frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Också i denna del har regeringen efter mitt initiativ i ärendet tillsatt en ut- redning med uppdrag att utreda frågor om insyn och sekretess inom vissa delar av rättsväsendet. Enligt direktiven ska utredningen bl.a. överväga hur långtgående en misstänkts, en tilltalads respektive en dömd persons rätt till insyn i förundersökningsmaterialet och annat utredningsmaterial bör vara, och i direktiven uttalas särskilt att det bör utredas i vilken utsträckning den miss- tänktes rätt till insyn vid slutdelgivningen bör vara begränsad i fråga om upp- gifter om identiteten på sådana informatörer och andra källor som åklagaren inte avser att åberopa som vittnen i en kommande rättegång. Enligt direktiven ska uppdraget redovisas . De frågor som är av principiellt intresse i ärendet faller alltså även i denna del inom ramen för en statlig utrednings uppdrag och jag anser därför att det inte heller här finns anledning att nu mer ingående analysera frågeställningar- na. Jag berör likväl här några frågor i korthet. Utgångspunkten när det gäller en misstänkt eller tilltalads rätt till insyn är den grundläggande rätten till en rättvis rättegång i artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna (). I den praxis som utbildats vid tillämpningen av denna artikel läggs flera väsentliga principer för brottmålsförfarandet fast. En sådan är principen om ett kontradiktoriskt förfarande, vilken innebär att båda parter ska ha kännedom om allt material i en process, få tillfälle att framföra sina synpunkter på detta material samt ha lika goda möjligheter att åberopa bevisning och utföra sin talan i processen. Vidare kan nämnas att parterna ska vara likställda i processen och att förfarandet inte ska gynna åklagaren framför försvaret. En grundläggande princip bakom den svenska regelsystem är också att en part har rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet av ett mål eller ärende (jfr också 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen). Redan med beaktande av det sagda framstår det som uppenbart att polis och åklagare inte har rättsliga möjligheter att för den misstänkte och domsto- len låta bli att upplysa om att t.ex. ett tillslag har kommit till efter användning av provokativa åtgärder med hjälp av en infiltratör. Ett ytterligare och avgö- rande skäl för detta är givetvis att provokation i vissa fall kan påverka det straffrättsliga ansvaret för den provocerade (se t.ex. rättsfallen NJA 1985 s. 544 och NJA 2007 s. 1037). 2 008 /0 9:JO1 Jag noterar att i sin RättsPM om provokativa åtgärder numera ger uttryck för att den misstänkte vid slutdelgivningen ska underrättas om åtgärderna även om denne, enligt myndigheten, kan vägras insyn i materi- alet med stöd av 14 kap. 5 § första stycket sekretesslagen. Med tillämpning av denna bestämmelse skulle t.ex. identiteter på inblandade personer kunna sek- retessbeläggas. Vidare har i sin nämnda RättsPM uttalat att material som åberopas som bevisning eller på annat sätt utgör pro- cessmaterial i domstol aldrig kan undanhållas den åtalade. I en annan av utgiven RättsPM om den misstänktes rätt till insyn under en brottsutredning (RättsPM 2008:4) sägs emellertid att om en informatörs uppgifter åberopas som bevisning i rätten har den misstänkte rätt att få del av dessa och att det då inte heller torde vara möjligt att hemlighålla uppgifter om vem informatören är. Jag anser för min del att rätten att ta del av allt material som kan komma att läggas till grund för en straffdom även innefattar en rätt att få uppgift om identiteten hos en informatör vars uppgifter åberopas i rättegången. I en rättegång inför svensk domstol kan inte vittnen eller andra förhörspersoner utom en polisman med kvalificerad skyddsiden- titet uppträda anonymt. Om en informatör behöver skydd mot t.ex. hämnd- aktioner bör sådant skydd ges genom att denne blir föremål för polisens sär- skilda personsäkerhetsarbete, inte genom att försvaret under en rättegång hålls okunnigt om vem han är. Det bör likväl nämnas att i flera avgöranden har behand- lat avvägningen mellan den misstänktes rätt till insyn och behovet av att skydda förhörspersoner. Domstolen har ansett att den misstänktes rätt till insyn inte är absolut. Motstående intressen som kan behöva beaktas är bl.a. risk för hämndaktioner mot vittnen, skydd för andra individers grundläggande rättigheter och skydd för polisiära utredningsmetoder (domar i målet Doorson mot och i målet m.fl. mot ). I dessa avgöranden slås emellertid fast att de svårigheter som kan drabba försvaret genom en begränsning av dess rättigheter på ett fullgott sätt måste motverkas genom andra processuella arrangemang. Det kan i vart fall inte komma i fråga att åklagaren själv, efter en avvägning mellan förvarets intressen och det allmänna intresset av att hemlighålla viss information, avgör om försvaret ska beredas insyn eller ej. En sådan prövning måste i förekommande fall göras av den domstol som har att pröva brottmålet i sak (dom i målet Rowe och mot ). Även enligt denna praxis kan det således inte godtas att som skett i flera av de granskade polisoperationerna en polisman själv bestämmer att en informatörs eller infiltratörs identitet och verksamhet ska undanhållas försva- ret, oavsett om det sker för att bereda denne skydd eller av annat skäl. I den mån det t.ex. i samband med slutdelgivning anses finnas ett så starkt skydds- 2 008 /0 9:JO1 behov att information inte kan ges om vem som lämnat vissa uppgifter, måste det vara möjligt att få domstols prövning av om rättssäkerhetsintresset fordrar att informatörens skydd trots allt får ge vika. Sammanfattande och avslutande synpunkter Avsikten med min granskning har inte varit att utkräva ansvar för enskilda befattningshavare för åtgärder eller brister i samband med händelser som inträffade för fem till . Syftet har i stället varit att, med utgångs- punkt i dessa händelser, beskriva de problem som kan uppkomma när polisen använder sig av informatörer, infiltratörer och provokativa åtgärder och framför allt att peka på det behov av lagstiftning som finns. Ett sådant problem är det fallet att en infiltratör gör sig skyldig till brott. En princip som gällt är att polisen aldrig själv får göra sig skyldig till en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja ett brott. En infiltratör bör rimligen inte heller få begå brott på polisens uppdrag. är det svårt att föreställa sig att en infiltratör oavsett om det är fråga om en polisman med skyddsidentitet eller en privatperson som ska försöka vinna insteg i en kriminell gruppering kan lyckas med sitt uppdrag utan att själv visa sig vara beredd att begå brott. Jag anser att om avsteg ska kunna göras från den grundläggande principen om att polisen inte ska begå brott måste det föregås av mycket ingående över- väganden. Dessa bör bl.a. ta sikte på frågan om under vilka förutsättningar som det brottsbekämpande intresset är så utomordentligt starkt att det kan vara nödvändigt att göra undantag från den rådande principen. Om det anses nödvändigt att en polisman, eller den som handlar på polisens upp- drag, i vissa situationer själv ska kunna göra sig skyldig till brott utan straff- rättsliga konsekvenser, bör en lagreglering av den innebörden komma till stånd. Jag anser att det inte kan accepteras att en infiltratör utan tydligt lag- stöd går fri från ansvar för en gärning som föranleder straff om den begås av någon annan. Ett angränsande problem är att det bör kunna te sig frestande för polisen att bortse från viss brottslighet som en informatör eller en infiltratör begår för att inte riskera att gå miste om framtida värdefull information om allvarlig brotts- lighet. Om ett sådant förfarande ska anses vara försvarbart, måste även det föregås av noggranna överväganden av nämnt slag och en lik- nande fråga besvaras: När kan intresset av att förhindra, utreda och lagföra brott anses vara av sådan vikt att undantag kan tillåtas från polisens ingripan- de- och rapporteringsskyldighet? Motsvarande problem kan för övrigt upp- komma för en infiltrerande polisman som får kännedom om brott begångna av andra i den infiltrerade grupperingen. Även här gäller att om det anses nödvändigt att göra undantag från grundläggande principer bör en lag- 2 008 /0 9:JO1 Det kan enligt min mening inte accepteras att polisen utan tyd- ligt lagstöd helt avstår från att ingripa mot brott. När det gäller provokativa åtgärder är ett problem den svåra gränsdrag- ningen mellan tillåtna respektive otillåtna provokativa åtgärder. Även i denna fråga borde åtminstone viss reglering kunna ske i lag, t.ex. genom att lägga fast vissa principer för vilka provokativa åtgärder som kan vara tillåtna. Likaså borde klara regler om att beslut om provokativa åtgärder ska fattas av åklagare och om dokumentation finnas. Det är också tänkbart att i lag ange för vilka slag av brottslighet som provokation kan få tillgripas. Slutligen är det, som min granskning visat, helt nödvändigt att genom bin- dande normer klargöra att den misstänkte alltid har rätt att få information om att ett polisingripande mot honom som leder till förundersökning, åtal och dom kommit till stånd genom provokativa åtgärder eller efter information som erhållits av en infiltratör eller informatör. Med dessa uttalanden avslutas ärendet. Kritik mot polisen för det sätt som en kroppsbesiktning urinprovstagning utomhus i ett buskage verkställdes (Dnr 3526-2007) I en anmälan till JO framförde klagomål mot i med anledning av två polismäns agerande i samband med en urinprovstagning. Hon anförde bl.a. följande. var hon tillsammans med ett par vänner i . behövde hon gå på toaletten och lämnade därför vännerna. När hon gått kom en man och en kvinna fram till henne. Det var två civilklädda poliser. Kvinnan visade upp sin polisbricka och började ställa frågor om droger m.m. ombads hon att följa med för att lämna ett urinprov. På frågan om de verk- ligen kunde tvinga henne till detta svarade polismännen att ser man ut som du och går klädd som du gör finns det misstankar om narkotikabrott. Efter- som hon inte orkade diskutera saken lämnade hon ett urinprov. Hon var tvungen att göra det på en plats från en stig. Därefter förhördes hon. kunde hon gå tillbaka till sina vänner. Hon kände sig kränkt, diskriminerad och orättvist behandlad. Det var inte speci- ellt roligt att lämna urinprovet från en stig där människor pro- menerar. 2 008 /0 9:JO1 handlingar med anledning av ingripandet infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. gjor- de ett ingripande mot . (född ) i i . Hon misstänktes för narkotikabrott varför det beslutades om kroppsbesiktning genom urinprovstagning. Enligt protokollet genomfördes provtagningen på en avskild plats i av polisassi- stenten . Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten som anmodades att kom- ma in med upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i JO- anmälan och särskilt den omständigheten att fick lämna urinprov vid sidan av en stig i . (biträdande länspolismästaren ) kom in med remissvar inför vilket upplysningar inhämtats från chefen för länskri- minalpolisen, . anförde följande gällande bakgrunden till ingripandet. , omkring , befann sig två civilklädda polismän från länskriminalpolisens ungdomssektion, polisassistenterna , i i syfte att beivra narkotikabrottslighet bland ungdomar. Platsen är känd för att i stor utsträckning besökas av missbrukande ungdomar. Polismännen såg komma gående ut från parken och tog kontakt med henne. uppgav att hon var i parken med sina vänner men lämnat dem för att urinera. Hon uppträdde nervöst, hade svårt att stå still och verkade vilja gå från platsen. Polismännen noterade att hon visade tydliga tecken på narkotikapåverkan i form av glansiga ögon med små pupiller. Hon var även onormalt blek. Till en början svarade undvikande på frå- gor gällande om hon hade narkotika på sig eller inte. Sedan uppgav att hon provat narkotika . Polismännen bedömde att misstanke förelåg om narkotikabrott genom eget bruk och genom innehav. Förhör hölls på platsen och då uppgav bland annat att om hennes urinprov skulle vara positivt så skulle det vara på grund av cannabis. kroppsvisiterade då det förelåg fara i dröjsmål. Misstanken om narkotikainnehav visade sig då inte stämma och informerades om detta. Gruppchefen tillika förundersökningsledaren beslutade, efter att ärendet föredragits för honom per telefon, att kroppsbesiktning genom urinprov alternativt blodprov skulle ske av frågade om urinprovet kunde tas på platsen efter- som vid upprepade tillfällen påtalat att hon var väldigt kissnödig. bedömde att det skulle vara minst integritetskränkande för att lämna urinprov på plats under de förutsättningar som rådde, men endast om hon själv kände sig bekväm med detta. poängterade för att detta endast fick ske om själv tyckte att det var okey och att hon inte fick känna sig tvingad samt att det i så fall skulle ske på en lämplig plats. Polismännen erbjöd att genomföra urinprovet på plats vilket hon accepterade. medtog till en avskild plats ovanför 2 008 /0 9:JO1 skyddsrummet vid den östra ingången till parken, ovanför vägen. Platsen var genom buskar och träd skyddad mot insyn från förbigående på vägen nedanför. uppger i en skrivelse till polismyndigheten att påstående om att Tjeder eller skulle ha sagt ser man ut som du och går klädd som du gör så finns det misstankar om narkotikabrott är helt felak- tigt. Tjeder uppger vidare att hela ingripandet gick väldigt lugnt till och att de hade en bra diskussion med . Enligt Tjeder eftersträvar länskriminalpolisens ungdomssektion alltid ett arbetssätt som innebär att de alltid visar respekt för och uppträder trevligt mot de ungdomar som de ingri- per mot. Vad gäller det sätt på vilket kroppsbesiktningen av verkställdes anförde polismyndigheten närmare följande. Av proportionalitetsprincipen (28 kap. 3 a § RB) följer att en kroppsbesikt- ning bör verkställas på ett sådant sätt att den inte onödigt kränker den som utsätts för åtgärden. Det finns inte något uttryckligt reglerat som anger var någonstans en urinprovstagning får ske. Regeln i 28 kap. 13 § RB om att en kroppsbesiktning av mer väsentlig omfattning ska ske inomhus och i ett av- skilt rum bör enligt polismyndighetens uppfattning i normalfallet gälla beträf- fande urinprovstagning. anser dock att urinprovstagning får äga rum på plats utomhus om förutsättningar finns för att provtagningen ska kunna ske utan att den enskildes integritet onödigt kränks. En bedömning om vad som är lämpligt i det enskilda fallet får således avgöra var en kroppsbe- siktning genom urinprovstagning ska ske. I det aktuella fallet hade godkänt att urinprovstagningen skedde på plats och en insynsskyddad plats valdes ovanför vägen dit den kvinnliga polismannen förde . Mot denna bakgrund anser polismyndigheten att inga fel har begåtts vid urinprovstagningen. Vidare har polismyndigheten ingen anledning att betvivla de uppgifter lämnat angående påståendet om att polismännen kommenterat utseende i samband med ingripandet. Därmed anser myndigheten att inga fel har begåtts i den delen heller. Av yttrandet framgår att länskriminalpolisens uppfattning är att en urin- provstagning inte kan anses vara en kroppsbesiktning av mera väsentlig om- fattning. gjorde sammanfattningsvis den bedömningen att det fanns tillräckliga skäl för misstanken om narkotikabrott och att besluten om kroppsvisitation och kroppsbesiktning hade stöd i lag och att de hade genom- förts på ett korrekt sätt. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men hördes inte av. I ett beslut anförde chefsJO följande. Jag vill först nämna att jag inte kan ha någon erinran mot polismännens be- dömning att var skäligen misstänkt för narkotikabrott (innehav och 2 008 /0 9:JO1 eget bruk) och därför lät henne genomgå kroppsvisitation och kroppsbesikt- ning. Vad gäller påstående om att polismännen yttrat sig på visst sätt om bl.a. hennes klädsel noterar jag att uppgift står mot uppgift och att det inte kan anses vara klarlagt att polismännen uttryckt sig på det sätt som Pauli- na S. påstått. Det är inte heller meningsfullt att utreda den saken vidare. Den fråga som uppkommit i ärendet är emellertid om det sätt på vilket kroppsbesiktningen kom att verkställas urinprovstagning utomhus i ett buskage är rättsenligt och godtagbart. Regler om kroppsbesiktning finns i 28 kap. (RB). Den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa får kroppsbesiktigas bl.a. för att utröna omständigheter som kan vara av betydel- se för utredning om brottet. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada (12 § jämförd med 11 §). En straffprocessuell princip som gör sig särskilt starkt gällande vid verk- ställandet av tvångsmedel är hänsynsprincipen (, Straffpro- cessuella tvångsmedel, s. 89). Denna princip regleras primärt i 23 kap. 4 § RB och innebär att en förundersökning skall genomföras på sådant sätt att inte någon i onödan utsätts för brottsmisstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Vid verkställighet av tvångsmedel innebär den bl.a. att diskretion bör iakttas, och beträffande kroppsbesiktning har principen kommit till direkt uttryck i lagtexten genom reglerna i 28 kap. 13 § RB. I bestämmelsen före- skrivs bl.a. att en förrättning, som är av mera väsentlig omfattning, skall verk- ställas inomhus och i avskilt rum. Verkställs den av någon annan än en läkare, skall såvitt möjligt ett av förrättningsmannen anmodat trovärdigt vittne närva- ra. Kroppsbesiktning av en kvinna får inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Exempel på förfaringssätt som kan strida mot hänsynsprincipen är att sprida onödig upp- märksamhet eller kännedom om ett ingripande och att vålla en person olägen- het i hans eller hennes arbete (jfr JO 1968 s. 174). Som framgått skall alltså, enligt 28 kap. 13 § andra stycket RB, en kropps- besiktning som är av mera väsentlig omfattning verkställas inomhus och i avskilt rum. Bakgrunden till bestämmelsen är självfallet den att en sådan förrättning är särskilt känslig från integritetssynpunkt. Är då en urinprovstag- ning att bedöma som en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning? Länskriminalpolisen har framfört uppfattningen att så inte kan anses vara fallet medan polismyndigheten å sin sida har gett uttryck för en något mer nyanserad ståndpunkt och anfört att en urinprovstagning i normalfallet skall verkställas inomhus men kan få äga rum utomhus om förutsättningar finns för att provtagningen kan ske utan att den enskildes integritet onödigt kränks. 2 008 /0 9:JO1 Det kan emellertid konstateras att i förarbeten och doktrin anses såväl urin- som blodprovstagning vara en förrättning av mera väsentlig omfattning (se SOU 1996:125 s. 74, jfr , a.a. s. 597). Jag delar uppfattning- en att även urinprovstagning är att anse som en förrättning av det slaget. En sådan åtgärd fordrar att den misstänkte i större eller mindre utsträckning tvingas blotta sig. Åtgärden är därför av sådan integritetskränkande karaktär att den måste anses vara av väsentlig omfattning. Några praktiska hinder mot att tillgodose det krav på avskildhet som lagen ställer kan knappast heller ha förelegat i det nu aktuella fallet. Ingripandet gjordes i en park i . Det var alltså inte särskilt långt till närmaste polisstation. Jag inser emellertid att det undantagsvis kan finnas situationer då en kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning av praktiska skäl svårligen låter sig genomföras inomhus men tillfredsställande avskildhet likväl kan åstadkommas. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till för kännedom. Polismännen skulle således rätteligen ha tagit med till en polis- station för urinprovstagning. Detta gäller även om hon, som polismyndighe- ten påstått, hade godkänt att provtagningen ägde rum utomhus. Polismännen hade gjort bedömningen att var skäligen misstänkt för brott och ville genomföra en kroppsbesiktning för att säkra bevisning om brottet. Under sådana omständigheter är risken särskilt stor att den enskilde, ställd inför polisens önskemål om att genomföra en viss åtgärd, inte upplever sig ha något egentligt val. Av anmälan hit framgår ju att uppenbarligen, i vart fall i efterhand, upplevt att situationen var kränkande. förtjänar följaktligen kritik för det sätt på vilket kropps- besiktningen verkställdes. Oacceptabelt långa handläggningstider hos åklagare och polis (Dnr 2672-2008) I ett beslut anförde chefsJO följande. genomförde jag en inspektion vid Norrorts åklagarkammare i (dnr 5012-2007). Jag fann då betydande brister i kammarens handläggning av ärenden med unga målsägande och/eller unga misstänkta och begärde därför att per få en redovisning bl.a. av vilka åtgärder som vidtagits för att säkerställa att handläggningen av sådana ären- den sker i enlighet med i författning föreskrivna frister. 2 008 /0 9:JO1 I en redogörelse som kom in till JO lämnade chefsåklagaren de begärda uppgifterna. Han anförde vidare att resursläget för kammaren var snudd på katastrofalt och att han med anled- ning av detta hade tvingats till drastiska åtgärder. Han uppgav därvid bl.a. att tre eller fyra s.k. allmänna rotlar skulle komma att vilandeförklaras i hans namn och att dessa ärenden inte skulle komma att vara föremål för någon handläggning ifall inte något akut uppstod. Vidare uppgav han att till kam- maren redovisade ärenden där polisen varit förundersökningsledare inte hade handlagts sedan en månad samt att han hade tvingats meddela Attunda och tingsrätter att de måste ställa in fyra respektive en förhandlingsdag eftersom det inte hade funnits åklagare att skicka till förhandlingarna. Med anledning av dels redogörelsen från Norrorts åklagarkammare, dels uppgifter i medier månad om balans- och arbetsläget vid såväl Norrortskammaren som andra åklagarkammare i beslutade jag att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende. En översiktlig granskning av balans- och arbetsläget genomfördes under en uppföljande inspektion vid Norrorts åklagarkammare i . Vidare ombads chefsåklagarna vid Västerorts åklagarkammare, City åklagarkammare, Söderorts åklagarkammare och åklagarkammare att komma in med en översiktlig redogörelse för balans- och arbetsläget vid respektive kammare. Vissa kompletterande muntliga upplysningar inhämtades. Jag sammanträffade med riksåklagaren på dennes kansli för att vid ett möte med honom och några av hans medarbetare informera mig om den uppkomna situationen. Vid mötet informerade riksåklagaren bl.a. om bakgrunden till det beslut som han fattat om stopp för an- ställningar för att ersätta personal som avslutar sin anställning liksom för anställning av arvodespersonal. Jag har slutligen tagit del av riksåklagarens beslut . Beslu- tet innebär huvudsakligen att anställning av ett visst angivet antal befattnings- havare får ske samt att en särskild central arbetsgrupp för avarbetning av balanser ska tillsättas. Vid den översiktliga granskningen av balans- och arbetsläget vid Norrorts åklagarkammare framkom att omkring 70 ärenden hade vilandeförklarats. 2 008 /0 9:JO1 Vid en genomgång av de vilandeförklarade ärendena noterades bl.a. följan- de. -Ett flertal ärenden syntes vara klara för beslut i åtalsfrågan. Bland dessa fanns ett omfattande ärende rörande grovt tullbrott i vilket ett större beslag hade verkställts. -Ett ärende gällde misstanke om grov misshandel alternativt misshandel i vilket målsäganden var . Anmälan i ärendet hade gjorts i okto- ber 2006. I ett annat ärende fanns, bland den inkommande posten, en an- mälan rörande brott där målsäganden var . -Ett flertal ärenden gällde misstanke om bedrägeri och andra förmögenhets- brott. I flera ärenden gällde misstanken brott begångna åren 20032006.