frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — Inte minst när en person, som i det aktuella fallet, hämtas till förhör utan föregående kallelse måste därför ansträngningar göras för att en offentlig försvarare skall kunna medverka. Jag har förståelse för att det i praktiken kan uppstå problem, bl.a. med hän- syn till att det är tingsrätten som förordnar offentlig försvarare och det dessut- om krävs att försvararen skall kunna närvara vid förhör. Det får därför ankomma på förundersökningsledaren att i det enskilda fallet bedöma om det finns förutsättningar att avvakta en försvarares ankomst och ändå påbörja förhöret inom rimlig tid. Det var således som i egenskap av förundersökningsle- dare hade att göra anmälan till rätten om förordnande av offentliga försvarare för de båda misstänkta. Vilken kommunikation hon hade med polisen och vilka överväganden hon gjorde har hon inte kunnat erinra sig. Det finns emel- lertid ingenting i utredningen som tyder på att försök att förordna offentlig försvarare gjordes utan det synes som att de misstänktas och deras vårdnads- havares uppgifter att förhören kunde genomföras utan att försvarare var när- varande togs för god. Det går dock givetvis inte att i efterhand bedöma om det funnits förutsätt- ningar att förordna försvarare som kunnat medverka redan vid de inledande förhören. Jag noterar emellertid att uppgett att den rutin som normalt följs på kammaren, i ett ärende som det aktuella, är att offentlig för- svarare förordnas så att de kan närvara vid det inledande förhöret. Offentlig försvarare förordnades den 23 respektive . I det senare fallet expedierades begäran till tingsrätten först , således efter det att förhöret med den misstänkte hållits. Jag vill erinra om att en begäran om att offentlig försvarare skall förordnas skall vida- rebefordras till domstolen. Som angetts i yttrande har , i tiden efter det nu aktuella ärendets handläggning, riktlinjer utfärdats för handlägg- ningen av ungdomsärenden (RåR 2006:3) rörande bl.a. frågan om förordnan- de av offentlig försvarare. I riktlinjerna anges bl.a. att förhör efter beslut om hämtning utan föregående kallelse som regel måste hållas utan att försvara- re finns att tillgå. Jag utgår från att med detta avses att det inte sällan kan visa sig nödvändigt att i en sådan situation hålla förhör utan närvaro av försvarare. Regeln bör emellertid, enligt min uppfattning, vara att ansträngningar skall göras för att en offentlig försvarare skall kunna medverka redan vid det inle- dande förhöret, så snart den misstänkte har behov av sådant biträde. Intresset av att förhöret genomförs med en offentlig försvarare närvarande måste sedan vägas mot intresset av att förhöret påbörjas inom rimlig tid. 2 008 /0 9:JO1 Förhören med I.W. Förhör under en förundersökning hålls med stöd av bestämmelsen i 23 kap. 6 § RB, oberoende av om förhörspersonen är misstänkt, målsägande, vittne eller annan. Innan ett förhör påbörjas har var och en rätt att få besked om anledningen till förhöret. Vad som tillkommer, när misstanken mot en viss person har uppnått sådan styrka att han är att anse som skäligen misstänkt för brottet, är att han i enlighet med bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB skall under- rättas om misstanken när han hörs. Enligt 12 § FUK skall han i samband därmed underrättas om sin rätt att anlita biträde av försvarare under förunder- sökningen samt att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan för- ordnas. Hur man skall förfara vid förhör med någon annan än den som är skäligen misstänkt för ett brott exempelvis när det föreligger en lägre grad av miss- tanke är inte reglerat på annat sätt än genom de bestämmelser som gäller för förhör i allmänhet. Det förhållandet att vissa rättsverkningar kan komma att inträda beträffande den som kan misstänkas för ett brott, om misstanken un- derbyggs ytterligare, saknar således i sig betydelse vad gäller formerna för förhör med en sådan person. En annan sak är att det i många fall kan vara lämpligt att förhörsledaren i samband med att han informerar förhörspersonen om anledningen till förhöret också upplyser denne om att det i utredningsma- terialet finns uppgifter som är besvärande för honom men att nivån skälig misstanke inte har uppnåtts (jfr bl.a. JO 2000/01 s. 100). När det gäller begreppet skälig misstanke har JO i flera tidigare ärenden uttalat att det, för att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott, krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. Frågan om nivån skälig misstanke uppnåtts i ett visst fall är av den arten att den ger ett visst utrymme för olika, var för sig godtagbara bedömningar. hördes vid två inledande tillfällen och som vittne. Vid det tredje förhöret, , delgavs han misstanke om våldtäkt mot barn. Ytterligare ett förhör hölls därefter med honom och I.W. åtalades sedermera för sexuellt ofredande. I polisanmälan uppgavs att I.W. delvis varit med vid den aktuella hän- delsen och han antecknades också, såvitt framkommit enbart på grundval av uppgifterna i anmälan, som skäligen misstänkt. Vid en sådan bedömning borde han givetvis också ha delgivits misstanke om brott vid det förhör som hölls med honom . kom att höras upplys- ningsvis har uppenbarligen gjort bedömningen att han och inte var skäligen misstänkt. Enligt min uppfattning kan det ifrågasättas om utredningen ut- gjorde ett tillräckligt underlag för bedömningen att I.W. 2 008 /0 9:JO1 I det förhör som hölls med målsäganden , innan förhöret med I.W. ägde rum, uppgav hon att I.W. varit närvarande i det inledande skedet av händelsen när vissa uttalanden gjordes. Någon mer preciserad upp- gift om på vilket sätt I.W. var delaktig i händelseförloppet lämnades inte. Det var först i ett förhör som målsäganden preciserade på vilket sätt I.W. skulle ha uttalat sig. Även om det inte finns anledning att ifrågasätta be- dömning att I.W. när det första förhöret med honom hölls inte var skäligen misstänkt kvarstår emellertid det faktum att I.W. varit med vid händelsen och att det efter förhöret med målsäganden fortfarande var oklart på vilket sätt han varit delaktig. Ytterligare utredningsåtgärder borde, som jag ser det, ha vidtagits innan I.W. hördes och för det fall att förundersökningsleda- ren inte ansåg att han var skäligen misstänkt borde den uppgiften ha ändrats i RAR-systemet. Förfarandet att på ett tidigt stadium av utredningen höra I.W. upplysnings- vis har medfört en inte obetydlig risk för att han under förhöret, medvetet eller omedvetet, skulle komma att lämna för honom själv oförmånliga uppgif- ter, vilka sedermera kunde komma att användas mot honom vid en straffrätts- lig prövning, utan att han fått tillfälle att ta ställning till om han önskade bi- träde av en försvarare under förundersökningen. Av 17 § FUK framgår att förhör med någon som är och som är misstänkt för brott, målsägande eller vittne, skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada. Särskild var- samhet bör iakttas om förhöret rör sexuallivet. Det bör noga tillses att uppse- ende inte väcks kring förhöret. Detta får inte göras mer ingående än omstän- digheterna kräver. Förhör får inte äga rum fler gånger än som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa. Bestämmelsen har sin grund i ett förslag som Kommittén mot barnmiss- handel lade fram i betänkandet (SOU 2000:42) Barnmisshandel, Polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder. I betänkandet hänvi- sas bl.a. till vad som uttalats om förhör med barn i Riksåklagarens promemo- ria (1999:01) Förundersökning vid sexuella övergrepp mot barn. Enligt promemorian kunde det finnas skäl att, med avsteg från förundersöknings- kungörelsens då gällande huvudregel, hålla mer än ett förhör med barnet. Som skäl för ett sådant förfarande angavs t.ex. att ett långt förhör är tröttande för ett barn, att det krävs en social kontakt mellan förhörsledaren och barnet, att kontrollfrågor behöver ställas och att motsägande uppgifter behöver bemö- tas. Kommittén framhöll för egen del att en person bör förhöra barnet och få barnets uppfattning av det inträffade. 2 008 /0 9:JO1 Under förundersökningen i det aktuella ärendet hölls sammanlagt tre måls- ägandeförhör av vilka två genomfördes relativt nära varandra i tiden, och . Det tredje förhöret hölls . Målsäganden var vid de två första förhören och hade vid det sista hunnit fylla . I ärendet var fråga om en ung målsägande som varit utsatt för sexualbrott. Förhörssituationen är då extra känslig för barnet. Som nämnts bör också särskild varsamhet iakttas då förhöret rör sexuallivet. har anfört att de sista förhören hölls på begäran av åkla- garen och att man inte har anledning att ifrågasätta den bedömning som gjor- des. har förklarat att förhören behövde kompletteras eftersom alla frågor inte klarlagts och att det framkommit uppgifter som tydde på att det förekommit övergrepp i rättssak. Jag kan inse det nödvändiga i att man ibland håller mer än ett förhör med ett barn i en brottsutredning av det här aktuella slaget. Det är dock viktigt att åtgärder vidtas för att i möjligaste mån begränsa antalet förhör. Om misstan- kar om nya brott uppkommer under utredningens gång kan dessa självklart medföra att fler förhör behöver hållas. I detta fall avsåg dock det sista förhöret inte enbart misstankarna om övergrepp i rättssak. I stället har vid samtliga tre förhör ställts mycket likartade frågor. Det har framförts att inte var nöjd med kvaliteten på det första förhöret. Det är naturligtvis viktigt att den som leder denna typ av för- hör har utbildning för detta och därigenom kan göra en så grundlig utredning som möjligt redan vid det första förhöret så att inte målsäganden tvingas ge- nomgå fler förhör enbart på grund av att det inledande förhöret inte håller tillräckligt god kvalitet. I 18 § FUK stadgas också att förhör med någon som är bör hållas av en person med särskild kompetens för uppgiften. I den av utgivna handboken för handläggning- en av ärenden rörande övergrepp mot barn anges att åklagaren bör delta i förhörsledarens förberedelser inför förhöret och, om inte särskilda skäl före- ligger, närvara i medhörningsrum så att åklagaren kan ställa kompletterande frågor, avhjälpa eventuella brister i förhöret eller avbryta det om det inte leder någonstans. Som absolut minimikrav bör gälla att åklagaren är närvarande vid i vart fall ett förhör med målsäganden, huvudförhöret. Genom att åklagaren är närvarande får han eller hon också omedelbar kännedom om innehållet i barnets berättelse och kan omgående fatta beslut eller lämna nya direktiv, vilket innebär att förundersökningen kan drivas vidare snabbt och effektivt (s. 16). Jag noterar att var med vid det andra förhöret. har vidare påtalat att de offentliga försvararna inte var närvarande vid det andra förhöret. I fall då det kan vara aktuellt att målsägan- den inte skall höras personligen vid huvudförhandlingen i domstol utan den- nes uppgifter skall presenteras genom uppspelning av videoförhör måste de misstänkta genom sina försvarare få möjlighet att ställa frågor till målsägan- 2 008 /0 9:JO1 den (jfr bl.a. NJA 1992 s. 532 och NJA 1993 s. 616). För att undvika att måls- äganden tvingas genomgå fler förhör än nödvändigt bör polis och åklagare i sådana fall se till att förhöret hålls när försvararna har möjlig- het att närvara. I förevarande fall var I.W. ännu inte delgiven misstanke vid tiden för det andra målsägandeförhöret, vilket skulle ha gjort ytterligare ett förhör nödvändigt även om övriga försvarare varit närvarande. Ett sådant förhör hade dock, såvitt avsåg misstankarna om våldtäkt, kunnat begränsas till de frågor I.W:s försvarare ville få besvarade. Som framgått har det funnits anledning att göra vissa påpekanden beträf- fande genomförandet av förhören med målsäganden. Jag anser emellertid inte att utredningen ger underlag för att rikta kritik mot polis och åklagare för handläggningen i denna del. Sammanfattningsvis är jag kritisk till handläggningstiden i ärendet, till hur frågan om offentlig försvarare för de misstänkta hanterades samt till genom- förandet av förhör med en av de misstänkta. Fråga om förutsättningar för att utfärda ett strafföreläggande förelegat samt synpunkter på en åklagarens beslut att inte väcka åtal när den misstänkte bestred föreläggandet (Dnr 852-2006) framförde i en anmälan till JO klagomål mot en åklagare vid , internationella åklagarkammaren i , och . Han var missnöjd bl.a. med att åklagaren utfärdat ett straff- föreläggande avseende brott mot och , sedan han bestritt strafföreläggandet, beslutade att inte väcka åtal. Handlingar i åklagarkammarens ärende 109-663-05 infordrades. Muntliga upplysningar inhämtades också från kammaråklagaren . Av utredningen framgick följande. påträffades av på ön i kommun. Kustbevak- ningen rapporterade honom för att ha förtöjt och landstigit inom fågelskydds- område. Förundersökning inleddes av i , och övertog förundersökningsledarskapet. 2 008 /0 9:JO1 Vid ett förhör förnekade brott mot , eftersom han varken handlat uppsåtligt eller oaktsamt. Han upp- gav att han inte hade sett några skyltar om att han befann sig i ett fågel- skyddsområde. kontrollerade en patrull från sjöpolisen skyltningen utmed den väg som angett att han färdats och vid den plats där han stigit iland. Det konstaterades att det inte fanns någon skylt- ning på Skötskär och inte heller några bojar eller läsbara skyltar efter färdvä- gen. På en kobbe mitt emot Skötskär fanns en stolpe utan skylt. Den 6 de- cember 2005 utfärdade ett strafföreläggande avseende brott mot . Sedan bestritt strafföreläggandet beslutade att inte väcka åtal. Ärendet remitterades till för upplysningar och yttran- de över vad som framförts i anmälan om åklagarens handläggning av ärendet. (vice riksåklagaren ) inkom med ett remissvar, till vilket var fogat yttranden av chefsåklagaren och . I ett beslut anförde chefsJO följande. Enligt 48 kap. 5 § får strafföreläggande inte utfärdas om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger. Den omständigheten att förutsättningar för allmänt åtal föreligger är emel- lertid inte tillräckligt för att strafföreläggande skall få utfärdas. I förarbetena till framhölls att om saken är tvivelaktig bör åklagaren inte använda sig av strafföreläggande i förhoppning att den misstänkte skall god- känna detta (NJA II 1943 s. 604). Det finns dock inget formellt krav på att den misstänkte skall ha erkänt gärningen för att strafföreläggande skall få utfärdas. JO har i ett tidigare ärende, som handlade om giltigheten av ett utländskt körkort och utländsk bilregistrering, ansett att det måste krävas att den miss- tänkte i huvudsak har vitsordat de faktiska omständigheterna som konstituerar brott för att ett strafföreläggande skall få utfärdas (JO 1981/82 s. 98). Om- ständigheterna i det ärendet var dock särpräglade bl.a. på det sättet att rekvisi- ten var svårtolkade. Det nämnda JO-uttalandet har av ansetts kunna leda till en alltför restriktiv tillämpning av reglerna om strafföreläg- gande (, del 3, s. 48:16). menar att utgångs- punkten i stället borde vara att strafföreläggande inte skall användas, om det finns osäkerhetsmoment beträffande den eventuella utgången av en alternativ domstolsprocess vilka är så betydande att de inte kan godtas med hänsyn till brottets art och påföljdens storlek. Särskilt beträffande skuldfrågan anges att något osäkerhetsmoment knappast torde få förekomma. 2 008 /0 9:JO1 JO har i ett senare ärende modifierat den tidigare ståndpunkten något (JO 1990/91 s. 61) och har därvid bl.a. uttalat att ett blankt förnekande i ett rutin- artat mål om t.ex. hastighetsöverträdelse inte i sig bör utgöra något hinder mot att strafföreläggande utfärdas, om bevismaterialet är sådant att man kan utgå från att en domstolsprövning leder till en fällande dom. Om den misstänkte emellertid anfört omständigheter som enligt hans egen uppfattning talar för att han inte begått gärningen bör åklagaren, förutom att pröva bärkraften av de argument som den misstänkte fört fram, även beakta att sannolikheten i dessa fall torde vara stor att strafföreläggandet inte kommer att godkännas med åtföljande fördröjning av lagföringen. Jag har inte någon annan uppfattning än den som kom till uttryck i det sist- nämnda beslutet och anser även att den utgångspunkt som formu- lerat väl beskriver den avvägning som åklagaren har att göra vid ställningsta- gandet i ett enskilt fall om ett strafföreläggande bör utfärdas eller inte. Jag noterar också att det i Riksåklagarens av strafföre- läggande, , ges uttryck för en liknande uppfattning (avsnitt 1.3.1). har inte närmare redogjort för vilka överväganden han gjorde vid utfärdandet av strafföreläggandet utöver att han fann de faktiska omstän- digheterna klarlagda och därför utfärdade ett strafföreläggande. Enligt min mening fanns det redan vid tiden för utfärdandet av strafföre- läggandet betydande osäkerhetsmoment beträffande utgången av en alternativ domstolsprocess. Sannolikheten för att skulle godkänna ett strafföreläggande måste också ha framstått som liten. borde därför inte ha utfärdat något strafföreläggande. Sedan bestritt föreläggandet beslutade , efter att ha varit i kontakt med en tjänsteman vid , att inte väcka åtal. Detta kan inte uppfattas på annat sätt än att han omprövade sitt tidigare beslut av innebörd att förutsättningar för att väcka allmänt åtal förelåg. Som angett kan en åklagare inte själv ändra ett av honom fattat beslut utan att det har tillkommit någon ny omständighet. En förnyad rättslig analys eller en ny analys av bevisläget anses inte utgöra en sådan ny omständighet. Jag instämmer i myndighetens bedömning, att det förelåg huvudsakligen samma underlag vad avser skyltningen på platsen när strafföreläggandet utfärdades som när beslutade att inte väcka åtal. Det har således inte varit fråga om att nya omständigheter tillkommit som kunnat motivera en annan bedömning. Förutsättningar har därför saknats för att ompröva sitt beslut. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag ovan har anfört. 2 008 /0 9:JO1 Uttalanden om möjligheten att utfärda pass för barn om den ene vårdnadshavaren inte lämnat sitt medgivande (Dnr 947-2006 och 2066-2006) I anmälningar till JO framförde och . kritik mot Polismyndig- heten i respektive i för att myndigheterna utfärdat pass för deras minderåriga barn trots att de som vårdnadshavare inte lämnat sitt medgivande. Handlingar i i , polisområde , passärende infordrades och granskades. Av handlingarna framgick i huvudsak följande. En kvinna kontaktade polisen med anledning av att hon ville ansöka om pass för sin minderårige son (född ). Enligt kvinnan hade hon och sonens pappa, , gemensam vårdnad om barnet men det pågick en vårdnadstvist mellan dem varför hon inte trodde att skulle lämna sitt medgivande till att ett pass utfärdades. Kvinnan uppmanades att ändå försöka få att skriva på men hon återkom och uppgav att det inte hade gått. begärde då ett yttrande från socialnämnden som i detta anförde att nämnden inte såg något olämpligt med att utfärda pass för sonen. Pass utfärdades därefter för pojken. I syfte att undersöka hur en av landets största passenheter hanterar liknan- de ärenden inhämtades muntliga upplysningar från gruppchefen vid i (City polismästardistrikt, passenheten). Hon uppgav att enligt de rutiner som tillämpas där avvisas en passansökan om inte båda vårdnadshavarna har lämnat sitt medgivande, och undantag görs endast om det kan klarläggas att det inte går att få någon kon- takt med den ene vårdnadshavaren. kände dock till att andra passenheter tillämpar andra rutiner; vissa passenheter vänder sig till social- förvaltningen för yttrande i frågan i de fall vårdnadshavarna inte kan komma överens. Ärendet remitterades därefter till i för upplysningar och yttrande över vilka rutiner som tillämpas vid handläggning- en av passansökningar för barn där den ene vårdnadshavaren inte lämnat sitt medgivande samt vilka överväganden som föranledde myndighe- ten att bevilja ett pass i det aktuella fallet. 2 008 /0 9:JO1 (dåvarande länspolismästaren ) kom in med ett remissvar i vilket följande bedömning gjordes. Vid polismyndigheten finns två polisområden, polisområde /och polisområde . Vid samtal med beslutsfattare i pass- ärenden vid de båda polisområdena framkom att följande rutiner tillämpas vid handläggning av passansökningar för barn där den ene vårdnads- havaren inte lämnat sitt medgivande. Om inte båda vårdnadshavarna har lämnat sitt medgivande uppmanas vårdnadshavaren att ange skälen till varför medgivande inte kan lämnas. An- ledningen är att myndigheten ska kunna bedöma om synnerliga skäl för un- dantag föreligger. Undantag från kravet på vårdnadshavares medgivande görs t.ex. om det kan klarläggas att det inte går att komma i kontakt med vård- nadshavaren eller vid varaktiga fosterhemplaceringar. I annat fall avvisas passansökan om inte båda vårdnadshavarna lämnat sitt samtycke. I den typen av ärenden inhämtas även yttrande från socialnämnden. När det gäller det aktuella ärendet har det, enligt uppgift från beslutsfatta- ren vid polisområde , skett ett förbiseende i detta enskilda fall. Po- lismyndigheten kan, med hänvisning till den ovan nämnda rättsliga reglering och praxis (här utelämnat; JO:s anm.) som finns på området konstatera att polismyndigheten gjorde fel som utfärdade pass till sonen. Det förelåg inga förhållanden som innefattade sådana synnerliga skäl som enligt passlagen krävs för att få utfärda pass utan vårdnadshavarens medgivande. kommer, med anledning av det inträffade, på nytt att in- formera berörd personal om den rättsliga reglering som gäller vid handlägg- ning av passansökningar för barn där den ene vårdnadshavaren inte lämnat sitt medgivande och särskilt uppmärksamma innebörden av syn- nerliga skäl. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. Handlingar i i , polismästardi- strikt, passärenden infordrades och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. En kvinna ansökte om pass för sina två döttrar (födda och 1993). pappa ., som också var vårdnadshavare, hade inte undertecknat passansökningarna. Polisen inhämtade då ett yttrande från soci- alförvaltningen i kommun. Av yttrandet framgick att en socialsekre- terare hade varit i kontakt med . som då uppgett att han i och för sig inte hade något emot att flickorna fick nya pass men att han inte skrev på passansökningarna beroende på den konflikt han hade med flickornas mam- ma. Yttrandet avslutades med ett uttalande om att pass, enligt socialförvalt- ningens mening, kunde utfärdas utan faderns medgivande. Pass utfärdades därefter. Ärendet remitterades därefter till i för upplysningar och yttrande över vilka rutiner som tillämpas vid handläggning- en av passansökningar för barn där den ene vårdnadshavaren inte 2 008 /0 9:JO1 lämnat sitt medgivande samt vilka överväganden som föranledde myndighe- ten att bevilja pass i det aktuella fallet. I remissen upplystes att JO i ärendet dnr 947-2006 hade inhämtat upplysningar från vid passen- heten inom City polismästardistrikt och att det synes som om olika rutiner tillämpades vid polismyndigheten i den aktuella frågan. i (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar jämte yttranden från polismästarna hagen och vid respektive City polismästardistrikt (här utelämnade). gjorde följande bedömning. Den som har vårdnaden om ett barn har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter och företräda barnet i såda- na frågor. Tanken vid gemensam vårdnad är att vårdnadshavarna tillsammans skall utöva sina rättigheter och skyldigheter mot barnet. Även i passfrågor gäller så långt det är möjligt att gemensamma beslut skall fattas vid gemen- sam vårdnad. Därför är huvudregeln enligt passlagen också att det krävs båda vårdnadshavarnas medgivande för att pass skall kunna utfärdas för barnet.