frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Däremot vill jag framhålla vikten av att en utredning rörande omplacering av barn från ett familjehem till ett annat sådant hem bedrivs förutsättningslöst och att de som utför utred- ningen verkar för att den blir så fullständig som möjligt. Jag övergår nu till frågan om vårdnadshavarna borde ha fått möjlighet att yttra sig över utredningen innan beslutet om omplacering fattades. Som jag pekat på ovan inhämtades inte några uppgifter från barnens för- äldrar under utredningen. De bereddes inte ens tillfälle att yttra sig över utred- ningen innan besluten om omplacering fattades. Nämnden har förklarat sitt handlande med att det fanns risk att vårdnadshavarna skulle informera famil- jehemmet om nämndens planering. Om familjehemmet hade fått sådan in- formation fanns det enligt handläggarnas bedömning en risk för att fa- miljehemmet skulle kunna komma att avsluta sitt uppdrag med omedelbar verkan. Nämnden har i sammanhanget anfört att fadern i efterhand inte mot- satte sig omplaceringen. När det först gäller uppgiften om att fadern inte i efterhand har motsatt sig omplaceringen vill jag påpeka att det av det tjänstemannautlåtande som låg 2 008 /0 9:JO1 till grund för övervägandet av vården framgår att fadern hade reagerat på att han inte fick någon information innan barnen skulle byta familjehem och att han inte tyckte att det var bra att barnen hade flyttats. Det kan väl tänkas att han senare ändrade inställning till den nya placeringen, men strax efter beslutet om omplacering har han uppenbarligen haft invändningar mot handläggningen. Föräldrarna hade vårdnaden om A. och B. och de har därför intagit ställ- ning av parter i ärendet rörande omplacering. Enligt 17 § förvaltningslagen (1986:223), FL, får ett ärende inte avgöras utan att en part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutöv- ning mot någon enskild. Kommunikationsplikten är inte undantagslös. En myndighet får fatta ett beslut utan kommunikation bl.a. om det annars kan befaras att det skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet (17 § första stycket 3 FL). Detta undantag från huvudregeln är tänkt att till- lämpas i ärenden som rör t.ex. tillfällig isolering enligt smittskyddslagen (2004:168), förvarstaganden enligt lagen (1991:572) om särskild utlännings- kontroll och i ärenden när det är aktuellt med polishandräckning. Information till den enskilde om den planerade åtgärden skulle då kunna hindra myndig- heten från att bedriva sin verksamhet på ett ändamålsenligt sätt (se vidare /, Förvaltningslagen, 2 uppl. s. 202, och /Warnling- Nerep, Förvaltningsrättens grunder s. 129). I det förevarande fallet befarade nämnden att om vårdnadshavarna infor- merades om utredningen skulle kanske familjehemmet nås av informationen. Det fanns dock inte något som talade för att familjehemsföräldrarna skulle ha aktivt hindrat en omplacering, t.ex. genom att bege sig utomlands med barnen eller att en omplacering av något annat skäl skulle ha omöjliggjorts om famil- jehemsföräldrarna hade fått kännedom om nämndens planering. De olägenhe- ter som eventuellt skulle ha uppkommit om de hade nåtts av informationen om den planerade omplaceringen, har enligt min mening inte varit av sådan art att nämnden haft fog för att för barnens vårdnadshavare hemlighålla vad som hade kommit fram under utredningen. Genom att nämnden inte har låtit vårdnadshavarna få ta del av och yttra sig över utredningen har nämnden åsidosatt en bestämmelse vars syfte är att bidra till en rättssäker handlägg- ning. När det gäller det beslut om omplacering som ordföranden fattade vill jag framhålla följande. Enligt huvudregeln i 11 § LVU är det nämnden som skall besluta om var den unge skall vistas. Ordföranden har dock enligt 11 § tredje stycket LVU behörighet att fatta ett beslut om placer- ing/omplacering. Den beslutanderätten är avsedd att användas endast om nämndens beslut i frågan inte kan avvaktas, dvs. i akuta situationer (se prop. 1981/82:8 s. 64 f.). I förevarande fall hade utredningen om omplacering av 2 008 /0 9:JO1 Utredningen synes i praktiken ha blivit klar . Det borde därför rimligen ha gått att planera arbetet så att nämnden hade kunnat fatta beslutet om omplacering. Jag vill därför ifrågasät- ta om inte ordföranden borde ha avstått från att fatta det beslutet och i stället ha låtit nämnden ta ställning till frågan. Beslutet om omplacering verkställdes som beslutet fattades. Det kan diskuteras om inte barnen borde ha förberetts på att de skulle flytta. Denna fråga grundas dock ytterst på sådana överväganden som jag inte finner skäl att anlägga synpunkter på. Detta gäller även frågan om huruvida bröder- na skulle ha någon kontakt med familjehemsföräldrarna efter omplaceringen. Fråga om tillämpningen av bestämmelsen i 15 c § LVU angående avskiljning av intagna i ungdomshem (Dnr 1316-2006) vårdades B.V:s då 14-åriga dotter ., med stöd av 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), på Sävastgården som är ett sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § LVU. klagade till (SiS) på hur A. hade behand- lats på Sävastgården. Hon anförde bl.a. att A. hade varit utsatt för grova över- grepp. I sin anmälan beskrev B.V. två tillfällen då A. hade förts till en isoler- ingscell. Med anledning av B.V:s anmälan inhämtade SiS ett yttrande från och genomförde även ett besök på hemmet varvid samtal hölls med viss personal och med ungdomar som var intagna i hemmet. I ett beslut anförde SiS bl.a. följande när det gällde frågan om A. hade varit avskild utan att något beslut om avskiljning enligt 15 c § första stycket LVU hade fattats. Av utredningen framgår att det då eleven var kraftigt utage- rande bedömdes nödvändigt att avskilja henne för att bryta det destruktiva beteendet. Eleven fördes till avskiljningsrummet men väl där lugnade hon sig varför någon avskiljning, dvs. vistelse i enrum med låst dörr, aldrig blev aktu- ell. Vid ett av tillfällena fortskred avskiljningsproceduren så långt att hon fick byta ut de kläder hon hade mot träningsbyxor och tröja. Innan en avskiljning genomförs avvisiteras den unge mycket noggrant och får i förekommande fall byta kläder i syfte att förhindra att han/hon skadar sig själv. I elevens journal har de tre tillfällena dokumenterats. Ett tillfälle beskrivs något sånär noggrant och stödjer vad personalen uppgivit. De andra två tillfällena har dokumente- 2 008 /0 9:JO1 rats på ett sätt som medför att händelseförloppet inte framgår med önskad tydlighet. Av gjorda intervjuer har dock inget framkommit som tyder på att avskilj- ning, eller någon annan särskild befogenhet, används felaktigt vid Sävastgår- den. Det är naturligt att en avskiljningssituation upplevs som kränkande för den som blir utsatt för detta. I vissa situationer är detta dock en nödvändig åtgärd, ofta för att förhindra att den unge skadar sig själv. Enligt gällande bestämmelser skall en avskiljning avbrytas så snart eleven lugnat ner sig. I nu aktuella fall har själva avskiljningsproceduren avbrutits redan innan en av- skiljning kommit till stånd. anförde i en anmälan till JO att SiS:s utredning var i flera avseenden otillräcklig och felaktig. De begärde därför att JO skulle utreda hur A. hade behandlats på Sävastgården. När det gällde SiS:s tillsynsbeslut ifrå- gasatte de särskilt bedömningen när det gällde isoleringen av A. Inledningsvis inhämtades SiS:s akt i tillsynsärendet. SiS anmodades därefter att lämna upplysningar om de närmare överväganden som hade gjorts i frågan om A. hade varit avskild enligt 15 c § LVU eller inte. Upplysningarna skulle även mer allmänt belysa SiS:s uppfattning om när en intagen skall anses vara avskild enligt den angivna bestämmelsen. SiS inkom med ett yttrande som hade beslutats av generaldirektören . Till detta yttrande fogades en redogörelse av , institutionschef på . Beskrivning av de överväganden som gjordes i samband med att A. fördes till avskiljningen under hennes inskrivningstid (040308040621) på Sävastgården: A. vill inte gå och lägga sig för kvällen. Hon vägrar gå in på sitt rum trots att personal försöker lugna henne genom samtal. Efter ca 30 minuters diskussion beslutar personalen att föra henne till det egna rummet genom att ta tag i henne. A:s aggressivitet eskalerar och hon slår och sparkar på personalen samt försöker bita personalen. Då A:s kraftiga utagerande inte bedöms möjlig att komma till rätta med beslutas att personal tar med henne till avskiljningen för att där försöka lugna henne och för att förhindra att någon kommer till skada. man går mot avskiljningen håller personalen fast A. då hon fortsätter att agera ut mot personalen. Inne i avskiljningen uppmanas A. byta kläder vilket hon självmant gör. Beslut om avskiljning fattas inte då A. 2 008 /0 9:JO1 lugnar sig under det samtal personalen har med A. inne i avskiljningen. Efter lämnar A. och personalen avskiljningen. Även agerar A. ut vid läggdags, vill inte gå och lägga sig. Personalen försöker lugna ner A. genom samtal men utan framgång. A. är verbalt och fysiskt aggressiv, försöker slå och bita personalen. Personal tog då tag i henne för att bromsa hennes utagerande beteende. Man beslutar att ta henne med till avskiljningen, , för att försöka lugna henne. Inne i avskiljningen bedöms att man troligtvis kan få A. att lugna sig trots att hon fortsätter att agera ut verbalt samt bankar på väggarna. Det är inte möjligt att tala med henne i det upprörda tillstånd hon befinner sig i. Personalen bedömer att man avvaktar och befinner sig i och utanför dörren till avskilj- ningen, totalt under . Dörren låses inte. A. lugnar ner sig efter de nämnda så att personal kan genomföra samtal med henne i avskiljningsrummet. A. återvänder till avdelningen efter att personal samtalat med henne fram till . A. uttrycker oro för hudutslag som hon har. A. vill åka till läkare på akut besök. A. vill träffa sjuksköterskan som bedömer att ett akut läkarbesök inte är nödvändigt (A. får åka till läkare ). Kontakt- personen samtalar med A. om hennes oro men A. blir mycket upprörd. Kon- taktpersonen försöker få A. att gå in på sitt rum och tar tag i hennes axel för att gå med A. till rummet. A. blir då aggressiv, slår och sparkar mot kontakt- personen. I tumultet som uppstår beslutar personal att ta med A. till avskilj- ningen för att lugna ner situationen så att ingen kommer till skada. A. stretar emot, slår och sparkar samt biter kontaktpersonen kraftigt i armen. I avskilj- ningen är A. mycket utagerande mot personalen. bedöms att en avskiljning måste ske. A. vägrar att ta av sig kläderna och att låta sig visiteras. Två kvinnliga medarbetare måste då ta av A. kläderna. A. kämpar emot varför avklädningen sker på ett handfast sätt. Manlig personal är inte närvarande i rummet han befinner sig utanför dörren till avskiljningen. Personal går ut från avskiljningsrummet , dörren låses inte. Per- sonal bedömer då att avskiljningen inte behöver fullföljas. Kontaktpersonen (kvinna) står kvar utanför dörren och går in till A. igen. Efter är det möjligt att samtala med A. Efter totalt ca och ytterligare samtal med sjuksköterskan samt kontaktpersonen är A. lugn och kan återvända till avdelningen med personal. Vid samtliga tre tillfällen valde personalen att gå med A. till avskiljningen för att där försöka komma tillrätta med och lugna hennes mycket aggressiva och våldsamma beteende istället för att gå in på rummet och fortsätta att hålla fast henne. I de situationer en elev agerar ut fysiskt mot andra måste persona- len förhindra att skador uppstår på såväl vederbörande elev och/eller andra elever samt personal. Elevrummen är hemlikt inredda med såväl institutio- nens möbler som egna personliga tillhörigheter vilket innebär att en ungdom i affekt kan skada sig själv eller andra genom bl.a. att kasta saker/möbler om- kring sig eller använda som tillhyggen. Att personal tar tag i och håller fast en elev kan självklart upplevas som mycket obehagligt av vederbörande och kan därför orsaka eskalerande ag- gressivitet. Därför bedömer vi att det i vissa situationer är lämpligare att ele- 2 008 /0 9:JO1 ven tas med till avskiljningen (som är ett omöblerat rum) då en elev agerar ut på ett kraftfullt sätt för att personal skyndsamt ska kunna släppa taget och därmed öka möjligheten att komma till tals med ungdomen för att reda ut situationen. Vid de tre tillfällen A. befunnit sig i avskiljningen har inte A. varit avskiljd då dörren till avskiljningen varit olåst och personal har funnits i avskiljningen eller kortare stunder utanför dörren. Personalen har inte heller vid något av tillfällena lämnat rummet utanför dörren till avskiljningen utan funnits till- gängliga i anslutning till avskiljningen. Med anledning av A:s upprörda till- stånd kan vi dock inte garantera att hon varit klart medveten om att dörren varit olåst när personal befunnit sig utanför dörren. Sävastgårdens ambition är att undvika avskiljningar så långt detta är möj- ligt och istället försöka reda ut svåra utageranden genom att lugna ner och samtala med vederbörande. Det definitiva beslutet huruvida en avskiljning är nödvändig sker därför slutligen först när man befinner sig i avskilj- ningsrummet enär det är ungdomens pågående beteende som är grunden för huruvida det är påkallat med avskildhet. Om man lyckas få ungdomen att lugna ner sig i avskiljningen föreligger inte längre grund för avskiljning vilket betyder att avskiljningen inte fullföljs utan personalen samtalar med den unge varefter en återgång till avdelningen kan ske. I de fall avskiljning skall verkställas beslutas detta av institutionschef. Om en avskiljning verkställs kontaktas läkare skyndsamt, dvs. direkt för yttrande om avskildheten när den unge är . A., som var inskriven vid Sävastgården 8 mars21 , vår- dades med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Under vistelsen föranledde tre kraftfulla utageranden från A:s sida att tjänstgörande personal förde henne till det särskilda avskildhetsrum- met för att där försöka komma tillrätta med och lugna hennes mycket aggres- siva och våldsamma beteende. A. har vid samtliga tre tillfällen befunnit sig inne i avskildhetsrummet men har inte, enligt Sävastgården, varit avskild. Dörren till rummet har varit olåst, och personal har funnits inne i eller, under kortare stunder, utanför rummet. Personalen har varit tillgänglig för A. I SiS:s Råd & Riktlinjer/Juridik LVU sägs bl.a. följande. Avskiljning får bara användas när det är särskilt påkallat, vilket innebär att andra mindre ingripande åtgärder, alltid skall övervägas i första hand. Avskildheten måste grundas på ett pågående beteende hos den unge som gör det särskilt påkallat med avskildhet. Det beteende som kan berättiga till 2 008 /0 9:JO1 avskildhet är att den unge antingen uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen. Beslut om avskildhet skall motiveras och antecknas i den unges journal. Det skall tydligt framgå skälen för beslutet, avskildheten skedde samt den unge återgick till avdelningen och i fö- rekommande fall läkares synpunkter. Vidare skall den unge kroppsvisiteras innan han eller hon låses in i avskiljningsrummet. Avskildhet förutsätter i princip att personalen låser in den unge för sig själv. För att en intagen skall anses avskild måste förutsättas att det sker ge- nom en åtgärd från hemmets sida. Att en intagen hålls instängd ensam i ett särskilt rum eller dörren till hans eget rum låses av personal utgör typiska fall av avskildhet. Man torde dock enligt vad som uttalats i beslut av JO (dnr 1036-2000) kunna bortse från de fall då en dörr av rent prak- tiska skäl hålls låst . Enbart det förhållandet att en intagen place- ras i ett rum som är beläget i en annan del av en byggnad än de övriga intag- nas rum behöver givetvis inte innebära att det är fråga om avskildhet. Enligt JO:s beslut utgör inte heller den situationen att den intagne vistas tillsammans med enbart personal avskildhet. Enligt SiS kan man se det förfarande som föregår en avskiljning som en pro- cess där personalen i ett inledningsskede, enligt gällande proportionalitets- princip, försöker reda ut svåra utageranden genom att lugna ner och samtala med den intagne, antingen inne på den enskildes rum eller i det särskilda avskildhetsrummet. Om den unges beteende är sådant att rekvisitet för avskiljning är uppfyllt, avslutas inledningsfasen och vidare åtgärder är inte aktuella utan den enskilde får gå tillbaka till sin ordinarie verksamhet. Någon avskiljning har enligt SiS mening inte skett i ett sådant fall. Om den unge däremot fortfarande har ett beteende som omfattas av 15 c § LVU och perso- nalen bedömer att de inte kan klara av situationen utan att en avskiljning sker, fattas beslut om avskiljning. Beslutet verkställs genom att dörren om den intagne låses eller den intagne underrättas om att han eller hon inte får kom- ma ut. Avskiljning får bara användas när det är särskilt påkallat, vilket innebär att andra mindre ingripande åtgärder alltid skall övervägas i första hand. SiS gör den bedömningen att A. vid de tre tillfällen som hon vistats i av- skiljningsrummet inte varit avskild i lagens mening. Personalen har , med A:s bästa i fokus, funnits i hennes närhet, både inne i avskildhets- rummet och strax utanför. Enligt personalen på har dörren till rummet varit olåst, även om man inte kan garantera att A. varit klart medve- ten om att dörren varit olåst. Enligt yttrandet från Sävastgården är persona- lens ambition att undvika avskiljningar så långt detta är möjligt och istället försöka reda ut svåra utageranden genom att lugna ner och samtala med den intagne. Beslut om avskiljning tas om personalen inte lyckas lugna ner den unge och det beteende hon eller han då uppvisar uppfyller lagens krav för avskiljning. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, används de. Om den unge avskiljs och är åligger det institutionen att skyndsamt dvs. i princip genast få en läkare att yttra sig om avskildheten. Om läkaren begär det, skall avskildheten genast avbrytas. Den nu redovisade bedömningen kan enligt SiS mening sägas ligga i linje med JO:s ställningstagande rörande Råby ungdomshem (dnr 2 008 /0 9:JO1 1036-2000), att enbart det förhållandet att en intagen placeras i ett rum som är beläget i en annan del av en byggnad än de övriga intagnas rum behöver inte innebära att det är fråga om avskildhet, så länge den intagne inte hindras från att ha kontakt med de övriga intagna. Situationen före en avskiljning kan, som ovan beskrivits, ses som en pro- cess i vilken det kan vara svårt att exakt fastställa tidpunkten för när ett for- mellt beslut om att hålla någon i avskildhet skall fattas. Som JO påpekade i ärendet rörande Råby ungdomshem är det dock angeläget att hemmen inte tillämpar reglerna på ett sådant sätt att vården bedrivs i en gråzon där det råder osäkerhet om huruvida åtgärderna står i överensstämmelse med lagstift- ningen. SiS välkomnar därför JO:s prövning och ställningstagande till den tolkning som myndigheten har gjort och som innebär att en avskiljning har kommit till stånd då dörren om den intagne låses eller den intagne underrättas om att han eller hon inte får lämna rummet. Vid behov kommer myndigheten därefter ytterligare förtydliga de interna allmänna råden avseende beslut rörande 15 c § LVU. kommenterade remissvaret och inkom i samband därmed också med bl.a. ett videoband. I ett beslut anförde JO följande. Om någon vårdas på en grund som anges i 3 § LVU och vistas i ett särskilt ungdomshem, får han eller hon, enligt 15 § LVU, hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. Den unges rörelsefrihet får också in- skränkas när det behövs av hänsyn till andra intagnas eller personalens säker- het. Om det är särskilt påkallat på grund av att den intagne uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen, får den intagne, enligt 15 c § första stycket LVU, hållas i avskild- het. Han eller hon skall då stå under fortlöpande uppsikt av personalen. Den intagne får dock inte hållas i sådan avskildhet än vad som är ound- gängligen nödvändigt och inte i något fall än . Om den intagne är skall, enligt 15 c § andra stycket LVU, läkare skyndsamt yttra sig om varje åtgärd som vidtas enligt första stycket. Om läkaren begär det skall åtgärden genast avbrytas. har framfört klagomål på flera punkter mot hur A. har be- handlats på Sävastgården och mot SiS:s tillsynsbeslut. Jag har begränsat min granskning till att utifrån omständigheterna i A:s fall behandla den principiel- la frågan om när en åtgärd förutsätter ett formellt beslut om avskiljning enligt 15 c § första stycket LVU. 2 008 /0 9:JO1 I det nu förevarande ärendet har fråga uppkommit om A. har blivit avskild på sådant sätt som avses i 15 c § LVU vid tre särskilda tillfällen, nämligen den 5 och samt . Av utredningen framgår att A. vid de tre tillfällena betedde sig på ett utagerande sätt. A. fördes därför till det s.k. avskiljningsrummet för att personalen där skulle försöka komma till rätta med och lugna ned hennes aggressiva och våldsamma beteende. Beträffande de tre enskilda tillfällena har sammanfattningsvis följande upp- lysningar lämnats i institutionschefens redogörelse såvitt avser händelseför- loppet efter det att A. förts till avskiljningsrummet. A. lugnade ned sig under det samtal som personalen hade med henne i av- skiljningsrummet och A. kunde lämna rummet efter . Till följd av A:s upprörda tillstånd ansåg personalen att det inte var möjligt att tala med henne. Personalen beslutade därför att avvakta till dess att A. hade lugnat ned sig, vilket tog . befann sig personalen i avskiljningsrummet och utanför dörren, som inte var låst. Efter det att A. hade lugnat ned sig samtalade personalen med A. under ca 45 minu- ter. Därefter lämnade A. avskiljningsrummet och återvände till avdelningen. Personalen bytte kläder på A. med tvång i avskiljningsrummet och lämnade henne sedan ensam i rummet . A:s kontaktperson befann sig un- der utanför dörren, som inte var låst. Efter bedömde personalen att det var möjligt att samtala med A. och var hon lugn och kunde återvända till avdelningen. SiS anförde i sitt tillsynsbeslut att det vid de aktuella tillfällena inte hade varit fråga om avskiljning. I beslutet framhölls särskilt att A. lugnade ned sig och att någon avskiljning, som i tillsynsbeslutet definierades som vistelse i enrum med låst dörr, aldrig blev aktuell. Bland personalens uppgifter på ett behandlingshem ingår att se till att ord- ningen vid hemmet upprätthålls. Det ankommer således på personalen att ingripa för att t.ex. avvärja bråk. Personalen måste vid behov kunna ta en intagen åt sidan för att genom samtal försöka reda ut situationen. Även om ett sådant ingripande ibland måste göras med viss bestämdhet får detta ses som ett normalt led i ordningens upprätthållande. Om den intagne är våldsam eller på grund av påverkan av berusningsmedel inte kan hållas till ordningen kan 2 008 /0 9:JO1 det, om det är särskilt påkallat, bli aktuellt att hålla honom eller henne i av- skildhet enligt 15 c § LVU. Med avskildhet enligt 15 c § LVU menas att en intagen hindras från att ha kontakt med de övriga intagna. För att en intagen skall anses avskild förut- sätts att det sker genom en åtgärd från hemmets sida. Att en intagen hålls instängd i ett särskilt rum eller i sitt eget rum utan möjlighet att lämna rummet utgör typiska fall av avskiljning (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 2002/03 s. 222 och prop. 2002/03:53 s. 106). Visserligen sägs i förarbetena till bestämmelsen att den intagne vid en avskiljning låses in ensam oftast i ett för ändamålet särskilt avsett rum medan han eller hon står under ständig uppsikt av perso- nalen (prop. 2002/03:53 s. 99).