frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Hundarna är inte dresserade till repressiva inslag utan enbart till att genom markering visa sin förare att det finns lukt av narkotika. Hur hundeki- pagen genomför sökning mot person kontrolleras särskilt och de hundekipage som inte bedöms klara kraven fråntas uppgiften. Sådana beslut har fattats . Ett underkänt hundekipage får genomgå trä- ning och kontrolleras på nytt innan det återigen tillåts att utföra sökning mot person. De hundekipage som användes på Hinseberg har vid utbildnings- och kontrolltillfällen aldrig visat svårigheter att utföra uppgiften på ett korrekt och tillfredsställande sätt. Kriminalvården genomför visitationer av person med hjälp av hundekipage enligt två modeller. Den ena modellen, tullfiltermodellen, innebär att hun- den oftast söker mot en eller flera personer som gående passerar förbi hunden. Den andra modellen, som användes i det nu aktuella fallet, innebär att hunden nosar mot en person som sitter på en pall. Kriminalvården kommer härefter att begränsa yttrandet till att röra den senare modellen, som mer preciserat kan beskrivas enligt följande. Den person som skall visiteras sitter påklädd 2 008 /0 9:JO1 ned på en pall och ombeds därefter att sitta stilla samt att inte prata med eller klappa hunden. Om personen ifråga sätter sig med benen i kors uppmanas han eller hon att sitta med båda fötterna på golvet i en helt naturlig sittställning. Hunden får därefter nosa runt personen. Föraren har kontroll över hunden genom stramt koppel och är mycket uppmärksam på hundens beteende, dels så att hunden inte blir för närgången, dels för att läsa av signaler från hunden. Hundföraren styr visitationen så att den blir så skonsam som möjligt för den berörda personen. Hundföraren skall beakta den hundrädsla som kan förelig- ga. Det är hundens signaler som styr hur visitationsarbetet fortsatt läggs upp. När en av kriminalvårdens hundar uppfattat en indikation på narkotika är den dresserad att upphöra med sökandet och istället markera träff genom att antingen sätta sig ner eller genom att markera med tassen. Därefter vidtar andra åtgärder. Merparten av de narkotiska preparat som hundarna gjort mar- keringar för anträffas i underlivet eller i bröst. Eftersom en hund är en levande varelse kräver användandet av hund vid tvångsåtgärder särskild försiktighet och gott omdöme. Användandet bygger på hundförarens förmåga att bedöma bland annat hundens karaktär och sina möjligheter att kontrollera eller behärska hunden och att anpassa användandet av hunden till den enskilda situationen och till den som utsätts för tvångsåt- gärden. genomfördes en s.k. grundlig visitation vid anstalten Hinseberg med medverkan av Kriminalvårdens hundekipage. En grundlig visitation är en säkerhetsinriktad genomsökning av särskilt utvalda utrymmen. En sådan visitation syftar till att kontrollera förekomst av droger, narkotika- verktyg, vapen eller rymningsförberedelser. En grundlig visitation av lokaler kombineras ibland med kroppsvisitation eller, om det behövs, kroppsbesikt- ning, av personer som har haft särskild anknytning till lokalen. De lokaler som genomsöktes vid det nu aktuella tillfället var bostadsrummen och de allmänna utrymmena inklusive skollokalen. De intagna som vistats i skolloka- len visiterades innan de lämnade lokalen. Visitationerna av de intagna skedde med hjälp av två hundekipage, varav ett hade en manlig hundförare och ett hade en kvinnlig sådan. Visitationerna genomfördes inomhus i den hall som finns i skolbyggnadens nedre plan och skedde enligt den modell som beskri- vits ovan. Kriminalvården tillbakavisar uppgiften om att någon av hundförar- na skulle ha pressat hundens nos mot någon intagens kön eller att visitationen skulle ha genomförts i syfte att sexuellt trakassera de intagna. Enligt artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna får ingen utsättas för tortyr, omänsk- lig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Varje medborgare är vidare enligt vad som följer av 2 kap. regeringsfor- men gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp samt mot kroppsvisitation. Begränsningar av denna rättighet får göras i lag enligt vad som framgår av 2 kap. 12 § regeringsformen. En intagen får enligt 52 a § första stycket lagen (1974:203) om kriminal- vård i anstalt (KvaL) kroppsvisiteras för eftersökande av otillåtna föremål när 1)det finns anledning att anta att ett sådant föremål skall anträffas på honom, 2)han återkommer efter en vistelse utanför anstalten, 3) han skall ta emot 2 008 /0 9:JO1 eller har haft obevakat besök, eller 4) det görs stickprovsvis eller i anslutning till en större undersökning som av säkerhetsskäl görs av ett utrymme inom anstalten och den intagne har eller har haft särskild anknytning till utrymmet som berörs av undersökningen. Enligt bestämmelsens tredje stycke får en intagen därutöver underkastas sådan ytlig kroppsvisitation som bedöms nöd- vändig av säkerhetsskäl och som endast syftar till att söka efter vapen eller andra farliga föremål. Med kroppsvisitation avses enligt 28 kap. 11 § en under- sökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Med ytlig kroppsvisitation avses att känna utanpå kläderna för att kontrollera om personen ifråga bär på sig ett vapen eller annat farligt föremål (se , en kommentar, avsnitt KvaL:53). En intagen får enligt 52 b § KvaL kroppsbesiktigas när det finns anledning att anta att ett otillåtet föremål skall anträffas på honom. Av samma bestäm- melse framgår att kroppsbesiktning, i den utsträckning det behövs, får göras även i fall som avses i 52 a § första stycket 24 och andra stycket. Med kroppsbesiktning avses enligt 28 kap. 12 § andra stycket rättegångs- balken en undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Av 52 c § KvaL framgår följande. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall ett vitt- ne närvara. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna får inte verkställas eller bevittnas av annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Följande åtgärder får emellertid verkställas och bevittnas av en man, nämligen 1) kroppsvisitation som avses i 52 a § tredje stycket, 2) kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, 3) kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande teknisk anordning, och 4) kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas. När eller hur Kriminalvården får använda tjänstehund som hjälpmedel vid tvångsåtgärder är inte särskilt reglerat i lag eller annan författning. Detta in- nebär att en tjänstehund får användas som hjälpmedel under förutsättning att det finns laga stöd för själva den tvångsåtgärd som utförs (jämför , Laga befogenhet, Polisens rätt att använda våld, universi- tet 2001, s. 181 f). Frågan är då vad det är för typ av tvångsåtgärd som har genomförts vid det aktuella tillfället. Enligt processlagsberedningen (SOU 1938:44 II s. 331) menades med kroppsvisitation en undersökning av någons kläder och med kroppsbesiktning en undersökning av kroppen. Vid en sökning med hjälp av hund enligt det tillvägagångssätt som har beskrivits ovan nosar hunden på ett kontrollerat sätt mot den intagnes kläder. Det är vanligt att hundens nos kommer i kontakt med den intagnes kläder och även med den påklädda krop- pen. Det sker inte något kroppsligt ingrepp. Bortsett från att hunden är en levande varelse har själva tillvägagångssättet stora likheter med undersökning med hjälp av metalldetektor eller annan teknisk anordning. En sådan under- sökning utgör en kroppsvisitation (se prop. 1993/94:24 s. 33). Vid kroppsvisi- tation med hjälp av en handdetektor förs detektorn över kroppen, inklusive 2 008 /0 9:JO1 insidan av benen, när den används. En sådan form av kroppsvisitation har av lagstiftaren betraktats som mindre ingripande än en kroppsvisitation som innebär att kläderna tas av innan de undersöks (se prop. 2003/04:3 s. 27 ff). Det ligger även nära till hands att jämföra tillvägagångssättet vid sökning med hund med tillvägagångssättet vid en ytlig kroppsvisitation. Här kan även en jämförelse göras med bestämmelserna om kroppsvisitation i lagen (2004:1100) om luftfartsskydd samt i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol. Enligt dessa bestämmelser görs skillnad på kroppsvisitation av mer väsentlig omfattning och sådan som inte är av mer väsentlig omfattning. En kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande bedöms vara av mindre väsentlig omfattning. Vid en kroppsvisitation av mindre väsentlig omfattning kan även förekomma att personen i fråga uppmanas ta av ytterklä- derna, stå med benen isär och armarna utsträckta varvid kontrollören känner med sina händer över hela kroppen. Det som sker vid en sökning med hund om det finns narkotika i kläderna, på eller inne i kroppen, är att hunden reagerar på den lukt som narkotikan avger. Även i detta avseende kan en jämförelse göras med en kroppsvisitation som genomförs med hjälp av någon form av metalldetektor. Vid en sådan undersökning kan indikation ske beträffande metallföremål i kläderna, men även på eller inne i kroppen. En metalldetektor kan ge larm för implantat såsom exempelvis proteser och pacemakers. Vid misstanke om otillåtna fö- remål finns då möjlighet att fatta beslut om en mer ingripande undersökning i syfte att hitta det dolda föremålet. Enligt mening torde en sökning med narkotikahund på det sätt som beskrivits ovan innebära att en kroppsvisitation genomförs. Att hundens luktsinne uppfattar lukt från narkotika som inte bara dolts i kläderna utan även inne i kroppen förändrar inte denna bedömning. Kriminalvården menar vidare att en kroppsvisitation med hjälp av tjänstehund är mindre ingri- pande och integritetskränkande än en kroppsvisitation där den visiterade får ta av sig sina kläder. Det kan till och med förhålla sig så att en kroppsvisitation med hjälp av tjänstehund uppfattas som mindre integritetskränkande än en noggrann undersökning med metalldetektor eller en noggrann ytlig kroppsvi- sitation. Nästa fråga är om den aktuella tvångsåtgärden, som utfördes mot kvinnliga intagna, har kunnat genomföras av manlig personal. Enligt huvudregeln i 52 c § andra stycket KvaL får en kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna inte utföras eller bevittnas av annan än en kvinna eller en läkare eller legitimerad sjuksköterska. Gemensamt för de former av kroppsvisitation som undantas från detta krav (se ovan under författningsbestämmelser) är att per- sonen i fråga kan undersökas påklädd. Ett av undantagen är kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller annan teknisk anordning. Undantaget, som även inkluderar visitationer som genomförs med hjälp av handdetektor mot kläderna, beror just på att visitationer med hjälp av teknisk utrustning mot en påklädd person är att betrakta som mindre integritetskränkande och därför bedöms kunna utföras av någon av det motsatta könet (se a prop. s. 34). Kri- minalvården vill i första hand hävda att en undersökning med narkotikahund i detta avseende är att jämställa med en undersökning som görs med metallde- tektor och att den därför kan anses falla in under undantaget i 52 c § andra stycket tredje punkten KvaL. Det faktum att både kroppsvisitation med tek- nisk anordning och med hjälp av hund kan genomföras utan att den undersök- ta personen behöver klä av sig, talar i vart fall de lege ferenda för att den 2 008 /0 9:JO1 borde kunna utföras av en man, även om den som undersöks är av kvinnligt kön. Sammanfattningsvis bedömer Kriminalvården alltså att den aktuella åtgär- den har varit förenlig med KvaL. Visitationsformen är vanligt förekommande i samhället och inom . Åtgärden synes ha utförts i enlighet med de metoder som lärs ut och de vedertagna rutiner för hundsök som har skapats inom myndigheten. Kriminalvården anser därför att det saknas skäl till kritik. Kriminalvårdens nuvarande riktlinjer berör inte närmare nå- gon av de frågeställningar som har berörts ovan. Frågorna berörs inte heller i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (jfr 4 kap. 18 § KVFS 2006:26). Kriminalvården avser av denna anledning, och för att ytterligare minimera risken för olämplig eller felaktig användning av hundekipagen, att i de styrande dokumenten tydligare klargöra de rättsliga frågeställningarna och andra avvägningar kring hundekipagens arbete. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I beslut anförde JO följande. Kriminalvården har tillbakavisat påståendet om att en hundförare pressat nosen på en hund mot intagnas kön. Ord står således mot ord. Ytterligare utredning i denna fråga framstår inte som meningsfull. Jag kan endast konsta- tera att den utredning som föreligger i ärendet inte ger stöd för någon kritik från min sida i den delen. I fråga om lagregleringen när det gäller användningen av tjänstehund vid kroppsvisitationer inom kriminalvården vill jag anföra följande. Av 52 c § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt framgår att kvinnor har tillerkänts ett särskilt integritetsskydd vid kroppsvisitation och kroppsbe- siktning. Av bestämmelsen framgår att sådana åtgärder mot en kvinna, som huvudregel, inte får verkställas eller bevittnas av annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Detta gäller emellertid inte sådan ytlig kroppsvisitation som bedöms nödvändig av säkerhetsskäl och som endast avser eftersökande av vapen eller andra farliga föremål, eller kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande teknisk anordning. Det gäller inte heller en sådan kroppsvisitation som endast innebär att föremål som kvinnan bär med sig undersöks, eller kroppsbesiktning som enbart innebär att blod- prov eller alkoholutandningsprov tas. Undantagen har motiverats med att undersökning av väskor etc., liksom blodprovstagning och andra mindre ingripande undersökningsåtgärder, skall kunna utföras av såväl kvinnor som män, då det är fråga om undersökningar där integritetskränkningen inte kan sägas bli större bara därför att åtgärden utförs eller bevittnas av någon av motsatt kön (prop. 1993/94:24 s 50). 2 008 /0 9:JO1 En kroppsvisitation med tjänstehund går knappast att hänföra till något av undantagen i 52 c §. Det kan konstateras att undantagen är noggrant angivna och mycket preciserade. Utrymmet för att mjuka upp bestämmelsen utan att legalitetsprincipen träds för när blir därmed starkt begränsat (jfr prop. 1994/95:124 s. 40 f.). Härtill kommer att det enligt min mening inte heller är lämpligt att utan uttryckligt lagstöd begränsa tillämpningsområdet för be- stämmelser som syftar till att skydda den enskildes integritet. Det nu anförda innebär, som lagen är utformad, att en visitation med tjänstehund av en kvinn- lig intagen inte får utföras eller bevittnas av en man, såvida denne inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska. Kriminalvården har anfört att en visitation med tjänstehund från integri- tetssynpunkt är att jämställa med åtgärder som enligt lagen får utföras av en man, oavsett kön på den som visiteras. Jag delar den uppfattningen. Om den som visiteras är en kvinna får dock, som ovan konstaterats, en man, som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska, inte utföra en visitation med hjälp av en tjänstehund. Det är även enligt min mening svårt att finna några sakliga skäl för denna skillnad. Det finns således anledning att överväga behovet av ytterligare undantag från regeln om att en kroppsvisitation eller kroppsbesikt- ning av en kvinna endast får utföras och bevittnas av en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut för kännedom till justitieutskott och . Vad som i övrigt har framkommit i ärendet föranleder ingen ytterligare åt- gärd eller något uttalande från min sida. Initiativärende angående självmord i häkten (Dnr 122-2008) I beslut anförde JO bl.a. följande. Med anledning av uppgifter i massmedia om självmord i häkten och med hänsyn till vad anmälaren i ärende dnr 5573-2007 anfört i vissa delar, beslu- tade jag att ta upp frågan till granskning i ett särskilt upp- lagt ärende. I ärendet har utredningar tagits in från Kriminalvården rörande självmord som begåtts i landets häkten under 20062008. Därvid har till JO kommit in fem utredningar avseende 2006, elva utredningar avseende 2007 och en utredning avseende 2008. Vidare har jag tagit del av Kriminalvårdens riktlinjer 2008:1, 2 008 /0 9:JO1 Riktlinjer för Kriminalvårdens suicidpreventiva arbete, jämte en checklista för verksamhetsställen vid självmord/suicidpreventionsarbete samt ett suicid- riskbedömningsinstrument för häkte och anstalt. Jag har sammanträffat med generaldirektören , chefen för rättsenheten , kriminalvårdscheferna , förre medicinske rådgivaren samt sjukvårdsutvecklaren . Vid detta möte har förts ett samtal kring den rådande situationen i häktena och vilka åtgärder Krimi- nalvården har vidtagit samt kommer att vidta för att förhindra att självmord begås i häktena. Vid det nämnda mötet har framkommit bl.a. följande. När en intagen har begått självmord ger detta upphov till bl.a. följande åtgär- der. En polisanmälan görs, varefter polisen genomför en utredning och beslu- tar om en rättsmedicinsk utredning. Berörd personal tas om hand. En inci- dentrapport upprättas. Om det finns skäl till det görs en anmälan till Krimi- nalvårdens personalansvarsnämnd (), som avgör bl.a. om händelsen ska föranleda en åtalsanmälan. För en bedömning av sjukvårdspersonalens arbete görs en anmälan till enligt lex [6 kap. 4 § lagen (1998:53) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område; JO:s anm.]. Kriminalvårdens klientel med dess många problem med missbruk, psykis- ka besvär m.m. medför i sig att en förhöjd suicidrisk föreligger. Det är oerhört svårt att identifiera de intagna som har en extra förhöjd sådan risk. , Kriminalvårdens medicinske rådgivare, och började arbeta med frågan om hur man identifi- erar de intagna som befinner sig i riskzonen för självmord och som behöver komma under medicinsk bedömning samt hur man kan försöka förhindra att självmord begås. Ett styrdokument med riktlinjer för det suicidpreventiva arbetet och ett suicidriskbedömningsinstrument har varit ute på remiss. Dessa instrument ska föras ut i verksamheten och hjälpa personalen att kunna identi- fiera risksubjekten, varefter läkare tillkallas. Utbildning av personalen ska genomföras och sjuksköterskorna ska utgöra den drivande kraften. Alla som anställs av Kriminalvården genomgår en grundutbildning och praktik. Utbildningen skulle dock, enligt mening, kunna förbättras. Kriminalvården har tillsatt en kommitté, , som ska utreda kriminalvårdsmedicinska frågor, innefattande både sjukdomar och impulshandlingar. I denna ingår , och . De har inspekterat fyra häkten och ska inspektera de reste- rande häktena senast . Enligt den instruktion de fått ska de bl.a. uppmärksamma brister i rapporteringsrutiner, incidentrapporter och rutiner kring klienttillsyn. De tittar bl.a. på attityder och omvårdnadstänkande samt kommunikationen mellan kriminalvårdspersonal och sjukvårdspersonal. I kommittén har vidare diskuterats kompetensen hos kon- sultläkare och deras insikt i den förekommande multiproblematiken. Arbets- gruppens slutrapport ska avges senast . Vid inspek- tionerna har framkommit bl.a. att kriminalvårdspersonalen inte anser sig ha tillräcklig kompetens för att göra suicidriskbedömningar. 2 008 /0 9:JO1 Kriminalvården har inventerat de intagnas behov av omvårdnad och kon- staterat att man har för få omvårdnadsplatser, vilket måste åtgärdas. Professorn som är Kriminalvårdens expert på området har konsulterats rörande frågan om huruvida anabola steroider eller andra mediciner kan öka impulser för självskadande handlingar. Åklagarens utredning rörande självmordet i [; JO:s anm.] resulterade i bedömningen att de berörda kriminalvårds- tjänstemännens agerande respektive brist på agerande utgör ringa tjänstefel. Åklagaren beslutade till följd av detta att inte inleda förundersökning. kommer att ta upp ärendet på nytt. har även gjort en åtalsanmälan röran- de självmordet i [; JO:s anm.]. Vidare hand- lägger f.n. ett ärende om självmordet i Kumla [; JO:s anm.]. Av artikel 2 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna () och av Europa- domstolens praxis följer att staten har en skyldighet att skydda frihetsberöva- de personers liv (jfr Högsta domstolens dom i mål T 2246-05). Detta är, enligt min mening, en självklarhet. I 1 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. stadgas följande. Den som är häktad på grund av misstanke om brott eller av någon annan anledning får inte underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet krä- ver. Den häktade ska behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. I den utsträckning det är lämpligt, ska åtgärder vidtas för att ge den häktade det personliga stöd och annan hjälp som han eller hon behöver. Sådana åtgärder får dock vidtas endast om den häktade samtycker till detta. Kriminalvården har alltså att, inom rimliga gränser, förhindra att intagna i häkten begår självmord. Jag inser att det inte är möjligt att i varje enskilt fall hindra en person som har suicidtankar från att göra verklighet av sin önskan att ta sitt liv. Det finns dock mycket Kriminalvården bör kunna göra i syfte att undvika dessa tragiska händelser. En grundläggande uppgift för Kriminalvården är att se till att all berörd personal får tillräcklig utbildning och att personalen är uppmärksam på signa- ler om att en intagen inte mår bra. Personalen bör ha som utgångspunkt att den intagne befinner sig i en personlig kris. Värdet av ett korrekt och vänligt bemötande av den intagne ska inte underskattas. Självklart måste det finnas en tillräcklig personaltäthet i häktet. Om det finns tecken på suicidrisk bör läkare konsulteras. Detta kan vara nödvändigt även om det gjorts tidigare, eftersom situationen kan ha förändrats för den intagne. Personalen bör själv- klart reagera vid tips från utomstående, om de erhållna uppgifterna verkar vara värda att tas på allvar. Det är vidare viktigt att erforderlig dokumentation sker av relevanta uppgifter om den intagne. Dessutom måste det finnas till- 2 008 /0 9:JO1 räckliga rutiner för överlämnande av information dels mellan berörd krimi- nalvårdspersonal, dels mellan kriminalvårdspersonal och sjukvårdspersonal. Bostadsrummens utformning och utrustning måste också anpassas utifrån den suicidrisk som kan föreligga. Vid behov ska den intagne ställas under särskild tillsyn. En regelbunden uppföljning bör göras av rutiner och av hur dessa tillämpas i praktiken. En häktad är ofta föremål för en påtvingad isolering som för många är psy- kiskt mycket påfrestande. I många fall sker detta för att underlätta utredning av brottsmisstanken, efter beslut av domstol. I andra fall ligger säkerhetsskäl bakom isoleringen som då beslutas av Kriminalvården. Det är enligt min mening synnerligen viktigt att sådana beslut begränsas till de fall där det är motiverat. De konkreta skälen för en sådan åtgärd ska självklart redovisas i beslutet. Sammanfattningsvis är det angeläget att förhållandena för en intagen inte är strängare än nödvändigt. Häktespersonalen har här en viktig och svår upp- gift när det gäller att bedöma vilken nivå som är optimal i det enskilda fallet. Som redovisats ovan har Kriminalvården tagit fram riktlinjer för myndig- hetens sucidpreventiva arbete, en checklista för verksamhetsställen vid själv- mord/suicidpreventionsarbete och ett suicidriskbedömningsinstrument för häkte och anstalt.