frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Med anledning av nämndens ansökningar förpliktade miljödomstolen i mål nr M 522-03 och M 27298-05 djurägaren att till staten utge vite med sammanlagt . Av inhämtade upplysningar framgår att miljödomstolens dom har överklagats och att , Miljööver- domstolen, mål nr M 3590-06 inte är avslutat. Länsrätten avvisade i mål nr 15669-06 en ansökan från nämnden om utdömande av vite med hänvisning till att det enligt 20 kap. 2 § 8 är miljödomstol som prövar sådana frågor enligt balken. Nämnden skickade ansökningen om utdömande av vite till miljödomstolen. I dagboksbladen förekommer ett stort antal anteckningar om klagomål på störningar från hundhållningen samt om vanvård av hundar. Bland annat kom det in uppgifter till nämnden om att en hund som en person skulle köpa från djurhållaren var undernärd och hade hjärtfel. Hunden hade därför lämnats tillbaka. I ärendet (dnr 2005-633) förekom också uppgif- ter om att hunden hade behandlats illa av djurhållaren. Den ansvarige hand- läggaren gjorde följande anteckning i diariet: Uppgif- terna i klagomålet är noterat. Ärendet bedöms dock inte att kunna drivas vida- re (civilrättsligt). Därefter finns ingen ytterligare åtgärd antecknad i det ärendet. genomfördes en oanmäld inspektion på fastigheten (dnr 2005-745). Djurhållaren var inte hemma. Från inspektionen noterades bl.a. att ett par yorkshireterrier var instängda i ett rum, att golvet var smutsigt och att det fanns flera högar med avföring från hundar på en fönsterbräda. Ett plane- rat besök som ursprungligen hade bokats in med djurhållaren till sköts på dennas initiativ upp fem gånger och genomfördes (i beslutet om omhändertagande anges tidpunkten till , se dock dagboksbladet.) Nämnden noterade att det trots att bosta- den/kennellokalen var städad luktade kraftigt av avföring och urin från hun- darna. Veterinären som var med vid inspektionen kontrollerade cirka tio hun- dar utan att notera någon anmärkning om vanvård men att djurhållaren svårli- gen kunde sköta ett så stort antal hundars behov av vård, rastning och social stimulans. Risken för otillåtna parningar bedömdes vara stor med efterföljan- de djurskyddsproblem såsom förlossningskomplikationer för unga tikar. Ris- ken för spridning av smittsamma sjukdomar bedömdes också som stor när så många hundar levde tätt och tvingades uträtta sina behov inomhus. Därefter begärde nämnden hjälp från polismyndighe- ten för att kunna genomföra en oanmäld inspektion. Denna inspektion genom- fördes och nämnden beslutade (dnr 2005- 745) att omhänderta samtliga hundar enligt 32 § första stycket 1 och 3 djurskyddslagen. Beslutet underställdes i och nämnden anmälde att det fanns förutsättningar att enligt 29 § djurskyddslagen besluta om förbud för djurhållaren att ha hand om djur. beslutade (dnr 2821-06-73196 och 2821- 06-73197) att nämndens beslut skulle bestå samt att beslutet skulle gälla även efter omhändertagandet födda och ofödda valpar. Vidare beslutade länsstyrel- sen att tills vidare förbjuda djurhållaren att ha hand om hundar. Av handlingarna framgick sålunda att nämnden för- bjöd hållande av hundar på den aktuella fastigheten och att hundhållningen 2 008 /0 9:JO1 upphörde först genom nämndens ingripande enligt djurskyddslagen . Jag beslutade att i ett initiativärende utreda nämndens handläggning av ären- dena. anmodades att göra en utredning och yttra sig. Nämnden anförde i ett yttrande följande. omhändertogs samtliga hundar vid en utan tillstånd. beslutade om djurförbud och att djuren skulle säljas. Ingripan- det skedde efter en serie anmälningar och beslut som överklagats. Kommu- nens ansats att med föreläggande sätta kraft bakom beslut har inte vunnit laga kraft förrän dom meddelades i . gav miljö- och hälsoskyddsnämnden tillstånd att på rubricerad fastighet hålla tio yorkshireterrier. Sedan ett flertal klagomål på störningar från kennelverksamheten inkommit till nämnden beslutade nämn- den att begränsa antalet hundar till fyra (). Beslutet överklagades och biföll överklagan och upphävde nämndens beslut. beslutade att överklaga beslut. Länsrätten avslog överklagan. Miljö- och hälsoskydds- nämndens beslut grundar sig på hälsoskyddslagen och begreppet sanitär olägenhet som ansågs föreligga med en verksamhet med tio hundar som orsakade påtagliga störningar för grannarna. Efter förnyade klagomål på verksamheten beslutade nämnden att med stöd av förbjuda hållande av hundar på fastigheten vid vite om . återkallades tillståndet till kennelverksam- het enligt djurskyddslagen. Beslutet delgavs hundägaren . beslutade att döma ut förelagt vite och vid vite av förelägga hundägaren att senast efter delfåendet ha upphört med hundhållningen. Beslutet delgavs hundägaren . beslutade hemställa om utdömande av förelagt vite samt att med stöd av förbjuda hundhåll- ning på fastigheten vid löpande vite om /månad. Miljödomstolen beslutade att djurägaren förpliktigas att till staten utge vite med . Miljööverdom- stolen beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Miljödom- stolens dom står fast. inkom nya klagomål på störningar och vanvård av hundarna. Därför företogs en inspektion . Då bedömdes att veterinär bör kontrollera hundarna och avgöra om någon vanvård kan konstateras. På grund av svårigheter att få kontakt med hundägaren och därmed tid för inspektion sköts inspektionen upp till och utfördes först . 2 008 /0 9:JO1 Ägaren till kenneln har satt i system att inte svara eller öppna då förvaltning- en tagit kontakt. Veterinären undersökte tio hundar och kunde inte konstatera vanvård eller sjukdomar hos hundarna. Dock bedömdes förhållandena sådana att en oan- mäld inspektion borde genomföras . Avsikten var att genomföra denna , men av olika skäl gick det inte att samordna en insats från fyra organ förrän . Då fann man 146 hundar som omhändertogs av polisen. Hundarna fördes till hundstallet . Veterinären konstaterade inte direkt vanvård av djuren, men en undermålig och direkt olämplig miljö samt bristande pälsvård. beslutades om djurförbud och försäljning av hundarna. Störning från det stora antalet hundar har varit omfattande och beslut har tagits med stöd av för att få stopp på de olägenheter som verk- samheten förorsakat grannar. På grund av svårighet att delge hundägaren fattade beslut och den långa handläggningstiden i miljödomstolen har ärendet dragit ut och inte avgjorts i förrän efter nämndens beslut om förbud att hålla hundar på fastigheten. Klagomål och misstankar om vanvård av hundarna inkom men framför allt . Med anledning härav gjordes inspektion med deltagande av veterinär och med veterinär och polis i septem- ber 2006. Miljö- och byggnämndens beslut skickades till länsrätten med hemställan om utdömande av vite. Tyvärr skickades beslutet till fel instans vilket innebar att ärendet översändes till miljödomstolen först . Som framgår av ovanstående bakgrundsbeskrivning har nämndens till- synsverksamhet i huvudsak behandlats i enlighet med hälsoskyddslagen och bestämmelser om sanitär olägenhet. Då misstankarna framfördes om att brister i hundhållningen förekom började ärendet även hanteras enligt djurskyddslagen. Lagens bestämmelser var grund för beslut om omhänderta- gande av 146 hundar . insåg tidigt att kennelägaren inte borde få syssla med hunduppfödning, men kunde först sen vanvård konstaterats och verifierats av länsstyrelse/länsrätt nå sitt mål om ett slut med verksamheten. Reglerna om störning leder inte till något snabbt resultat eftersom de kan överklagas i instans efter instans. Vi konstaterar att verksamheten gått helt överstyr och att hundägaren förmodligen gömt undan ett flertal hundar vid tidigare inspektio- ner. Vi är trots allt av den uppfattningen att ärendet handlagts i enlighet med den tillsynsverksamhet som ålägges nämnden enligt miljöbalk och djur- skyddslag. Visst är handläggningen utdragen och inte helt i linje med förvalt- ningslagens regler, men det hänger samman med kraven på rättssäkerhet. JO:s granskning är av rättslig art och avser främst en kontroll av att myndig- heterna har följt de regler som gäller för förfarandet. JO kan inte ändra eller 2 008 /0 9:JO1 upphäva myndigheternas beslut. Granskningen är inte heller avsedd att före- gripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ord- ning. JO uttalar sig således inte om vilka beslut som handläggningen av ett ärende bör utmynna i eller om ett beslut är riktigt i sak. Nämnden har i detta ärende haft att tillämpa såväl bestämmelser i djur- skyddslagen som i . Bestämmelserna i djurskyddslagen avser att tillförsäkra att djur behandlas väl. innehåller bestämmelser till skydd för människors hälsa och för miljön. Enligt 16 § djurskyddslagen krävs tillstånd till t.ex. kennelverksamhet. Vid tillståndsprövningen skall särskild hänsyn tas till att den sökande kan anses lämplig att bedriva verksamheten och att de anläggningar i vilka verksamhe- ten skall bedrivas är lämpliga från djurskyddssynpunkt. Ett tillstånd kan åter- kallas. Nämndens beslut att återkalla ett tillstånd får överklagas hos länssty- relsen, 38 § djurskyddslagen. Nämnden kan bestämma att beslutet skall gälla även om det överklagas (se 74 § andra stycket djurskyddsförord- ningen [1988:539] samt, för tiden innan , 39 § andra stycket djurskyddslagen). Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot be- stämmelserna i 16 § kan enligt 36 § djurskyddslagen dömas till böter eller fängelse i högst . Om brottet är att anse som ringa skall inte dömas till ansvar. Nämnden beslutade att återkalla tillståndet att driva kennelverksamhet. Beslutet, som delgavs verksamhetsutövaren , har inte överklagats och har vunnit laga kraft . Efter denna tidpunkt har således kennelverksamheten bedrivits utan tillstånd. Av handlingarna framgår inte att nämnden i anslutning till detta gjort några särskilda överväganden enligt djurskyddslagstiftningen. Nämnden kände till att det fanns ett mycket stort antal hundar på fastigheten och fick i vart fall del av uppgifter om vanvård av hundar. Trots detta dröjde det till innan nämnden i ett beslut grundat på djurskyddslagen tog ställning till hundhållningen. Jag ser mycket allvarligt på detta dröjsmål. Jag ifrågasätter också nämndens beslut att återkalla ett tillstånd som genom ett lagakraftvunnet beslut redan var återkallat. Parallellt med djurskyddsärendet har nämnden handlagt ett ärende enligt . I beslutet förbjöd nämnden med stöd av 26 kap. 9 och 14 §§ hållande av hundar på den aktuella fastighe- ten samt förelade djurägaren vid vite av att dock senast efter delfående av beslutet upphöra med hundhållning. Av ett tjäns- teutlåtande som upprättats inför nämndens beslut framgår att förvaltningen gjorde bedömningen att kennelverksamheten utgjorde en olägenhet för de närboende. Bland annat åberopades 9 kap. 3 § och 36 § förord- ningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Sedan detta beslut har vunnit laga kraft har nämnden ansökt om utdömande av vitet. 2 008 /0 9:JO1 Nämnden har därefter i ytterligare vitesförelägganden försökt förmå djuräga- ren att upphöra med verksamheten. Handläggningen i dessa delar tyder på att nämnden aktivt försökt att komma till rätta med de olägenheter som bedömts föreligga. När det gäller nämndens ansökningar om utdömande av vite anmärker jag följande. En ansökan om utdömande av vite prövas enligt huvudregeln av länsrätt (se lagen [1985:206] om viten). Har vitet förelagts med stöd av miljö- balkens regler prövas dock frågan av miljödomstolen (1 § andra stycket vites- lagen och 20 kap. 2 § ). Uppenbarligen har dessa bestämmelser inte varit helt kända för nämnden eftersom ansökan gjorts till fel instans. Av handlingarna framgår emellertid att ansökningarna har kommit miljödomstolen till handa. Den felaktiga hanteringen har dock fått till följd att handläggningen onödigt fördröjts. En ansökan om utdömande av vite som ställts till miljödomstolen och som beslutats av nämnden har inte kommit in till miljödomstolen förrän . Den utdragna handläggningen förefaller svårförklarlig. Nämnden har uppgett att delgivningssvårigheter i vissa fall medfört en lång handläggningstid. Det nu påtalade dröjsmålet kan dock inte förklaras med delgivningssvårigheter. Ett beslut om att hos domstol ansöka om utdömande av ett vite kan inte överklagas av verksamhetsutövaren och behöver inte hel- ler delges denne. Enligt min uppfattning har nämndens handläggning försvårats av och blivit otydlig på grund av att nämnden handlagt ärenden som styrs av olika regel- system i samma beslut. Naturligtvis kan det vara så att en verksamhet eller störningskälla ger upphov till olika typer av problem som nämnden har att ta ställning till och det kan i sådana fall vara lämpligt att handlägga de olika frågorna i ett sammanhang. kan det dock vara lämpligt att hantera de skilda ärendetyperna i separata beslut. I vart fall måste ett eventu- ellt gemensamt beslut utformas så att det tydligt framgår vilka överväganden som har gjorts i de olika delarna och hur beslutet i respektive del kan överkla- gas. I detta fall har nämnden haft att pröva verksamheten utifrån såväl djur- skyddslagens som bestämmelser. I ett och samma beslut har nämnden (se t.ex. beslut ) hemställt om utdömande av ett tidigare förelagt vite, med stöd av djurskyddslagen återkallat ett kenneltill- stånd samt med stöd av vid nytt vite förelagt verksamhetsutöva- ren att upphöra med verksamheten. Utöver det faktum att det är olika över- väganden som skall göras i de olika sakfrågorna är det också olika bestäm- melser om hur besluten kan överklagas. En ansökan om utdömande av vite kan som tidigare nämnts inte överklagas utan den skall direkt lämnas till den domstol som har att pröva frågan, ett återkallande av ett kenneltillstånd över- klagas hos och ett föreläggande enligt överklagas 2 008 /0 9:JO1 Med hänsyn till det sagda borde nämnden enligt min me- ning i allt fall när det gäller djurskydds- respektive miljöbalksärendena ha handlagt dem i skilda beslut. Med dessa uttalanden och med den kritik som ligger i det sagda avslutas ärendet. Initiativärende mot en länsstyrelse angående handläggning av ärenden om tillstånd till dumpning (Dnr 2109-2007) I ett beslut anförde JO följande. I en artikel i fanns uppgifter om att Läns- styrelsen i regelmässigt handlägger och fattar beslut om tillstånd till dumpning. Enligt 15 kap. 31 § , MB, gäller förbud mot dumpning av av- fall inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon. Avfall får inte heller dumpas från svenska fartyg eller luftfartyg i det fria havet. Av 15 kap. 33 § MB framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer genom beslut i det enskilda fallet får medge dispens från förbudet, om avfallet kan dumpas utan olägenhet för människors hälsa och miljön. Av 46 § första stycket avfallsförordningen (2001:1063) framgår att frågor om dispens från dumpningsförbudet prövas av efter att ha hört . Med anledning av uppgifterna i artikeln och mot bakgrund av de nämnda bestämmelserna beslöt jag att ta upp saken till utredning. anmodades att yttra sig mot bakgrund av uppgifterna i artikeln och de nämnda bestämmelserna. anförde i huvudsak följande i sitt remissvar (bilagor uteslut- na). ståndpunkt är att regelverket är komplicerat och att länsstyrel- sens tillämpning överensstämmer med lagstiftningen. menar också att miljöskyddskraven blir tillgodosedda på bästa sätt genom länsstyrel- sens prövningsförfarande. Förfarandet är dessutom kostnadseffektivt ur sam- hällsekonomisk synpunkt. 2 008 /0 9:JO1 Den rättsliga regleringen av dumpning av avfall i vatten Lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten (dumpnings- lagen) gällde . Vad som avses med sådant avfall som dumpningslagen är tillämplig på har behandlats i förarbetena till lagen, prop. 1971:160 s. 13 ff under specialmotiveringen till 1 §. Där anförs följande. Avfallsbegreppet är svårt att ange tydligt. Den föreslagna lagstiftningen tar närmast sikte på avfall från industrier och annan likartad verksamhet i form av olika slags giftiga produkter. Men avfallsbegreppet omfattar även utrangerade bilar, järnskrot, gummidäck e.d. Något krav på att av- fallet kan medföra förgiftning eller annan skada har som tidigare nämnts inte uppställts. Åtgärder som tippning av sådana muddringsmassor eller jordmassor som inte innehåller avfall omfattas inte av lagen. (Här kursiverat) Eftersom sådana åtgärder utgör miljöfarlig verksamhet i miljöskyddslagens mening kan man dock ingripa med stöd av den la- gen. Av 1 § miljöskyddslagen framgår att lagen inte är tillämplig på sådant utsläpp av avfall som avses i dumpningslagen. Tippning (eller med synonyma ord, dumpning eller utsläpp) av icke för- orenade avfall har sedan åtminstone 1981 varit förprövningspliktigt enligt miljöskyddslagen, se bilagan till miljöskyddsförordningen (1981:574), punkt 2.3. Enligt den efterföljande versionen av miljöskyddsförordningen (1989:364) erhöll det aktuella avsnittet följande lydelse : utsläpp av fast avfall eller något annat fast ämne från mark, byggnad eller anläggning i vattendrag, sjö eller annat vattenområde eller uppläggning av ett sådant ämne på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvat- ten, punkt 92.04 prövningsnivå B2. Miljöskyddsförordningen ändrades och fick i berörda delar följande lydelse: utsläpp av fast avfall eller något annat fast ämne från mark, byggnad eller anläggning i vattendrag, sjö eller annat vattenområde eller uppläggning av ett sådant ämne på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvat- ten och där föroreningsrisken inte bedöms som ringa punkt 92.04-01, pröv- ningsnivå B uppläggning av fast avfall eller något annat fast ämne på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvatten och där föroreningsrisken bedöms som ringa punkt 92.04-02, prövningsnivå C3. Den risk för förorening som här avses är grumling och annan fysisk påverkan på växt- och djurliv i vattnet. trädde i kraft . upphörde bland annat miljöskyddslagen och dumpningslagen att gälla. Bestämmelserna i dump- ningslagen överfördes till kapitel om avfall, se 15 kap. 3133 §§. Av kommentaren till balken (m.fl., En kommentar, del 1, 15:43) framgår följande. 2Prövningsnivå B innebär att tillstånd skall sökas hos . 3Prövningsnivå C innebär att anmälan skall göras till den kommunala miljönämnden. 2 008 /0 9:JO1 Genom bestämmelserna har lagen (1971:1154) om förbud mot dump- ning av avfall i vatten införlivats i MB:s avfallskapitel. Detta har skett utan att bestämmelserna har ändrats i sak. Äldre förarbeten kan därmed fortfarande sägas vara tillämpliga. har i flera domar uttalat att äldre förarbeten och rätts- praxis är relevanta vid prövningar enligt när äldre bestämmelser utan någon förändring har överförts till balken, se exempelvis Miljööver- domstolens dom i mål M 6671-04. I har emellertid utsläpp eller uppläggning av muddermassor även reglerats i 9 kap. och i förordningen (1998:899) om miljöfarlig verk- samhet och hälsoskydd (FMH), på ett sätt som mycket liknar den tidigare regleringen i miljöskyddslagen och miljöskyddsförordningen. Förprövningsplikten enligt balken regleras i bilagan till FMH. Den ur- sprungliga lydelsen av berörd del av förordningen var uppläggning eller utsläpp av fast avfall (omfattar inte farligt avfall) eller något annat fast ämne på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvatten och där föroreningsrisken inte bedöms som ringa prövningskod (SNI.kod) 90.007-1 B uppläggning eller utsläpp av fast avfall (omfattar inte farligt avfall) eller något annat fast ämne på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvatten och där föroreningsrisken bedöms som ringa 90.007-2 C. Bilagan till FMH har ändrats ett flertal gånger. De angivna delarna av bilagan har (SFS 2001:748) följande lydelse. uppläggning av inert avfall för anläggningsändamål, muddringsmassor eller inert avfall som uppkommer vid gruv- eller täktverksamhet, på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvatten och där föroreningsrisken inte är endast ringa 90.007-1 B uppläggning av inert avfall för anläggningsändamål, muddringsmassor eller inert avfall som uppkommer vid gruv- eller täktverksamhet, på ett sätt som kan förorena mark, vattenområde eller grundvatten och där föroreningsrisken är ringa 90.007-2 C. Av läsanvisning till förteckningen över miljöfarliga verk- samheter (Allmänna Råd 99:1) framgår att prövningspunkterna omfattar en- gångsuppläggning av massor såväl på land som i vattenområde. I senare läsanvisningar har det citerade textavsnittet tagits bort. En helt ny bilaga till förordningen träder i kraft (SFS 2007:674). Problemen med dubbelprövning av muddertippningsärenden uppmärk- sammades av . gjordes en ändring i 21 kap. 3 § bland annat i syfte att göra det möjligt för en miljö- domstol att pröva tippning av muddermassor om den tippningen har ett sam- band med ett annat ärende som domstolen har att pröva, prop. 2001/02:65, sid 4748, SFS 2002:175. Genom en ändring i 19 kap. 3 § som gäller från är det möjligt för en länsstyrelse som prövar ett till- ståndsärende att pröva ett ärende om dumpning enligt 15 kap. 31 § . Därmed kan en tidsödande och ineffektiv dubbelprövning und- vikas. 2 008 /0 9:JO1 har tillämpat regelverket på så sätt att prövar ärenden om tippning av rena muddermassor såsom mil- jöfarlig verksamhet. Om tippningen görs för att bli av med mudder som för ägaren utgör ett avfall så anser att denna kvittblivning är en miljöfarlig verksamhet enligt 9 kap. . (Om de uppgrävda massor- na nyttiggörs för exempelvis byggande av en hamn är detta nyttiggörande en i allmänhet tillståndspliktig vattenverksamhet enligt 11 kap. , men detta är en annan frågeställning än den som föranlett JO-ärendet.) Prövningen skedde enligt miljöskyddslagen och efter balkens tillkomst enligt bestämmelserna i 9 kap. och förordningen om miljöfarlig verk- samhet och hälsoskydd. Det finns således i två olika sätt för miljöprövningen av dumpning av muddermassor, dels ett förbud enligt 15 kap. 31 § med en dispensmöjlighet som prövas av och dels en till- stånds- eller anmälningsprövning enligt 9 kap. där prövningen sker av eller den kommunala miljönämnden. Ett förbud med en dispensprövning är generellt sett ett strängare regelverk än en tillåtlighets- prövning men skillnaden i de konkreta fallen när det gäller tippning av icke förorenade muddermassor bör inte överdrivas. Vad som kan tala för att muddertippning inte är tillståndspliktig enligt 9 kap. är att ordalydelsen för den åtgärd som är förprövningspliktig ändrades i bilagan till förordningen från upp- läggning eller utsläpp till uppläggning. Även läsanvis- ningar ändrades på ett sätt som kan tolkas att utsläpp av rena muddermassor i vatten inte längre omfattas av tillståndsplikt eller anmälningsplikt enligt 9 kap. . Emellertid ändrades inte den grundläggande ordalydelsen i 5 § FMH där det i punkt 3 fortfarande föreskrivs förbud i vissa fall att bedri- va tillståndspliktig verksamhet som innebär att släppa ut eller lägga upp fast avfall eller andra fasta ämnen. har som sagt fattat beslut i muddertippnings- ärenden enligt det förfarande som har föranlett JO att begära ett yttrande från . Regelsystemet är som framgår ovan mycket krångligt och kra- ven för tillstånd eller anmälan för dumpning har ofta ändrats. Uttalanden i propositionen till dumpningslagen pekar på att dumpning av rena massor bör prövas som miljöfarlig verksamhet. läsanvisningar till FMH-bilagan måste rimligen tolkas som att muddertippning i vatten som kan orsaka skadlig grumling är en tillståndspliktig miljöfarlig verksam- het. Genom att ordet utsläpp ströks från den aktuella SNI-koden efter balkens ikraftträdande har möjligen avsikten, eller i vart fall en effekt kunnat bli, att en länsstyrelse, som i egenskap av tillsynsmyndighet för vat- tenverksamhet enligt 11 kap. prövar en fråga om att få muddra, inte längre skulle ha rätt att även pröva frågan om tippning av muddret.