frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — I de fall den enskilde själv är arbetsgivare för assistenten måste ersättning givetvis betalas ut så att han eller hon kan avlöna assistenten och klara övriga omkostnader utan att själv ligga ute med pengar. Den som har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov un- der i genomsnitt kan sålunda ha rätt att för sin dagliga livsföring få assistansersättning (3 § första stycket ). För assistansersättningen finns en bestämmelse om utbetalning motsvaran- de 11 § LSS, med den skillnaden att kan besluta att ersätt- ningen ska betalas ut även till en myndighet för att användas till kostnader för personlig assistans till den ersättningsberättigade (12 § ). Vidare får , om den ersättningsberättigade genom kommu- nen fått biträde av personlig assistent, besluta att assistansersättningen ska betalas ut till kommunen, i den utsträckning den motsvarar kommunens avgift för assistansen (11 § ). I 11 § förordningen (1993:1091) om assistansersättning föreskrivs att ut- över vad som följer av 11 och 12 §§ får på begäran av den ersättningsberättigade besluta att assistansersättningen ska betalas ut till någon annan enskild person, en juridisk person eller en kommun. Det tidigare har i föreskrifter beslutat att den ersättnings- berättigades begäran ska vara skriftlig och att om begäran avser betalning till den som anordnar assistansen ska den ersättningsberättigade bifoga skriftligt avtal om personlig assistans mellan honom eller henne och assistans- 2 008 /0 9:JO1 anordnaren, 6 a § föreskrifter (RFFS 1993:24) om assistansersättning. Frågor om utbetalning av ekonomiskt stöd till kostnader för personlig assi- stans enligt LSS och av assistansersättning enligt har behandlats av (tidigare ) i delbetänkandena På den assistansberättigades uppdrag. God kvalitet i personlig assistans ändamåls- enlig användning av assistansersättning (SOU 2005:100) och Kostnader för personlig assistans Skärpta regler för utbetalning, användning och återbetal- ning av assistansersättning (SOU 2007:73). Det förstnämnda delbetänkandet har inte behandlats av regeringen med anledning av att kommittén, efter att betänkandet hade lämnats, fick i uppdrag att se över hela LSS (dir. 2006:68). Det sistnämnda delbetänkandet, som avser regleringen av den statliga assi- stansersättningen, har behandlats av regeringen i proposition 2007/08:61 Kostnader för personlig assistans. ska redovisa sitt slutbe- tänkande . J.M. har i sin anmälan ifrågasatt kommunens krav på att en utförare av per- sonlig assistans enligt LSS ska teckna ett avtal med kommunen som villkor för utbetalning av ersättning. Han har därvid särskilt framhållit att kommu- nens krav på avtal med utföraren innebär att den funktionshindrades rätt att välja utförare försvåras. J.M. har även anfört att vissa punkter i det avtal som kommunen har bett bolaget skriva under är tveksamma i rent rättsligt hänse- ende. Frågor rörande ett avtals innehåll och fullföljande är av civilrättslig natur och det är i första hand avtalsparterna som själva får lösa eventuella menings- skiljaktigheter. Ytterst ankommer det på domstol att pröva en tvist som rör hur ett avtal ska tillämpas. Det finns därför inte skäl för mig att i detta sam- manhang anlägga några synpunkter på innehållet i avtalet eller på konsekven- serna för bolaget om det inte skulle träffa ett avtal med kommunen. Jag har inriktat min granskning på om kommunens krav på avtal med utföraren inne- bär att den enskildes rätt att fritt välja utförare av insatsen enligt LSS påver- kas på ett negativt sätt. Enligt förarbetena till LSS, och om man beaktar uttalandena även rörande den statliga assistansersättningen, synes det ha förutsatts att om den enskilde valde att få insatsen enligt 9 § 2 LSS i form av ekonomiskt stöd, skulle han eller hon antingen själv vara arbetsgivare för sin eller sina assistenter, eller betala en avgift till någon annan som svarade för, dvs. anordnade och utförde, assistansen. En assistansanordnare, eller utförare med ett annat ord, förutsat- tes alltså debitera en avgift snarare än att direkt ta hand om den ekonomiska förmånen (prop. 1992/93:159 s. 67 f. och s. 175). 2 008 /0 9:JO1 utförare, som anlitats av den stödberättigade, och kommunen respektive mel- lan en sådan utförare och den stödberättigade regleras inte i LSS. Även om utgångspunkten är den att kommunen ska betala ut ersättning en- ligt 9 § 2 LSS för kostnad avseende personlig assistans till den enskilde kan jag inte se att det finns något formellt hinder för kommunen att på den enskil- des begäran eller uppdrag betala ut hela eller delar av ersättningen till utföra- ren. Om kommunen har fått ett uppdrag av den funktionshindrade att betala ut ersättningen till utföraren måste kommunen givetvis kunna förvissa sig om att utföraren är villig att ta emot utbetalningen. Det kan i ett sådant fall finnas fog för kommunen att i ett avtal dokumentera överenskommelsen med utföraren, t.ex. om sättet för utbetalningen. Vissa formuleringar i det av föreslagna avtalet ger in- tryck av att kommunen har avsett att avtalsreglera frågor som styrs av lag- stiftning, t.ex. hur den enskildes rättigheter enligt LSS och förhåller sig till varandra. Av avtalsförslaget framgår vidare endast indirekt att den helt grundläggande förutsättningen för att kommunen ska kunna betala ut ekono- miskt stöd till annan än den som har beviljats stödet är att det finns en full- makt eller ett uppdrag från denne. Detta föranleder givetvis frågetecken om syftet med avtalet. Jag har dock tidigare påpekat att det i första hand är upp till parterna att själva komma överens om avtalets innehåll. Som JO bör jag vara återhållsam med att uttala mig i de delarna. Jag kan inte finna att kommunens krav på att utföraren ska underteckna det aktuella avtalet som villkor för utbetalning innebär att den enskildes möjlighet att fritt välja utförare kan anses påverkas negativt. Jag vill härvid särskilt framhålla att det av nämndens remissvar till JO framgår att om inte avtal kan träffas mellan kommunen och utföraren kommer utbetalningen att göras di- rekt till den enskilde. pågår remissbehandling av betänkan- de Lov att välja lag om valfrihetssystem (SOU 2008:15). ska lägga fram sitt betänkande rörande en översyn av LSS. Det pågår således ett lagstiftningsarbete som direkt eller indirekt har betydelse för de frågor som J.M. har tagit upp i sin anmälan. Det kan finnas skäl för mig att återkomma till saken i samband med att jag kommer att yttra mig över fram- lagda och kommande lagförslag. Jag sänder en kopia av detta beslut till i . 2 008 /0 9:JO1 En kommun får inte dröja med att fatta ett beslut om insats enligt LSS därför att det är svårt att verkställa beslutet (Dnr 6008-2006) I en anmälan till JO klagade . på vissa tjänstemän vid omvårdnadsförvalt- ningen i kommun. Hon var missnöjd med handläggningen av ett ärende angående ledsagarservice enligt LSS. Därvid anförde hon bl.a. att nämnden hade dragit in en insats i form av ledsagarservice utan att lämna någon förklaring. JO inhämtade från omvårdnadsförvaltningen kopia av journalanteckningarna beträffande M.P. för tiden 2007. Vid genomgången av anteckningarna uppkom frågetecken när det gällde nämndens handlägg- ning av en ansökan om ledsagarservice som M.P. Anmälan remitterades därför till . I remissen angavs att yttrandet skulle avse handläggningstiden av ansökan och dokumen- tationen i ärendet. anförde i ett yttrande över anmälan följande. JO har begärt omvårdnadsnämndens yttrande ang JO-anmälan från M.P. An- mälan avser den ledsagning som M.P. anser sig ha haft men som dragits in. Anmälaren menar att ärendet blivit felaktigt handlagt av LSS- handläggaren , samt enhetschef . Ovan nämnda insats har feltolkats av M.P. och hennes anhöriga. Insatsen bestod av en utökning från personalgruppen i den gruppbostad . Inga beslut lämnas ut på insatser som utförs av personalgruppen på boende. Insatsen var alltså ingen ledsagarservice enligt LSS 9 § 3 p. har efter ansökan blivit beviljad ledsagarservice i må- naden. Enligt M.P:s önskemål skulle insatsen startas . Insatsen har ännu inte kunnat verkställas men ansvarig handläggare och enhetschef har regelbunden kontakt med M.P. för att tillsammans med henne och hennes föräldrar, hitta lämplig ledsagare. Personalen har erbjudit M.P. ledsagarinsatser som hon dock avböjt. har avbokat de möten som enhetschef bo- kat för att presentera lämplig ledsagare. Har också blivit erbjuden kontaktperson som hon avböjt. 2 008 /0 9:JO1 Till yttrandet fogades bl.a. en skrivelse daterad som var undertecknad av LSS-handläggaren och enhetschefen . I den skrivelsen anfördes bl.a. följande. är beviljad boende med särskild service i en stödlä- genhet kopplad till gruppbostaden på . bodde först i en stödlägen- het en bit ifrån Focushuset, men flyttade in på Fokusbostäder för att därigenom få ökad närhet till personalgruppen och basen. hade vid flytten hemifrån stora svårigheter att acklimatisera sig, hon kände sig otrygg och åkte hem till sina föräldrar. För att motverka detta utökades personalgruppens insatser varannan med en person som helt ägnade sig helt åt M.P. /dag). I samband med att den senaste personalresursen, , avslutade sin anställning på Fokus kom ärendet upp för diskussion. Ovan nämnda utökning var alltså en tillfällig förstärkning från personal- gruppen, inte en ledsagning som M.P. och hennes föräldrar har tolkat det. har därför inte heller något beslut på ovanstående, då detta inte lämnas på de insatser som utförs från personalgruppen. har inte heller haft något löpande beslut på ledsagarservice. Däremot har hon sökt och beviljats ledsag- ning vid resor till olika idrottsevenemang och ofta har det då varit som utfört denna ledsagning. Möte hölls 06-06-07 (kopia av journalanteckningar insända). Vid mötet del- tog M.P. och hennes pappa samt LSS-handläggare , enhets- chef och boendehandledare . Vid mötet uttryckte M.P. och S. att de önskade ha kvar tidigare insats i form av ledsagning , det framkom även att man önskade som ledsagare. Undertecknad, LSS-handläggare , förklarade att del i fritidsaktiviteter till viss del ingår i insatsen bostad med särskild ser- vice samt att ledsagning handlar om aktiviteter utanför hemmet, aktiviteter som M.P. inte kan genomföra på egen hand. Efter diskussion togs beslutet att M. hade rätt till viss ledsagning , , då det inte finns tillräckliga resurser hos personalgruppen . M:s pappa lovade hjälpa till i sökandet efter lämpliga personer. Vi beslutade även gemensamt att som komplement prova med en utökning av insatsen kontakt- person. Angående handläggningstid och dokumentation Ansökan inkom 06. Möte hölls 06. Önskan om ledsagning gällde, efter M.P:s önskemål vid mötet 06-06-07 (se dok. ), efter M.P:s semes- ter, hösten 06. Detta har M.P. även meddelat via brev. Regelbun- den kontakt hålls mellan ec och . Kontakt mellan LSS-handläggare och . och 06, via brev. (kopior på befintlig dokumentation inskickade efter begäran, jan 07). Beslutet om ledsagarservice skickades ut 07-01-05. Orsaken till att LSS- handläggare har dröjt med att skicka ut beslutet är att hon 2 008 /0 9:JO1 avvaktat i väntan på att ec. och handläggare gemensamt skulle hitta en lämp- lig ledsagare, i vilket även M.P. och hennes föräldrar lovade att de skulle medverka. En kommunikation har funnits mellan handläggare, enhetschef och M.P. fick tillfälle att yttra sig över nämndens remissvar. I ett beslut anförde JO följande. synes ha trott att nämnden drog in en insats i form av ledsagarservice. Nämnden har redogjort för sin syn på saken. Vad som har kommit fram i denna del föranleder inte något uttalande från min sida. Jag finner däremot skäl att gå in på nämndens handläggning av den ansökan som M.P. gjorde om ledsagarservice enligt 9 § 3 LSS. Med anledning av M.P:s framställning ägde ett möte rum vid omvårdnads- förvaltningen . och förvaltningen synes vid mötet ha kommit överens om en provisorisk lösning. Ett beslut om att bifalla ansökan om ledsagarservice fattades emellertid först , dvs. nio må- nader efter det att M.P. hade ansökt om insatsen. Jag vill inledningsvis påpeka att det gick från det att M.P. ansökte om insats i form av ledsagarservice fram till det mötet ägde rum. När det sedan gäller den fortsatta handläggningen av hennes ansökan synes omvård- nadsnämnden inte ha ifrågasatt att M.P. hade rätt till ledsagarservice i viss omfattning. Orsaken till att det dröjde innan nämnden fattade ett formellt beslut synes ha varit att det inte fanns någon lämplig person som var villig att åta sig uppdraget som ledsagare. När nämnden får en ansökan om ledsagarservice enligt LSS skall nämnden efter företagen utredning utan oskäligt dröjsmål fatta ett beslut. Vem som skall utses till ledsagare är att betrakta som en verkställighetsfråga och får inte innebära att nämnden dröjer med att fatta ett beslut om själva rätten till insat- sen. Nämnden borde därför ha fattat ett beslut om M.P:s rätt till insats i form av ledsagarservice än som blev fallet. Att nämnden dröjde med detta är inte tillfredsställande. Enligt 21 a § LSS skall handläggningen av ärenden som rör enskilda samt genomförandet av insatser dokumenteras. Dokumentationen skall utvisa be- slut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter av bety- delse. Det är svårt att av journalanteckningarna och dokumentationen i övrigt få en klar bild av hur ärendet har handlagts. Som exempel kan jag nämna att det vid mötet fattades någon form av beslut om insats som skulle gälla till dess att frågan om ledsagarservice var klar. Det provisoriska beslutet har inte dokumenterats. Det finns även andra brister i dokumentationen. 2 008 /0 9:JO1 vill här peka på att vissa skrivelser är daterade en annan tidpunkt än när de synes ha upprättats. Jag nöjer mig med att som exempel nämna att en skrivel- se som synes ha skickats till M.P. , när beslutet om ledsagarser- vice hade fattats, är daterad . Bristerna i dokumentationen är så stora att det är svårt att av akten följa förvaltningens handläggning av ärendet. Detta är givetvis inte godtagbart. Nämnden bör därför göra en översyn av LSS-enhetens rutiner för dokumenta- tion i ärenden om insatser enligt LSS. Vad som i övrigt har förekommit föranleder inte något uttalande från min sida. Med den kritik som har uttalats ovan avslutas ärendet. 2 008 /0 9:JO1 Initiativärende rörande de rättsliga förutsättningarna för frivillig bältesläggning (Dnr 3236-2006) Vid inspektion av Länsgemensam psykiatri , , , (JO:s dnr 2172-2006), upp- märksammades i samband med granskningen av patientjournalerna bl.a. föl- jande som antecknades i inspektionsprotokollet. Vid inspektionen gjordes iakttagelser som väckte principiella frågor avseende hanteringen av den företeelsen att en patient som genomgår psykiatrisk tvångsvård själv begär att bli fastspänd med bälte. Inledningsvis kan man fråga sig hur frivillig fastspänning skall betraktas rent rättsligt. Är det en tvångsåtgärd? Kan man i så fall samtycka till en sådan tvångsåtgärd? Vidare uppkommer fråga om hur vanligt förekommande det är inom den psykiatriska (tvångs-)vården. Dessutom inställer sig frågor av mer formell natur om huruvida frivillig fastspänning förutsätter att beslut fattas därom och i så fall vem som skall fatta beslutet. Vad gäller angående doku- mentation och journalföring av frivillig fastspänning? Skall bestämmelsen i 19 § LPT om bl.a. övervakning och underrättelse till samt föreskrifter i det avseendet tillämpas om fastspänningen är frivillig? JO beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (dnr 3236- 2006). anmodades att lämna synpunkter på de uppkomna frågorna. lämnade som sitt svar ett yttrande beslutat av chefsjuristen . I yttrandet anfördes följande. Behandling av patienter i psykiatrisk tvångsvård syftar till normalisering av patientens beteende. En patients önskan att bli lagd i bälte kan inte betraktas som en terapeutisk behandlingsåtgärd. Om patienten anser sig behöva bälte som ångestlindring är det viktigt att personalen i behandlingen i stället använ- der andra sätt att reducera patientens ångest. Integritets- och rättssäkerhetsskäl talar för att denna åtgärd inte bör få ett vidare användningsområde än vad lagen anger. Enligt upp- fattning ska bältesläggning därför kunna komma ifråga enbart när rekvisiten i 19 § första stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård är uppfyllda. Rapportering av fastspänning ska alltid göras till . 2 008 /0 9:JO1 Det är således inte patientens inställning till bältesläggningen som ska vara avgörande för när bältesläggning får ske. Det är pedagogiskt viktigt att klar- göra för patienten att bältesläggning alltid är en tvångsåtgärd. Det är inte möjligt att mer exakt fastställa i vilken omfattning frivillig bältesläggning förekommer inom den psykiatriska tvångsvården . I ett beslut anförde JO följande. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingat kroppsligt ingrepp. Vidare är varje medborgare enligt 2 kap. 8 § RF gentemot det allmänna skyddad mot frihets- berövande. Dessa fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 12 § första stycket RF begränsas endast genom lag. I 19 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, stadgas följan- de. Om det finns en omedelbar fara för att en patient allvarligt skadar sig själv eller någon annan, får patienten kortvarigt spännas fast med bälte eller lik- nande anordning. Vårdpersonal skall vara närvarande patienten hålls fastspänd (första stycket). Om det finns synnerliga skäl, får beslutas att patienten skall hållas fastspänd längre än som anges i första stycket (andra stycket). Chefsöverläkaren beslutar om fastspänning. skall utan dröjsmål underrättas om beslut enligt andra stycket (tredje stycket). I förarbetena (prop. 1990/91:58 s. 260) uttalas att bestämmelsen i 19 § LPT tar sikte främst på hastigt uppkomna faresituationer som inte kan be- mästras på annat sätt än att patienten spänns fast med bälte. Det skall vara fråga om risk för en allvarlig fysisk skada. Av 8 § första stycket lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, framgår att 19 § LPT gäller i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård. Det kan finnas utrymme för olika uppfattningar om fastspänning enligt 19 § LPT är att bedöma som en inskränkning av skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp eller av skyddet mot frihetsberövande. Gränsdragningen mellan inskränkningar i den ena och den andra rättigheten kan vara både besvärlig och flytande, jämför bl.a. betänkandet Medborgerliga fri- och rät- tigheter (SOU 1975:75 s. 199), Fri- och rättigheter i grundlag (prop. 1975/76:209 s. 56 f.) samt , , Samtycke till medicinsk vård och behandling, 1994, s. 112. Det har vidare i olika sammanhang diskuterats i vilken utsträckning den enskildes samtycke kan åberopas till stöd för en åt- gärd som innebär ett intrång på det grundlagsskyddade området, se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 114. En utgångspunkt för dessa diskussioner är att initiativet till åtgärden tas av det allmänna. Vid frivillig bältesläggning är det i stället fråga om den situa- tionen att patienten själv begär att få bli fastspänd i bälte. 2 008 /0 9:JO1 inte föranlett av något agerande från det allmännas sida och kan inte anses vara en sådan tvångsåtgärd som avses i RF och LPT. Jag har inte kännedom om i vilken utsträckning frivillig bältesläggning förekommer inom den psykiatriska vården . I min tillsynsverksamhet har jag träffat på endast ett fall. Frågan om det över huvud taget är rimligt att av behandlingsskäl bevilja en begäran om frivillig bältesläggning undandrar sig min bedömning. Enligt min mening är under alla förhållanden fastspän- ning till sin natur en sådan åtgärd som av rättssäkerhetsskäl inte skall tilläm- pas inom psykiatrin annat än när det finns direkt lagstöd för det. Jag delar sammanfattningsvis den uppfattning som ger ut- tryck för i sitt remissvar, nämligen att det är enbart när rekvisiten i 19 § första stycket LPT är uppfyllda som fastspänning i bälte kan komma i fråga. Initiativärende mot en psykiatrisk vårdinrättning i anledning av att en patient lagts i bälte under frivillig vård (Dnr 3237-2006) Vid inspektion av Länsgemensam psykiatri , , , (JO:s dnr 2172-2006) upp- märksammades bl.a. följande som antecknades i inspektionsprotokollet. I ett fall framgick det av journalen att en patient, , som var intagen för frivillig vård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, hade spänts fast med bälte efter ordination per telefon av en överlä- kare vid . [Enhetschefen] och [biträdan- de verksamhetschefen] har uppgett bl.a. följande. Över- läkaren som var bakjour uppgav efter händelsen att han hade utgått från att patienten vårdades enligt LPT eller LRV. Den personal på som hand- lade ärendet hävdade dock att bakjouren tydligt upplystes om att patienten vårdades enligt HSL. JO beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (dnr 3237- 2006). i anmodades att göra en utredning och yttra sig över den händelse som beskrevs i protokollet. överlämnade som sitt svar ett yttrande av biträdande verksamhetschefen . I yttrandet anfördes bl.a. följande. Vid intern utredning i aktuellt ärende framkom att ansvarig sjuksköterska vid Länspsykiatrisk Rehabilitering, (LPR) vid överflyttning till Rättspsykiatrisk 2 008 /0 9:JO1 vårdenhet (RPV) tror sig ha informerat ansvarig sjuksköterska vid RPV, att G.H. vårdades enligt HSL. Detta har ansvarig sjuksköterska på RPV inget minne av. När bakjour kontaktades tog ansvarig sjuksköterska för givet att patienten vårdades enligt LPT. Öl upplystes inte av ansvarig sjuksköterska på RPV om aktuell patients vårdform. Vid länsgemensam psykiatri har översyn av rutinerna vid överflyttning mel- lan avdelningarna genomförts och vid utvecklingsmöten poängterats: Att vid kontakt för tvångsåtgärd, medicinändring skall bakjour alltid upplysas om vårdform. Det inträffade är självfallet inte acceptabelt och understryker vik- ten av att ytterligare tydliggöra dessa rutiner vid enheten. Vuxenpsykiatrins insatser ska vara evidensbaserade, tillgängliga, kvalita- tivt likvärdiga, effektiva och säkra. Patientsäkerhetsfrågor och utvecklande av tydliga rutiner för avvikelsehantering är särskilda fokusområden där också kontinuerlig uppföljning kommer att företas. Från Länsgemensam psykiatri inhämtades journalhandlingarna avse- ende G.H. för den aktuella perioden. I ett beslut anförde JO följande. En patient som vårdas med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångs- vård, LPT, får, om det finns en omedelbar fara för att patienten allvarligt skadar sig själv eller någon annan, kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning (19 § LPT). Av 8 § första stycket lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård framgår att 19 § LPT gäller i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård. När det gäller en patient som är intagen på sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatrisk vård får, enligt 11 § LPT, chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas under vissa förutsättningar fatta beslut om tvångsvård av patienten (s.k. konvertering). Ett sådant beslut får inte fattas utan att ett vård- intyg har utfärdats av en annan läkare än chefsöverläkaren. Ett beslut om vård skall fattas timmar efter det att vårdintyg har utfärdats. En patient får, sedan vårdintyg har utfärdats, efter beslut av läkare hållas kvar på vårdin- rättningen tills frågan om intagning avgjorts (6 § LPT). En patient som hålls kvar på detta sätt får, i sådana fall som anges i 19 §, kortvarigt spännas fast med bälte eller liknande anordning (6 a § LPT). I 24 kap. 1 och 4 §§ finns allmänna bestämmelser om an- svarsfrihet på grund av nöd och nödvärn. Som framgår av redovisningen ovan finns det lagstöd för att spänna fast en person som är intagen för frivillig psykiatrisk vård endast när ett vårdintyg 2 008 /0 9:JO1 har utfärdats och ett kvarhållningsbeslut fattats. Om så inte är fallet finns det bara möjlighet att agera med stöd av bestämmelserna om nöd och nödvärn.