frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Den får vidare aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett be- gränsningen och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. En begränsning får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan 2 008 /0 9:JO1 åskådning (2 kap. 12 § andra stycket RF). Beträffande mötes- och demonstra- tionsfriheterna gäller närmare att dessa får begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken och att i övrigt får dessa friheter endast begränsas av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot (2 kap. 14 § första stycket RF). Begränsningar av mötes- och demonstrationsfriheterna av det slag som åsyftas i den nyssnämn- da bestämmelsen finns såvitt avser allmänna sammankomster i 2 kap. ordningslagen (1993:1617). En allmän sammankomst får upplösas bl.a. om det uppkommer svårare oordning vid själva sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller om sammankomsten medför avsevärd fara för de närvarande eller allvarlig störning av trafiken (2 kap. 23 § första stycket 1). Sammankomsten får endast upplösas om mindre ingripande åtgärder har visat sig otillräckliga (2 kap. 24 §). Enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna gäller att var och en har rätt till yttran- defrihet och att denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och obero- ende av territoriella gränser (artikel 10). Rätten att demonstrera och anordna opinionsmöten behandlas i artikel 11 i vilken det bl.a. slås fast att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster. Dessa friheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till vissa särskilt upp- räknade intressen, bland dem allmän säkerhet och förebyggande av oordning eller brott. Enligt 13 § polislagen (1984:387) gäller att om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna får en polisman avvisa eller avlägsna honom från ett visst område eller utrymme, när det är nödvändigt för att ordningen ska upprätthållas. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd gärning ska kunna avvärjas. Är en sådan åtgärd otillräcklig för att det avsedda resultatet ska uppnås, får per- sonen tillfälligt omhändertas. Som framgår direkt av lagtexten, har åtgärderna att avvisa eller avlägsna någon från platsen således företräde framför beslut om omhändertagande. Av utredningen framgår att tre medlemmar av Liberala partiet under en förstamajdemonstration anordnad av socialdemokratiska partidi- strikt ställde sig på för förstamajtåget väl synlig plats och höll upp en ban- deroll på vilken ett citat ur hade tryckts. 2 008 /0 9:JO1 uppgett att banderollen väckte irritation hos förstamajdemonstranterna och att stämningen blev hätsk. Någon eller några uppmanade de tre att ta ned den. Banderollen togs emellertid inte ned och polis tillkallades. Polisen uppmana- de de tre att ta ned banderollen. När denna uppmaning inte åtlyddes och viss ytterligare ordväxling förekommit avlägsnades en av de tre till Redbergs- platsen. De övriga två tog då ned banderollen. Det kan inledningsvis konstateras att de tre personerna med sin banderoll gemensamt manifesterade en åsikt på allmän plats, dvs. att de demonstrerade. Vidare är det klart att polisens ingripande i praktiken innebar att demonstra- tionen upplöstes. har gjort bedömningen att demonstrationen bl.a. med hänsyn till det ringa antalet deltagare inte kan anses ha utgjort en allmän sammankomst, varför bestämmelserna om bl.a. upplösning av sådan sam- mankomst i 2 kap. ordningslagen inte är tillämpliga. Det är förvisso en tämli- gen vitt omfattad ståndpunkt att vissa sammankomster är för små för att be- tecknas som allmänna och att de därför inte omfattas av det skydd mot upp- lösning som ordningslagen erbjuder (se t.ex. m.fl., Ordningslagen, 2:a uppl. s. 36 samt JO 1975 s. 92). Det kan emellertid anföras goda argument för att ordningslagens regelsystem är tillämpligt även på mindre samman- komster (se , Mötes- och demonstrationsfriheten, 1997, s. 526 f.). Oavsett vilken ståndpunkt man intar i frågan om ordningslagens räckvidd, måste bedömningen av när ett ingripande mot en demonstration kan ske ta sin utgångspunkt i det i regeringsformen och givna skyddet för den fria åsiktsbildningen i vid mening. I förarbetena till regleringen i 2 kap. RF framhålls att det demokratiska styrelsesättet inte kan bli annat än en tom form, om de enskilda medborgarna inte har en vidsträckt frihet att ta del i opinionsbildningen i samhället genom att uttrycka sina åsikter, bilda före- ningar, delta i demonstrationer etc. (SOU 1975:75 s. 89). Lagstiftaren har därför eftersträvat att ge den enskildes grundläggande fri- och rättigheter ett starkt skydd. Beslut om att upplösa en allmän sammankomst kan endast fattas med stöd av reglerna i 2 kap. 2224 §§ ordningslagen, dvs. bl.a. om svårare oordning uppkommit. Vissa åtgärder som polisen kan vidta med stöd av bestämmelser i polislagen och regler om straffprocessuella tvångsmedel i mot den som stör den allmänna ordningen eller begår brott kan emellertid undantagsvis i praktiken medföra att en demonstration upplöses, t.ex. om det är fråga om en enmansdemonstration. Det är dock viktigt att hålla i åtanke att föremålet för de åtgärder som får vidtas med stöd av bestämmelserna i ord- ningslagen är själva demonstrationen medan föremålet för åtgärder enligt och polislagen är den enskilde som begår brott eller stör den allmänna ordningen. Att ett ingripande enligt de sistnämnda bestämmelserna mot en enskild i vissa fall kan få konsekvenser för demonstrationen som så- 2 008 /0 9:JO1 dan är oundvikligt. Det förhållandet att någon deltar i en demonstration kan nämligen inte anses innebära att denne är fredad mot polisingripanden. Även om ett ingripande således kan ske även mot en enskild som utövar sin grundlagsfästa rätt att demonstrera men som stör ordningen eller begår brott måste polisen likväl, när ett sådant ingripande övervägs, tillämpa bl.a. 13 § polislagen med all tillbörlig respekt för demonstrationsrätten och avstå från ingripande i annat än helt självklara fall (jfr JO 1975 s. 92). Jag övergår nu till att pröva polisens ingripande i förevarande ärende. Rätten att anordna och delta i en demonstration inbegriper självfallet också en rätt att anordna och delta i en motdemonstration. En demonstration måste emellertid kunna genomföras utan att deltagarna riskerar att utsättas för våld från meningsmotståndare. Om det finns en sådan risk, kan detta avhålla indi- vider eller grupper från att öppet uttrycka sina åsikter. Rätten att anordna en motdemonstration innefattar därför givetvis inte en rätt att hindra att huvudde- monstrationen genomförs (se JO 2007/08 s. 140 och där gjorda hänvisningar). När ett demonstrationstillstånd har beviljats krävs att polismyndigheten avdelar de resurser och vidtar de åtgärder i övrigt som krävs för att demon- strationen ska kunna genomföras i enlighet med det fattade beslutet. Polis- myndigheten hade således en skyldighet att vidta rimliga åtgärder för att det socialdemokratiska partidistriktets demonstration skulle kunna genomföras. I enlighet med vad som sagts ovan hade emellertid också medlemmarna i Liberala partiet rätt att så länge inte huvuddemonstrationens genomförande hindrades ge uttryck för sin uppfattning. De får också anses ha haft rätt att genomföra sin manifestation i omedelbar anslutning till förstamajdemonstra- tionen. Det budskap som de framförde i form av ett citat ur arbetarrörelsens kampsång Internationalen, fjärde versen var ju nämligen sådant att det mås- te betraktas som en slags kommentar till huvuddemonstrationen (jfr det prin- cipiella resonemanget i dom i målet Öllinger mot om rätten att anordna en motdemonstration för att protestera mot en tillståndsgiven huvuddemonstration). Polisen var således inte berättigad att ingripa mot dem av det skälet att de anordnat en motdemonstration. Det kan också framhållas att utredningen inte heller ger något som helst stöd för att motdemonstrationen hindrade huvud- demonstrationens genomförande. Enligt polismyndigheten var det dock nödvändigt att ingripa mot de tre motdemonstranterna eftersom de störde ordningen genom att skapa oro och irritera deltagarna i förstamajdemonstrationen. Det fanns vidare en påtaglig risk för att det skulle bli bråk om polisen inte vidtog åtgärder. Polisen får därför, enligt myndigheten, anses ha haft befogenhet för ingripandet genom bestämmelserna i 13 § polislagen. 2 008 /0 9:JO1 Jag kan till en början konstatera att motdemonstranterna inte förefaller ha varit våldsamma, hotfulla eller högljudda. Det har inte ens påståtts att de vid tillfället agerade på något annat sätt än att de vecklade ut en banderoll, med text hämtad från Internationalen, på en för deltagarna i förstamajtåget väl synlig plats. I polismyndighetens egen dokumentation av ingripandet mot den avlägsnade personen har ju också antecknats att denne endast störde ord- ningen genom banderoll på och får man anta därigenom provocerade folk. Det står alltså klart att det var budskapet på banderollen som gav upphov till irritation bland några av deltagarna i förstamajdemonstra- tionen och att diskussion uppstod parterna emellan. Som framgått måste poli- sen, i en situation som den aktuella, tillämpa 13 § polislagen med stor försik- tighet, och därvid överväga om andra möjligheter står till buds för att lösa en inträffad eller befarad konflikt. Möjligen hade situationen kunnat lösas på ett smidigt sätt om polisen hade lagt sig vinn om att förklara för de personer i förstamajtåget som upprördes över texten på banderollen att även de tre mot- demonstranterna hade rätt att framföra sin åsikt. Jag kan alltså inte godta polismyndighetens bedömning att det, på sätt som fordras för en tillämpning av 13 § polislagen, var nödvändigt att ingripa mot de tre motdemonstranterna för att upprätthålla ordningen på platsen. Det kan tilläggas att de ordnings- störningar som möjligen kunde befaras framstår som bagatellartade inte minst vid en jämförelse med de motsättningar som polisen inte sällan har att hantera vid andra demonstrationer, t.ex. i samband med den s.k. Salem- marschen. Jag anser således att utredningen inte visar att det fanns tillräckligt stöd för polisen att avvisa eller avlägsna någon av motdemonstranterna med stöd av 13 § polislagen, vare sig i syfte att säkerställa att huvuddemonstrationen kun- de genomföras enligt tillståndsbeslutet eller av annat skäl. Med hänsyn till att det nyssnämnda ingripandet rent faktiskt ledde till att Liberala partiets demonstration upplöstes, vilket anmärkningsvärt nog också synes ha varit syftet med åtgärden, har ingripandet inneburit en kränkning av den avlägsnades och övriga motdemonstranters yttrande- och demonstrations- frihet. För detta ingripande förtjänar polisen kritik. Uttalanden om en polismans åtgärder i samband med en begäran om överprövning av ett tvångsmedelsbeslut m.m. (Dnr 4849-2006) framförde i en anmälan till JO klagomål mot i Väster- bottens län för handläggningen av en förundersökning i vilken hennes 15- 2 008 /0 9:JO1 årige son, A.A., var misstänkt för stöld. Hon uppgav bl.a. följande. Vid ett förhör med sonen vid vilket hon, A.A:s pappa och A.A:s offentliga försvarare var närvarande fick de besked om att kammar- åklagaren beslutat att sonen skulle daktas (fotografering och tagande av fingeravtryck) och att ett DNA-prov skulle tas på honom. De motsatte sig detta och begärde att få en skriftlig motivering till besluten. Ef- tersom polismannen inte kunde nå åklagaren beslutade han att skjuta upp verkställigheten. Inför ett nytt förhör in- formerades de om att det fanns ett nytt beslut om daktning och att beslutet om DNA-prov kvarstod. Vid förhöret inledde Per med att redogöra för besluten, varvid han uppgav att han trodde att syftet med DNA-provet var såväl utrednings- som registreringsskäl. De accepterade beslutet om dakt- ning men motsatte sig att DNA-prov togs eftersom de bl.a. fortfarande inte ansåg sig ha fått besked om vad syftet med provtagningen var. Den offentlige försvararen överlämnade därför en skriftlig begäran om överprövning och inhibition av detta beslut till Per , som uppgav att sonen skulle medtas för daktning och att han skulle återkomma med besked om DNA- provtagningen. De begärde att någon av föräldrarna skulle få närvara vid daktningen men fick inte följa med. När sonen kom tillbaka fick de reda på att DNA-prov, trots allt, hade tagits på sonen. Handlingar infordrades från polismyndigheten (K18098-06 och K18101-06) och från , åklagarkammaren i (C12-1013-06 och ÅM 2006/5170). Av dessa framgick bl.a. följande. I en promemoria daterad hade Per redovisat sin uppfattning av vad som hänt vid det i ärendet aktuella tillfället. Per hade där anteck- nat att han sagt till A.A:s föräldrar i samband med att han följde med till daktningen att han skulle återkomma med besked angående begäran om överprövning och inhibition av beslutet om DNA-prov. Enligt uppgift i pro- memorian gjorde han dock sedan bedömningen att det inte var lämpligt att informera föräldrarna innan provet togs eftersom han ansåg att det fanns risk för att det på nytt skulle skapa diskussion i ärendet. Av ett yttrande från i överprövningsärendet framgick att beslutet om DNA-prov hade fattats enligt 28 kap. 12 a § (RB) och att provet således inte var en utredningsåtgärd utan skulle tas för att registrera uppgifter om resultatet av analysen av DNA i register som förs enligt polisdatalagen. I ett beslut meddelade överåklagaren att det inte fanns skäl till ändring av beslut. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i P.A:s anmälan till JO. 2 008 /0 9:JO1 (tf. länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande från förundersökningsledaren (här utelämnat). I polismyndighetens yttrande anfördes bl.a. följande. inkom ett flertal anmälningar som rörde inbrott, misshandel, skadegörelse m.m. Misstankarna riktade sig mot ett ung- domsgäng som rörde sig i stadsdelen i . Enligt polisens uppgif- ter ingick A.A. i det gäng som allmänt kallades för Ålidhemsgänget och där han dessutom skulle ha en ledande roll. Med anledning av att anmälningarna rörde sig om brott mot misstänkta under 18 och var det av synnerlig vikt att förundersökningarna bedrevs skyndsamt. Ett flertal utredningar hade där- för delats ut till ett par utredare, däribland Per . A.A. misstänktes för två fall av stölder på skola, polismyndighetens ärenden K18098-06 och K18101-06. beslutade kammaråklagare att tagande av fotografi och fingeravtryck, s.k. daktning, samt salivprov för analys av DNA (topsning) skulle genomföras på A.A. Åklagaren fick kännedom om att A.A. vid förhör vidgått att han handskats med de aktuella datorerna varför hon återkallade det tidigare beslutet om att ta fotografi och fingeravtryck. Beslutet om tagande av salivprov för DNA kvarstod dock. , polisiär förundersökningsledare, fattade beslut om att ta fotografi och fingeravtryck av A.A. gällande en grov stöld där han inte var delgiven misstanke men omständigheterna talade för att han senare kunde bli det. Beslutet om att ta fotografi och fingeravtryck av A.A. skedde med stöd av 28 kap. 14 § RB då detta är möjligt att ta även av annan om det erfordras för vinnande av utredning om brott varå fängelse kan följa. Tagande av salivprov för DNA gjordes med stöd av 28 kap. 12 a § rätte- gångsbalken. Det var inte en utredningsåtgärd utan för att registrera uppgifter om resultatet av analysen av DNA i register som förs enligt polisdatalagen (1998:622). I samband med att A.A. förhördes skulle även åklagarens beslut från om tagande av fotografi och fingeravtryck samt salivprov verkställas. A.A. och hans föräldrar motsatte sig dock detta och åklagarens beslut om tvångsmedel verkställdes inte . hade Per åter bokat in förhör med A.A. Denne kom tillsammans med sina föräldrar samt sin offentliga försvarare, advokaten . A.A. informerades om att det skulle tas fotografi och fingeravtryck av honom samt DNA-prov. A.A. och hans föräld- rar godtog att det skulle tas fotografi och fingeravtryck men de motsatte sig DNA-prov och överräckte därefter en skriftlig begäran om överprövning av DNA. I begäran om överprövning fanns också en hemställan att verkställighet av beslutet skulle inhiberas. Vidare önskade A.A:s föräldrar följa med då fotografering och fingeravtryck skulle tas av A.A. Per kontaktade med anledning av begäran om överprövning och föräldrarnas önskan att få följa med vid den s.k. daktningen. förklarade för Per att han ansåg att föräldrarna inte hade någon lagstadgad rätt att följa med på den s.k. daktningen och eftersom denna skulle genomföras på häktesavdelningen, som ligger i anslutning till polishuset, var detta klart 2 008 /0 9:JO1 Vidare upplyste om att beslutet om att ta DNA var fattat och att detta skulle verkställas vid det aktuella tillfället. Per fick inte kontakt med direkt varför beskedet om att DNA-provet skulle tas på A.A. kom först efter det att A.A. gått iväg för att fotograferas samt lämna fingeravtryck. Per kontaktade då teknikerna som verkställde DNA-provet. Per gjorde bedömningen att det inte var lämpligt att informera A.A. och hans föräldrar innan DNA-provet togs då han ansåg att det fanns risk för att det på nytt skul- le skapa diskussion i ärendet. Han ansåg att eftersom beslutet om att ta DNA- prov var taget skulle detta ske oavsett om han informerade före eller efter. kom besked från SKL att DNA-provet från A.A. över- ensstämde med ett spår som hade säkrats från en brottsplats (K3501-06) där rubriceringen var olaga intrång och skadegörelse. Med anledning av A.A:s begäran om överprövning av beslutet om tvångs- medel beslutade överåklagare att åklaga- rens beslut inte skulle ändras. I beslutet konstaterades bl.a. att den brottslighet som A.A. misstänktes för, oavsett den påföljd som i det aktuella fallet kunde påräknas, inte kunde anses vara av bagatellartat slag. Det fanns därför inte skäl till ändring av åklagarens beslut. Överåklagaren har inte meddelat något beslut med anledning av A.A:s hemställan om att verkställighet av beslutet att ta DNA skulle inhiberas. redogjorde därefter för den rättsliga regleringen varefter myndigheten gjorde följande bedömning. När det gäller P.A:s uppfattning att det varit fel av Per att inte låta någon av A.A:s föräldrar följa med honom då han skulle fotograferas samt lämna fingeravtryck är polismyndigheten av uppfattningen att detta ändå varit riktigt. Anledningen till detta är att fotograferingen samt tagandet av fingerav- tryck skulle ske på där det råder restriktioner. har vidare anfört att Per lovat att återkomma angående po- lismyndighetens hantering av begäran om överprövning. Mot bakgrund av att det saknas reglering kring vad som gäller beträffande överprövning är det inte klart vad som gäller angående verkställigheten då det har framställts en begä- ran om överprövning av ett beslut om tvångsmedel. konstaterar dock att ett beslut om tagande av DNA-prov inte kan överklagas. Av detta torde följa att det inte heller går att besluta om inhibition avseende ett beslut att ta DNA-prov (jfr , Allmän förvaltningsrätt och 29 § förvaltningslagen). anser mot bakgrund av det nämnda att det inte varit fel av polismyndigheten att verkstäl- la beslutet om DNA-prov. anser att de haft rätt att bli upplysta om vad syftet med provtagningen varit. är av samma uppfattning och anser att för det fall polismyndigheten inte upplyst A.A. samt hans föräldrar om syftet med DNA- provtagningen är detta något som borde gjorts. kommenterade remissvaret och vidhöll sin kritik mot polismyndigheten, dvs. att det var fel av polisen att vägra låta dem vara med vid daktningen och att polisen inte heller borde ha utfört DNA-provet innan deras begäran om överprövning hade prövats samt de hade rätt att få information om syftet med DNA-provet. 2 008 /0 9:JO1 I ett beslut anförde chefsJO följande. Regler om kroppsbesiktning finns i 28 kap. RB. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov (12 § andra stycket). Den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa får kroppsbesiktigas bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av bety- delse för utredning om brottet (12 § jämförd med 11 §). I 12 a § finns regler om kroppsbesiktning genom DNA-prov i annat syfte än att utreda brottet. Enligt bestämmelsen får kroppsbesiktning genom tagande av salivprov ske på den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om syftet är att göra en DNA-analys av provet och registrera uppgifter om resul- tatet av analysen i det DNA-register eller det utredningsregister som förs enligt polisdatalagen. Vid beslut om kroppsbesiktning ska den s.k. proportionalitetsprincipen till- lämpas. Denna princip innebär att kroppsbesiktning får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden in- nebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (13 § jäm- förd med 3 a §). I de fall provtagning är onödig, exempelvis om den misstänk- te redan finns registrerad i eller om prov redan har tagits under utredningen av brottet med stöd av 12 §, bör någon ny provtagning givetvis inte ske. Inte heller bör det vara aktuellt att ta DNA-prov t.ex. i de fall där det brott som misstanken omfattar ter sig så bagatellartat att påföljden kan antas komma att stanna vid böter (prop. 2005/06:29 s. 39). Det är vidare angeläget att polisen klart upplyser den enskilde om syftet med provtagningen och hur provet kommer att användas (a. prop. s. 27). Riksåklagaren har utfärdat riktlinjer om kroppsbesiktning genom tagande av salivprov s.k. registertopsning (RåR 2008:1). Ett beslut om kroppsbesiktning ska enligt huvudregeln meddelas av under- sökningsledaren, åklagaren eller rätten. Endast om det föreligger fara i dröjs- mål får en sådan åtgärd beslutas av polisman (13 § jämförd med 4 §). Det går inte att överklaga ett beslut om kroppsbesiktning (a. prop. s. 27). Det är dock möjligt att begära överprövning av en åklagares beslut. Över- prövningsförfarandet är inte reglerat i lag. En överprövning innebär att ett beslut som har fattats av en lägre åklagare blir föremål för en granskning i materiellt hänseende av en högre åklagare. Alla åklagarbeslut inom ramen för ett straffprocessuellt förfarande kan bli föremål för överprövning, även beslut i tvångsmedelsfrågor (se vidare om överprövningsförfarandet i t.ex. JO 2002/03 s. 107 och , Straffprocessuella tvångsmedel, s. 109 f.). 2 008 /0 9:JO1 Enligt 28 kap. 14 § RB får fotografi och fingeravtryck tas av den som är anhållen eller häktad. Detta gäller även annan, om det erfordras för vinnande av utredning om brott, varå fängelse kan följa. Av 2 § andra stycket förord- ningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. framgår vidare att om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa, får fingeravtryck och fotografi tas också av den som misstänks för brottet utan att vara anhållen eller häktad för detta samt av den som inte är misstänkt för brottet. Det kan inledningsvis konstateras att P.A:s 15-årige son A.A. vid det aktuella tillfället var skäligen misstänkt för stöld i två fall och att förundersökningen, med hänsyn till A.A:s ålder, var åklagarledd (se 3 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Enligt polismyndigheten förekom han dessutom i en annan utredning om grov stöld.