bedömningen om en sammankomst skall anses vara allmän. Deltagarantalet är en sådan faktor. Om det endast rör sig om ett fåtal deltagare talar detta för att sammankomsten inte bör anses vara allmän. En annan faktor av betydelse för denna bedömning är om samman- komsten vänder sig till allmänheten. Har anordnaren inte på förhand annonse- rat om demonstrationen eller på annat sätt informerat om att den skall äga rum talar detta för att den inte är anordnad för allmänheten och därför inte bör anses vara en allmän sammankomst. Övervägande skäl talar för att de tre männens demonstration inte bör anses ha varit en allmän sammankomst. De hade av allt att döma inte för avsikt att anordna den för allmänheten, eftersom de inte verkar ha vidtagit några åtgär- der i förväg för att sprida kännedom om den. De hade enligt egen uppgift inte ansökt om tillstånd att demonstrera. Det var tydligt att inga andra än de själva skulle delta. Inte heller anslöt sig någon spontant till demonstrationen när den pågick. Det innebär att ett ingripande mot männen inte kunde ske med stöd av be- stämmelserna om allmänna sammankomster. Det var ändå uppenbart att det var nödvändigt att ingripa mot dem. När de kom fram till ställde de sig på trappan till fullt synliga för alla. De störde ordningen genom att skapa oro och irritera deltagarna i socialdemokraternas demonstra- tion. Det fanns en påtaglig risk för att det skulle bli bråk om inte polisen vid- tog några åtgärder. Socialdemokratiska Partidistrikt hade beviljats tillstånd att de- monstrera och få disponera för ändamålet. Det var polisens upp- gift att se till att demonstrationen kunde genomföras enligt tillståndet och att ordningen och säkerheten i samband därmed upprätthölls. Som mötes- eller demonstrationsdeltagare eller åskådare är man skyldig att följa polisens an- visningar och uppmaningar. Polisen får anses haft befogenhet att ingripa enligt 13 § polislagen mot männen och som den minst ingripande åtgärden avvisa dem från socialdemo- kraternas demonstrationsområde som omfattade men också en del av dit demonstrationståget sträckte sig. Visserligen innebar ett avvisande att männens demonstration skulle komma att upplösas, men polisen hade knappast något annat val för att kunna upprätthålla ord- ningen. 2 008 /0 9:JO1 Männen hade redan på klart och tydligt visat att de ville stå på en plats där de var väl synliga för alla som gick i de olika demonstrationstå- gen. Det framstår som högst osannolikt att polispersonalen skulle ha lyckats med att få dem att frivilligt välja en annan plats längre ned efter Kungsports- utanför eller . Även om dessa platser bör ha varit lämp- liga ur ordningssynpunkt vid det här tillfället hade platserna med all sannolik- het inte godtagits, eftersom männen i så fall hade hamnat utom synhåll för mötesdeltagarna på . Idén med deras demonstration hade gått förlorad. Männen vägrade att låta sig avvisas. Då återstod inget annat än att avlägs- na åtminstone den mest aktive bland dem för att förhindra bråk och fortsatta störningar, även om demonstrationen som en direkt följd av avlägsnandet upplöstes. Polisen får anses ha varit berättigad till detta. Åtgärden framstår som både försvarlig och nödvändig. Det kan tyckas att vissa demonstrationer har ett sämre rättsskydd och kan upplösas på svagare grunder än andra beroende på om de bedöms vara all- männa sammankomster eller inte. I praktiken bör det emellertid knappast bli någon skillnad. Tillämpningen av 8 och 13 §§ polislagen förutsätter att poli- sen visar största respekt för demonstrationsrätten så långt det är möjligt och inte ingriper med strängare medel än vad som är absolut nödvändigt av hän- syn till ordningen och säkerheten vid demonstrationen. En av männen avlägsnades till . Innan han sattes in i po- lisbilen kroppsvisiterades han av säkerhetsskäl enligt 19 § polislagen. När det gäller platsen dit avlägsnandet skedde synes väl vald med hänsyn till ändamålet med åtgärden. Platsen ligger tillräckligt långt från för att det inte skulle vara alltför enkelt att återvända och störa de- monstrationen på nytt som det inte var förenat med några större besvär att ta sig därifrån med hjälp av allmänna kommunikationer. I ett beslut anförde chefsJO följande. I 2 kap. regeringsformen (RF) finns bestämmelser om medborgarnas grund- läggande fri- och rättigheter. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1, 3 och 4 RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, mötes- frihet och demonstrationsfrihet. Dessa bestämmelser tillförsäkrar den enskilde en frihet att bl.a. i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor samt att anordna och bevista sam- mankomster och att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats. Dessa fri- och rättigheter får inom vissa ramar begränsas genom lag (2 kap. 1214 §§ RF). Sådan begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle.