frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Vidare utreder Kriminalvården bl.a. om det finns brister i rapporteringsrutiner, incidentrapportering och rutiner kring klienttillsyn. Vis- sa av de begångna självmorden har också föranlett utredning från åklagares sida och PAN:s prövning av frågan om disciplinära åtgärder. Mot denna bak- grund finner jag inte tillräcklig anledning att utreda ärendet ytterligare, men jag kommer att följa utvecklingen. 2 008 /0 9:JO1 har inte bifogat överklagande- hänvisning till beslut om avvisning av mål om betalnings- föreläggande (Dnr 757-2007) JO meddelade ett beslut med följande inne- håll. har i en anmälan klagat på handläggning av ansökningar om betalningsföreläggande. Han har anfört i huvudsak följande. (bolaget) lämnade in sex ansökningar om betalningsfö- reläggande. beslutade beträffande samtliga ansök- ningar att avvisa dessa i den del de rörde yrkad ränta på inkassokostnader med motiveringen att respektive ansökan i den delen var så ofullständig att den inte kunde läggas till grund för prövning. I respektive ansökan angav bolaget ett bestämt yrkande om ränta på inkassokostnader och en rättslig grund härför samt kompletterade dessutom ansökningarna i denna del. Krono- fogdemyndigheten angav inte någon överklagandehänvisning i två av av- slagsbesluten (nr 01-166107-06 och 01-189136-06). bifogade bl.a. kopior av de aktuella besluten till sin anmälan. akter lånades in och granskades här. Därefter an- modades att yttra sig över vad som hade anförts i anmälan beträffande underlåtenheten att meddela överklagandehänvisning i ärendena nr 01-166107-06 och 01-189136-06. I sitt remissvar hänvisade (huvudkontoret), ge- nom kronodirektören , inledningsvis till ett yttrande från enhetschefen , enheten för summarisk process i . Av det yttrandet framgår bl.a. följande. Alektum ansökte, såsom ombud, om betalningsföreläggande. Vid granskning- en av ansökningarna ansåg att delar var så bristfälli- ga att de inte kunde läggas till grund för handläggningen. Alektum förelades att avhjälpa bristerna. Efter inkomna kompletteringar ansågs bristerna ändock inte avhjälpta, varför de bristfälliga delarna av ansökningarna avvisades. 2 008 /0 9:JO1 En ansökan, eller del av en ansökan, avvisas genom att ett avvisningsbeslut registreras i betalningsföreläggande- och handräckningsdatabasen. Besvärs- hänvisning tillförs automatiskt efter registrering. I de aktuella målen registre- rades avvisningarna felaktigt som valfritt meddelande och inte rätteligen som avvisningsbeslut, vilket medförde att besvärshänvisningar inte tillfördes. När blev varse om det inträffade registrerades avvisningsbeslut på rätt sätt, varpå beslut med besvärshänvisning tillsändes Alektum. meddelades Alektum förklaring till det inträffade. Berörda handläggare har sedermera informerats om skillnaden mellan med- delande och beslut samt utbildats i hur dessa åtgärder registreras i databasen. Av 20 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (BfL) framgår att om en ansökan är så bristfällig att den inte kan läggas till grund för handläggning av målet, ska sökanden föreläggas att avhjälpa bris- ten. Följer sökanden inte föreläggandet ska ansökningen avvisas. Enligt 59 § BfL ska underrätta sökanden om att en ansökning avvisats. Av 56 § BfL framgår att ett beslut, genom vilket ett mål har avgjorts på annat sätt än genom utslag, får överklagas hos tingsrätten för beslutet. Enligt 66 § BfL och 2 kap. 18 § 2 st. utsökningsbalken ska beslut som får överklagas innehålla upplysning om vad den som vill föra talan mot beslutet ska iakttaga, om det inte är uppenbart obehövligt. Huvudkontoret anförde i sitt yttrande därutöver bl.a. följande. Enligt 23 § 2 stycket lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och hand- räckning (BfL) skall ett yrkande om ersättning för åtgärder som avses i 2 eller 3 § lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. alltid antas vara ogrundat eller obefogat, i den mån ersättningen inte kan utgå enligt la- gen. skall göra denna prövning ex officio. Anspråk på inkassokostnader som går därutöver skall behandlas som om svaranden i den delen bestritt ansökan, jfr prop. 1989/90:85 s. 117 och prop. 1980/81:10 s. 111 f. I lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. framgår vilka inkassokostnader en gäldenär är skyldig att ersätta en borgenär med. I förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. anges de belopp med vilka ersättning högst lämnas. Enligt myndighetens uppfattning torde detta innebära att ett yrkande på att utfå ränta på inkassokostnader inom ramen för den summariska processen saknar laglig grund. Rättsläget är dock inte helt klarlagt då frågan såvitt känt inte prövats av domstol. Utifrån detta synsätt borde i dessa fall underrätta sökanden om att ansökan i den del som avser ränta på inkassokostnader anses som bestridd och kommer att avskrivas om det inte i rätt tid begärs att målet i den delen överlämnas till tingsrätt, se 37 § BfL. Ett sådant avskrivningsbeslut kan inte överklagas, se 56 § BfL. I förevarande fall har dock inte avskrivit målen utan i stället valt att avvisa yrkandena i den del som avsåg ränta på inkasso- kostnaderna då ansökningarna i den delen ansågs vara bristfälliga. 2 008 /0 9:JO1 nan hade dock Alektum förelagts att inkomma med kompletterande uppgifter för att avhjälpa bristen. Ett sådant avskrivningsbeslut (bör rätteligen stå av- visningsbeslut, JO:s anmärkning) kan enligt 56 § BfL överklagas för beslutet. Det är ostridigt att en handläggare vid , process i , av misstag inte inregistrerat de aktuella avvis- ningsbesluten på rätt sätt vilket medförde att någon besvärshänvisning inte tillsändes Alektum. Av handlingarna framgår vidare att så snart Kronofogde- myndigheten blev varse detta så tillsändes Alektum ett nytt beslut med be- svärshänvisning. Alektum kan därigenom inte anses ha lidit någon rättsför- lust. Det antecknas vidare att Alektum inte överklagat de aktuella besluten. Myndigheten beklagar dock givetvis det inträffade men konstaterar att åt- gärder vidtagits för att förhindra att misstaget upprepas. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. Av utredningen framgår att de två aktuella besluten inte kommit att registre- ras på rätt sätt, vilket medförde att någon överklagandehänvisning inte foga- des till besluten. har anfört att myndigheten rätteli- gen borde ha underrättat sökanden om att ansökningarna i den del de avsåg ränta på inkassokostnader ansågs som bestridda och berett denne möjlighet att begära målens överlämnade till tingsrätt, vid äventyr att ansökningarna skulle komma att avvisas. Jag instämmer i den bedömningen. Det torde nämligen stå klart att yrkandet om ränta inte skulle kunna bifallas inom ramen för målet för betalningsföreläggandet, se 23 § lag (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (BfL). Den av tillämpade ordningen innebar därmed att den rättsliga prövningen av sökandens anspråk i onödan kom att fördröjas. Därtill kommer att efter beslutet att delvis avvisa ansökningarna, försummade att, enligt 66 § BfL jämförd med 2 kap. 18 § utsökningsbalken, bifoga överklagandehänvisning till besluten. När detta upptäcktes rättades det hela till genom att utfärdade nya likalydande men omdaterade beslut som var försedda med överklagandehänvisning. Härigenom kom det alltså att i samma mål finna två likalydande beslut avseende samma sak men med olika datering. Något så- dant får naturligtvis inte förekomma. Härtill kan anmärkas att överklagande- hänvisningen är att se som en information som normalt lämnas men kan utelämnas om den är uppenbart obehövlig. I stället hade Kronofogde- myndigheten enligt min mening bort rätta till saken genom att till parterna översända överklagandehänvisning med ett förklarande brev. förtjänar allvarlig kritik för bristerna i målens handläggning. 2 008 /0 9:JO1 Fråga om tidpunkt för ett beslut om löneutmätning (Dnr 3680-2007) JO meddelade ett beslut med följande lydelse. I ett yttrande i detta ärende har lämnat följande redogörelse. restfördes för två obetalda felparkeringsavgifter jämte grundavgifter. I samband med att målen registrerades in skickades en under- rättelse ut till N.S. av vilken framgick skuldens storlek samt vilket datum skulden senast skulle betalas för att han skulle undgå exekutiva åtgärder (den s.k. avidagen). I förevarande fall angavs avidagen till . nedsattes kapitalbeloppen med anledning av att betal- ning inkommit till . Som obetald skuld kvarstod då Kronofogde- myndighetens grundavgifter om sammanlagt . I stället för att vidta exekutiva åtgärder när avidagen passerats skickades en ny underrättelse ut till N.S. Som avidag angavs . skickades blanketten Redogörelse för inkomstförhål- landen till N.S. Som sista svarsdag angavs . Eftersom ingen betalning inkommit meddelades ett beslut om löneutmätning . inkom full betalning varefter löneutmät- ningsbeslutet upphävdes . Några medel hann därför inte utmätas innan beslutet hävdes. I en anmälan till JO anförde R.S. räkning att vid Kro- nofogdemyndighetens kontor i genom att fatta beslut om löneutmät- ning för tidigt inte hade tillgodosett N.S:s rättssäkerhet. Anmälan remitterades till för yttrande. I sitt remissvar hänvisade kronodirektören till ett yttrande från Södra indrivningsavdelningen (ej medta- get här). Efter att ha lämnat den redogörelse för bakgrunden som har återgetts ovan gjorde myndigheten följande bedömning. Av 4 kap. 12 § utsökningsbalken framgår att gäldenären skall underrättas om målet innan utmätning sker och att underrättelsen skall ske så tidigt att denne kan bevaka sin rätt. Underrättelsen får inte underlåtas annat än om det före- ligger risk för att gäldenären exempelvis undanskaffar egendom. Av praxis framgår tydligt att en sådan underrättelse är en förutsättning för att utmätning skall få ske, se exempelvis NJA 1971 s. 375 och RH 1990:120. 2 008 /0 9:JO1 Beträffande förfarandet vid utmätning av lön finns i 7 kap. 7 § utsöknings- balken särskilt reglerat att gäldenären, innan ett beslut om utmätning medde- las, skall ges tillfälle att yttra sig. Detta sker genom att en särskild blankett, Redogörelse för inkomstförhållanden, skickas ut till gäldenären för ifyllan- de, se 7 kap. 5 § utsökningsförordningen. I förevarande fall har N.S. tillsänts underrättelse om målet och beretts till- fälle att yttra sig inför löneutmätningen. Han har dessutom tillsänts en extra underrättelse (påminnelse) avseende de kvarstående grundavgifterna, något som närmast får betraktas som en ren serviceåtgärd, jfr 6 kap. 2 § utsöknings- förordningen. Enligt myndighetens uppfattning har handläggarens åtgärd att meddela be- slut som den dag som angetts som sista svarsdag för inkomstre- dogörelsen inte inneburit att N.S:s rättssäkerhet på något sätt åsidosatts. Detta då såväl 4 kap. 12 § som 7 kap. 7 § utsökningsbalken uppfyllts. Däremot menar myndigheten att handläggaren trots det givetvis borde ha inväntat även det senare datumet innan löneutmätningsbeslutet fattades och att det är be- klagligt att så inte skedde. Någon faktisk betydelse för handläggningen av ärendet har dock detta inte inneburit. Av utredningen i ärendet framgår att N.S. dels fick två sådana underrättelser om målen som avses i 4 kap. 12 § utsökningsbalken om själva målen, dels fick möjlighet att yttra sig inför ett eventuellt löneutmätningsbe- slut enligt 7 kap. 7 § utsökningsbalken. Sedan själva skulderna betalts och endast grundavgifterna återstod gav nämligen myndigheten honom ett ytterligare tillfälle att komma in med en redogörelse för sina in- komstförhållanden. Myndigheten angav som sista dag för svar. Den dagen fattade myndigheten beslut om löneutmätning i N.S. Det finns naturligtvis inget att invända mot att som en serviceåtgärd skickar ytterligare underrättelser m.m. till en gäldenär. När det gäller underrättelser enligt 4 kap. 12 § utsökningsbalken om ett mål om utmätning finns det dessutom en föreskrift i 6 kap. 2 § utsökningsförord- ningen (1981:981) att ytterligare underrättelser skall lämnas när det är påkallat. I det nu aktuella fallet hade myndigheten valt att ge N.S. en ytterligare möjlighet att yttra sig enligt 7 kap. 7 § utsökningsbalken. I det läget borde myndigheten givetvis ha avvaktat någon dag efter den sista svarsdagen innan den fattade beslutet om löneutmätning. Detta gäller oavsett om detta innebar någon rättsförlust för N.S. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det nu sagda. 2 008 /0 9:JO1 Tjänstemän vid har uppträtt olämpligt, bl.a. genom att delge gäldenären, som var lärare, ett beslut på dennes arbetsplats under pågående lektion. Även fråga om kravet på utredning inför ett beslut om löneutmätning (Dnr 4254-2007) I en anmälan, som kom in till JO , anförde H.E., såvitt här är av intresse, följande. kom kronoinspektören och en kollega till hennes arbetsplats på en skola. De accepterade inte H.E:s vädjan att återkomma efter den pågående lektionens slut utan kom in i klassrummet. De ville först lägga upp handlingarna på en bänk men H.E. visade dem till ett materialrum. Under besöket förlorade H.E. kontrollen över klassrumssituatio- nen och såg sig nödsakad att avbryta lektionen och sända hem eleverna. Där- efter fortsatte diskussionen med tjänstemännen från . Bland annat diskuterades utmätningen av en bil. H.E. ansåg sig inte ha någon skyldighet att uppge vem hon hade sålt bilen till och var den fanns. tog även upp fråga om utmätning av lön. H.E. fick dock ingen anmodan eller möjlighet att komma in med uppgifter om sin faktiska boende- kostnad. beslutade om utmätning i lön. Beslutet grundades bl.a. på en uppskattad boendekostnad som bara var hälften av den faktiska. yttrade sig efter remiss. Här återges endast följande avsnitt av remissvaret. C. Delgivning av utmätning på arbetsplats KFM konstaterar att det aktuella utmätningsbeslutet har delgivits i enlighet med lag. KFM finner dock, utifrån vad som anförts från VIA, att delgivning- en inte utförts på ett omdömesgillt sätt. I 3 kap. 1 § första stycket utsökningsförordningen (1981:981), UF, sägs följande: ska se till att en förrättning inte väcker onödig uppmärksamhet eller annars orsakar svaranden eller annan enskild stör- re olägenhet än som är nödvändigt. KFM vill med skärpa framhålla att vid delgivning på en arbetsplats måste en förrättningsman alltid verka för att åtgärden inte väcker onödig uppmärksam- het eller orsakar den som ska delges större olägenhet än vad som är nödvän- digt. KFM finner med beklagande att den aktuella delgivningsförrättningen på klagandens arbetsplats inte står i överensstämmelse med 3 kap. 1 § UF. 2 008 /0 9:JO1 D. Utmätning i lön Klaganden uppger att utmätning i lön har beslutats utan att hon fått möjlighet att inkomma med uppgift om bostadskostnader. I yttrande från VIA framgår att förrättningsmannen vid delgivningsförrätt- ningen på klagandens arbetsplats nämnt att utmätning i lön kunde bli aktuellt. Klaganden lämnade, på grund av den upprörda stämningen vid delgivnings- förrättningen, inte några uppgifter om sina bostadskostnader. beslutades om utmätning i lön varvid gäldenärens hyra upptogs enligt schablon. Den aktuella utmätningen i lön är avslutad. I 7 kap. 7 § utsökningsbalken, UB, framgår att gäldenär ska, innan utmät- ning i lön meddelas, ges tillfälle att yttra sig om det inte avsevärt skulle för- dröja handläggningen. I handboken sid. 147 sägs följande: Innan beslut om utmätning meddelas skall gäldenären beredas tillfälle att yttra sig, om det kan ske utan avsevärd fördröjning. När en gäldenär bereds tillfälle att yttra sig skall [han] uppmanas att re- dogöra för sina inkomster, sin försörjningsbörda och de omständigheter i övrigt som har betydelse för målet. Av 7 kap. 5 § andra stycket UB framgår att boendekostnad är den enda kost- nad som KFM enligt lag är skyldig att lägga till normalbeloppet. Denna skyl- dighet medför att KFM måste vinnlägga sig om att utreda gäldenärens bo- stadskostnad. Om bostadskostnaden inte går att utreda kan KFM beräkna kostnaden med utgångspunkt från kostnadsläget på orten s.k. schablonhyra. KFM vill understryka vikten av att en förrättningsman verkligen tar sig tid att utreda en gäldenärs ekonomiska situation och då särskilt bostadskostna- den. H.E. kommenterade remissvaret. I sitt beslut anförde JO i huvudsak följande. infann sig två tjänstemän från Kronofogdemyndighe- ten på H.N:s arbetsplats. Avsikten tycks i första hand ha varit att delge H.N. beslutet om utmätning av bilen, men även andra frågor förefaller ha diskute- rats. har i sin anmälan lämnat en tämligen detaljerad redogörelse för hän- delseförloppet och bl.a. anfört att hon känt sig kränkt. Kronofogdemyndighe- ten har delvis tillbakavisat H.N:s kritik. Det går knappast att i detalj få klarhet i vad som egentligen hänt. Mot bakgrund av stadgandet i 3 kap. 1 § utsök- ningsförordningen (1981:981) anser jag mig dock kunna uttala att det var 2 008 /0 9:JO1 ytterst olämpligt av förrättningsmännen att uppsöka H.E., som arbetade som lärare, under pågående lektion. Jag instämmer i uppfattning om vikten av att en förrättningsman utreder gäldenärens ekonomiska situation, särskilt bostads- kostnaden, innan ett beslut om utmätning av lön fattas. Såvitt framgår av handlingarna i ärendet gjordes utredningen först efter det att utmätningsbeslu- tet hade fattats. Kritik mot i , tillsynsmyndigheten i konkurser, och mot i län om verkställighet av ett lönegarantibeslut (Dnr 766-2006) I en anmälan till JO klagade advokaten på Kronofogdemyn- dighetens i , tillsynsmyndigheten i konkurser, (tillsynsmyndigheten) och i län, lönegarantienheten, () handlägg- ning av ett lönegarantiärende. anförde i huvudsak följande. Han var konkursförvaltare i ett bolag där ersättning enligt lönegarantilagen var aktuell för de anställda. och fattade han beslut om lönegaranti avseende bl.a. lön, semesterersättning, obetalda pensionspremier och kostnadsersättningar. Mellan jul och nyår kon- taktades han av flera löneborgenärer som uppgav att utbetalningarna såvitt avsåg pensionspremierna hade stoppats av . Då han tillfrågade tillsynsmyndigheten med vilken rätt utbetalningarna hade stoppats, fick han beskedet av hävd. Hanteringen har medfört att löne- borgenärerna fått vänta onödigt länge på tillerkända lönegarantimedel. Sedan tillsynsmyndighetens akt hade granskats inhämtades yttranden från i och i län. I sitt beslut anförde JO i bedömningsdelen följande. Enligt lönegarantilagen (1992:497) svarar staten för betalning av en arbetsta- gares fordran hos en arbetsgivare ifall arbetsgivaren bl.a. skulle försättas i konkurs (1 §). I de fall där någon bevakning inte förekommer i konkursen är det konkursförvaltaren som skall pröva och meddela beslut i frågan om en fordran skall betalas enligt garantin (16 §). Förvaltaren skall sända en under- rättelse av beslutets innehåll till berörd länsstyrelse samt en kopia till arbets- 2 008 /0 9:JO1 tagaren och tillsynsmyndigheten (17 och 19 §§). Under vissa förutsättningar kan förvaltaren ompröva sitt beslut, om utbetalning inte har skett, och han kan även rätta uppenbara fel i ett beslut som beror på förbiseende (18 och 20 §§). Det åligger att betala ut garantibeloppet (22 §). Innan garantibe- lopp för fordran på uppsägningslön betalas ut skall arbetstagaren till länssty- relsen lämna in en försäkran om sina anställnings- och löneförhållanden (25 §). Om en arbetstagare är missnöjd med förvaltarens beslut kan han väcka talan mot staten efter det han fick del av beslutet (29 §). Anser tillsynsmyndigheten att beslutet är oriktigt får myndig- heten väcka talan mot arbetstagaren från det att myndigheten fick del av beslutet (30 §). Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsakat att garantibelopp har betalats ut obehörigt eller med för högt belopp skall återbetalning ske med vad som har betalts för mycket (34 §). Enligt 11 § i lönegarantiförordningen (1992:501) handhas återkrav av garan- tibelopp av . JO uttalar sig inte huruvida de beslut om lönegaranti som konkursförvalta- ren fattade var korrekta eller inte. JO:s granskning tar enbart sikte på om tillsynsmyndighetens respektive handläggning varit korrekt i formell mening. Av utredningen framgår att tillsynsmyndigheten kontaktade förvaltaren för att efterhöra om denne ansåg att ett beslut beträf- fande en viss löntagare var korrekt. hävdar att förvalta- ren vid ett samtal preliminärt bekräftade att besluten var felaktiga såvitt avsåg pensionspremierna, men att han skulle återkomma med besked. kom tillsynsmyndigheten och överens om att skulle avvakta med utbetalningarna beträffande pen- sionspremierna. meddelade förvaltaren tillsynsmyndighe- ten att han ansåg besluten vara beloppsmässigt korrekta. meddelade tillsynsmyndigheten att pensionspremierna kunde utbetalas. skall enligt 7 kap. 27 § konkurslagen (1987:672) övervaka att förvaltningen av konkursen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med konkurslagens bestämmelser och andra författningar. skall vidare vaka över förvaltarens sätt att sköta sitt uppdrag ur formell synpunkt, men även utöva en materiell tillsyn över för- valtningen av konkursboet (Konkurslagen, en kommentar, del II s. 7:50). I förevarande fall ansåg tillsynsmyndigheten att de beslut som förvaltaren hade fattat var felaktiga i vissa avseenden. I sådana fall ger lönegarantilagen, som framgår ovan, tillsynsmyndigheten möjlighet att i tingsrätten väcka talan mot arbetstagaren. Varken lönegarantilagen eller annan författning ger till- synsmyndigheten någon rätt att begära av att den skall avvakta med utbetalningarna. 2 008 /0 9:JO1 Vad som också borde ha tagits i beaktande vid myndigheternas handlägg- ning var en förvaltares möjlighet att ändra ett meddelat beslut om lönegaranti. JO har i ett beslut (JO 1996/97 s. 130) uttalat bl.a. föl- jande. Konkursförvaltarens handhavande av lönegarantifrågor i konkurser utgör myndighetsutövning och beslut i frågan om en fordran i konkurs skall betalas genom garantin kan jämställas med andra myndighetsbeslut om eko- nomiska förmåner. Några bestämmelser om förvaltarens handläggning finns inte i lönegarantilagen. I förarbetena till lagen uttalade departementschefen, att när så erfordras kan ledning i stället sökas i vad som gäller enligt förvalt- ningslagen (prop. 1991/92:139 s. 32). JO uttalade vidare att be- stämmelsen i 27 § förvaltningslagen (1986:223) om omprövning av beslut är tillämplig på förvaltarens handläggning. Av 27 § följer bl.a. att beslut inte får omprövas till nackdel för någon part. Mot denna bakgrund kan det därför ifrågasättas vilka möjligheter förvaltaren i aktuellt ärende hade att ändra de positivt gynnande beslut han tidigare hade meddelat, eftersom det knappast rörde sig om skrivfel eller andra uppenbara förbiseenden. borde därför ha insett att förvaltaren san- nolikt saknade möjlighet att ändra besluten, varför förfarandet att be länssty- relsen att avvakta med utbetalningarna starkt kan ifrågasättas även utifrån detta perspektiv. förtjänar således kritik för sitt agerande att begära av att den skulle avvakta med utbetalningarna av lönegarantimed- len. hade i stället att enligt 30 § lönegarantilagen väcka talan mot arbetstagarna vid tingsrätt. hävdar att åtgärden att avvakta med utbetalningarna i den del försäkran enligt 25 § lönegarantilagen inte aktualiserats inte föregicks av någon styrning från tillsynsmyndigheten. Det var fråga om ett praktiskt handlande som syftade bl.a. till att undvika tvist i domstol. För egen del konstaterar jag att det är utrett att tillsynsmyndigheten kon- taktade . Om denna kontakt inte hade förekommit torde länssty- relsen ha verkställt utbetalningarna så snart de formella förutsättningarna förelåg. Bestämmelserna om lönegaranti har sociala syften och skall skydda arbetstagare från att stå utan lön eller annan ersättning när arbetsgivaren har försatts i konkurs. Utbetalning av garantibelopp måste därför ske med viss skyndsamhet. agerande i förevarande fall försenade utbetal- ningarna. kan inte undgå kritik för det inträffade.