frsrdg · GV04JO1 · 2008-01-01 00:00:00 — Jämfört med innebär det en obetydlig (78 ären- den) minskning i inströmningstakten. är alltså oförändrat hög, och ärendefördelningen är i stort densamma som . Det innebär att avdelningens arbete domineras av ärenden om kri- minalvård () och socialförsäkring (). Under föregående riksdagsår tog jag flera initiativ för att utreda frågor inom kriminalvården. Dessa har avgjorts. Jag vill här särskilt nämna två ärenden. inspekterade jag kriminalvårdsanstalten . Jag fick då kla- gomål på långa tider i avskildhet (isolering) och beslutade att ta upp frågan i ett initiativärende. En utredning gjordes som kom att omfatta samtliga intagna som var placerade i avskildhet en ögonblicksbild alltså vid kriminalvårdsanstalterna , Kumla, och , dvs. samt- liga anstalter i de två högsta säkerhetsklasserna. Intagna på säkerhetsavdel- ning undantogs dock. Sammantaget omfattade studien 50 intagna, varav 12 var avskildhetsplacerade på egen begäran och när som helst kunde avbryta isoleringen. Av de övriga var hälften avskilda därför att de var farliga för andra eller därför att det fanns risk för allvarlig skadegörelse. Den andra hälf- ten var avskild eftersom det fanns en hotbild mot dem som anstalten inte kunde bemästra på annat sätt. Den tid som de intagna hade varit avskilda varierade kraftigt. 13 intagna hade varit avskilda , 9 in- tagna , 13 intagna och 8 intagna i mer än 6 må- nader, i ett par fall till och med längre än . I utredningsmaterialet fram- kom att främsta orsaken till långvariga placeringar i avskildhet var att det inte varit möjligt att hitta en ny lämplig plats för den intagne. Från humanitär synpunkt är det givetvis inte acceptabelt att hålla en intagen placerad i av- skildhet i månader på grund av att man inte kan finna en ny placering för honom. Det är alltså synnerligen allvarligt om platssituationen inom krimi- nalvården medför konsekvenser av detta slag. Jag har tagit ett ytterligare initiativ och av Kriminalvården begärt en redogörelse för bl.a. beläggningssituationen i stort och planerade åtgärder. I ett annat ärende tog jag upp frågan om placeringen av rörelsehindrade in- tagna. Bakgrunden var att jag vid en inspektion av kriminalvårdsanstalten fick klagomål från en rullstolsbunden intagen som, enligt vad han anförde, varken kunde sköta sin personliga hygien på ett tillfredsställande sätt eller hade möjlighet till daglig utevistelse. Det fanns en rad komplicerande 2 007 /0 8:JO1 faktorer i ärendet som jag inte går in på här. Jag nöjer mig med att konstatera att anstalten från början gjort klart att man saknade förutsättningar att ta emot den aktuella personen och att man, när han ändå placerades där, gjorde sitt bästa för att lösa problemen. JO:s remiss till Kriminalvården i det ärendet ledde emellertid till ett internt remissförfarande inom kriminalvården. Här finns synpunkter av allmänt in- tresse som sammanfattningsvis innebär följande. Tf. chefen för placeringsen- heten upplevde inte generellt placeringen av klienter med rörelsehinder som problematisk. Chefen för anstalten , däremot, efterlyste handikappanpas- sade rum både på isoleringsavdelningen och på någon av gemensamhetsav- delningarna som han konstaterade att aktuella klienter fick placeras på sjukavdelningen. Chefen för hade en lik- nande uppfattning och anförde bl.a. att det behövdes handikappanpassade platser/avdelningar på fler anstalter som representerade olika säkerhetsnivåer och olika avdelningar inom respektive anstalt. Personalen vid sådana enheter borde också ges utbildning i omhändertagande av speciellt vårdkrävande intagna. Såväl det fysiska omhändertagandet av den aktuella kategorin intag- na som innehållet i deras verkställighet behövde förbättras. Generaldirektören för Kriminalvården, slutligen, anförde bl.a. att kriminalvården , i vissa fall visserligen efter väntetid, kan erbjuda placeringar där de intagnas behov tillgodoses. Jag konstaterade i mitt beslut bl.a. att det av Region remissvar framgick att Kriminalvården har dålig beredskap att ta emot rörelsehindrade intagna. Min uppfattning bekräftades när jag under en inspektion av häktet stötte på ett liknande problem. Jag talade då med en MS-sjuk kvinna som ofta ramlade och som klagade på att larmknap- pen satt högt vid bostadsrummets dörr. Hon kunde inte nå den från golvet, och hon kunde inte resa sig själv. Andra sätt att påkalla personalens uppmärk- samhet saknades. Inte heller inredningen i övrigt på avdelningen var anpassad till en rörelsehindrads behov. Personalen på häktet vitsordade hennes uppgifter. deltog jag i en offentlig utfrågning i socialförsäkringsutskottet som finns tillgänglig i riksdagstrycket (se 2006/07:SfU9, bilaga 3). De syn- punkter och slutsatser som jag där presenterade står sig alltjämt. Sammanfatt- ningsvis kan jag konstatera att i många fall inte förmår leva upp till de krav på god och rättssäker handläggning som finns i förvalt- ningslagen och i speciallagstiftning. En fråga som jag ägnat särskilt intresse är registrering av inkomna överklaganden och begäran om omprövningar. Vid flera inspek- tioner och i ett flertal anmälningsärenden har jag konstaterat att ordningen på denna punkt i många fall är dålig. Inkomna överklaganden och begäran om omprövningar registreras t.ex. inte när och där de kommer in och vidtagna åtgärder registreras inte heller, t.ex. att akten skickats till en annan enhet. Detta medför att akter kommer bort eller att de arkiveras av misstag eller i vart fall att översändandet till länsrätt respektive omprövningsenhet fördröjs. Kassan vet ofta inte heller var akten borde befinna sig vilket gör sökandet efter en försvunnen akt problematiskt. De försäkrade drabbas genom att hand- läggningen av deras överklaganden eller begäran om omprövning fördröjs. 2 007 /0 8:JO1 Jag tog upp frågan som ett initiativ. Den direkta anledningen var iakttagel- ser vid en inspektion av , länsorganisationen land. I beslutet riktade jag allvarlig kritik mot länsorganisationen för dess sätt att hantera aktuella handlingar. Jag kunde dock konstatera att Försäkringskas- san, huvudkontoret, delar min uppfattning om hur registreringen bör ske. Jag utgår därför från att tar de initiativ som behövs för att se till att lagstiftningen och kassans interna instruktioner följs. Under verksamhetsåret har jag inspekterat elva myndigheter, nämligen häktet samt häktena i och , kriminalvårdsan- stalterna och , olika försäkringskassekontor i , och och överförmyndarverksamheterna i och kommuner. Dessutom har på mitt uppdrag företagits tre s.k. byrå- chefsinspektioner. En av dessa var en uppföljning av tillståndet inom över- förmyndarverksamheten på . Bakgrunden var att jag under föregående verksamhetsår hade anledning att efter en sammanlagt lång inspek- tion riktade allvarlig kritik mot överförmyndaren på en rad punkter. De två övriga byråchefsinspektionerna avsåg överförmyndar- respektive kronofog- deverksamheten i . Under verksamhetsåret har jag också besvarat tretton remisser från reger- ingen. Lagstiftningsremisserna rörde vitt skilda områden. Jag vill här särskilt nämna betänkande Bidragsbrott (SOU 2006:48) där jag ställde mig positiv till en tydligare och mer lättillgänglig straffrättslig reglering genom införandet av ett särskilt brott, bidragsbrott. Jag var däremot tveksam till behovet av ett nytt oaktsamt brott och ansåg att den frågan be- hövde beredas ytterligare. Vidare yttrade jag mig över betänkande En ny häkteslag (SOU 2006:17) som jag i stort tillstyrkte och framhöll att förslaget i allt väsentligt innebar en mer logisk och lättillgänglig lagstiftning än den nuvarande. Här kan också nämnas två remisser på skatteområdet, dels Aktiekontrollut- redningens betänkande Värdepapper och kontrolluppgifter (SOU 2006:35), dels betänkande Tyst godkännande ett nytt sätt att deklarera (SOU 2006:89). Det förstnämnda förslaget byggde på idén att alla värdepapperstransaktio- ner skulle anmälas till ett centralt register till vilket skulle ha tillgång. Redan av den anledningen bör förslaget av integritetshänsyn enligt min mening inte genomföras eftersom det skulle innebära att får en synnerligen omfattande insyn i den enskildes ekonomi. Tanken var sedan att med stöd av dessa uppgifter skulle förtrycka en beräkning av vinst/förlust i den enskildes deklaration som han endast skulle behöva bekräf- ta; det hade nämligen visat sig att skattskyldiga i många fall gör fel när de fyller i aktuella blanketter och gör erforderliga beräkningar. Det grundläggan- de problemet som, såvitt jag förstår, beror på att de skattskyldiga inte klarar av att hantera dagens komplicerade regelsystem kvarstår dock. Min slutsats är att om bestämmelserna är så krångliga att de skattskyldiga inte kan tillämpa dem kan den skattskyldige inte heller förväntas kunna bekräfta beräkningar en mer adekvat väg skulle alltså vara att förenkla skattereglerna. 2 007 /0 8:JO1 Enligt det senare förslaget skulle den enskilde inte längre behöva under- teckna och skicka in sin deklaration om han godkände de uppgifter som Skat- teverket förtryckt i den. Förslaget skulle enligt min mening medföra en påtag- lig förenkling för en mycket stor del av de deklarationsskyldiga och det är därför svårt att direkt motsätta sig det. Det tysta godkännandet är emellertid långt ifrån oproblematiskt. I synnerhet är de straffrättsliga konsekvenserna av utredningens förslag inte tillräckligt beredda. Det handlar här om att enskilda skattskyldiga med utredningens förslag skulle komma att behandlas olika beroende på om de träffas av reglerna om tyst godkännande eller ej. En mot- svarande effekt uppstår när det gäller skattetillägg. Det föreslagna regelsy- stemet skulle också kunna få till konsekvens att en skattskyldig beträffande samma förfarande skulle kunna åläggas att betala skattetillägg enligt taxe- ringslagen för att under taxeringsförfarandet ha lämnat oriktig uppgift (i form av passivitet) och dömas till påföljd för underlåtenhet att deklarera enligt skattebrottslagen. En sådan ordning är naturligtvis inte acceptabel. 2 007 /0 8:JO1 Bilaga 1 innehåller ärendestatistiken för verksamhetsåret. Bilaga 2 innehåller en förteckning över besvarade lagstiftningsremisser. Bilaga 3 innefattar redovisning av dels framställningar och överlämnande av beslut till respektive regeringen, dels åtal, anmälningar för vid- tagande av disciplinär åtgärd samt överlämnande av ärenden till annan myn- dighet. I bilaga 4 redovisas inspektioner och myndighetsbesök, samråd med riks- dagens konstitutionsutskott samt justitieombudsmännens och vissa tjänste- mäns deltagande i konferenser seminarier och utbildningsverksamhet m.m. inom . Bilaga 5 innehåller en redovisning av JO:s internationella samarbete. Instruktionen i aktuell lydelse finns intagen som bilaga 6. Arbetsordningen i aktuell lydelse finns intagen som En redogörelse för personalorganisationen under verksamhetsåret finns i bilaga 8. Bilaga 9 innehåller sakregister. Bilaga 10 innehåller en engelskspråkig sammanfattning. 2 007 /0 8:JO1 Lämpligheten av att en domare gjorde uppehåll i en huvudförhandling i ett brottmål för att låta ett vittne läsa igenom sina under förundersökningen lämnade uppgifter (Dnr 536-2005) framförde i en anmälan klagomål mot rådmannen vid för dennes agerande i samband med ett vittnesförhör vid en huvudförhandling i ett brottmål. Han uppgav bl.a. följande. Han var kallad att vittna vid tingsrätten . Vid förhörets början upplystes han om att målet rörde skattebrott och att han skulle redogö- ra för vissa händelser . Han hade skött bokföringen för den tilltalade. Då han uppgav att han inte hade något minne av saken tog åklaga- ren fram ett protokoll från ett förhör som hållits med honom och läste ur det- ta. Han förstod inte vad åklagaren läste upp och kunde inte minnas att det hållits något förhör med honom. Han ville inte vittna eftersom han inte kunde minnas något . Åklagaren föreslog en paus i förhandlingen, under vil- ken han skulle få läsa förhörsprotokollet. (generaldirektören ) inkom med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från bl.a. kammaråklagaren som var den åklagare som förde talan i tingsrätten. Vidare inkom yttrande från (lagmannen ) till vilket fogats upplysningar från bl.a. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Enligt 36 kap. 16 § (RB) skall ett vittne avge sin berättelse muntligen. Skriftliga vittnesberättelser får inte åberopas. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. Enligt paragrafens andra stycke får vad vittnet tidigare anfört, bl.a. inför åklagare eller polismyndighet, förebringas endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han tidigare anfört eller när vittnet vid förhöret förklarar att han inte kan eller inte vill yttra sig. 36 kap. 17 § RB innehåller regler om hur vittnesförhöret skall gå till och om vem som skall få ställa frågor till vittnet. Ett vittnesförhör skall enligt första stycket inledas av den part som åberopat förhöret, om inte rätten be- stämmer annat. Vid förhöret skall vittnet först beredas tillfälle att på egen hand eller, om det behövs, med stöd av frågor avge sin berättelse i ett sam- manhang. Enligt andra stycket skall motparten sedan få tillfälle att höra vitt- net. Om motparten inte är närvarande eller om det av annan anledning be- hövs, bör rätten leda denna del av förhöret. Bestämmelserna ger uttryck för grundsatsen om muntlighet i rättegången. Ett vittne skall avge sin berättelse muntligen och, i så stor utsträckning som 2 007 /0 8:JO1 möjligt, utan påverkan från någon annan. Vidare skall båda parter ha fullgoda möjligheter att dels ta del av vittnets utsaga, dels ställa frågor med anledning av vittnets berättelse. I det aktuella fallet beslutade rättens ordförande, på åklagarens begäran, att ta en paus i förhandlingen under pågående vittnesförhör när vittnet uppgav att han inte ville vittna. Syftet med pausen skall ha varit att ge vittnet tillfälle att ta del av förhörsprotokollet i lugn och ro. Det kan konstateras att inget hindrar att ett vittne inför förhöret i domsto- len går igenom ett protokoll från tidigare förhör med honom. Jag delar dock den uppfattning som både och tingsrätten gett uttryck för, att det inte står i överensstämmelse med regler att göra ett uppehåll i en förhandling för att låta vittnet, tillsammans med åklagaren, läsa igenom sina under förundersökningen lämnade uppgifter i syfte att vittnet därefter skall kunna lämna ett vittnesmål angående samma sak. Om så sker kan det, som tingsrätten anfört, leda till att vittnet därefter återberättar vad han läst i stället för vad han minns. Det kan också medföra att motparten, om denne inte deltar vid en sådan genomgång, kan komma att misstänka att vitt- net utsätts för annan otillbörlig påverkan. En åklagares begäran om en paus i angivna syfte bör således inte bi- fallas. I stället bör ordföranden, som tingsrätten anfört, erinra om vittnesplik- ten och försöka förmå vittnet att förstå vikten av att han lyssnar på åklagaren och svarar på dennes frågor efter förmåga. Åklagaren har också möjligheten att, med stöd av 36 kap. 16 § andra stycket RB, begära att med rättens medgi- vande få läsa upp delar av vad vittnet anfört under förundersökningen. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det anförda. En domares åtgärd att uppmana en åhörare att ta av sig sin huvudbonad vid en brottmålsförhandling (Dnr 1603-2005) framförde i en anmälan klagomål mot med anledning av att han som åhörare vid en huvudförhandling i brottmål uppmanades av rättens ordförande att ta av sig den kalott han bar. Han är och bär kalott i enlighet med sin religion. När han kom in i rättssalen visade rättens ordförande honom med en gest att han skulle ta av sig kalotten, vilket han gjorde eftersom han blev rädd att en vägran skulle få negativa konsekvenser för hans far och bror som var tilltalade i målet. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande angående rådmannens åtgärd att säga till I.A. att ta av sig sin huvudbonad när denne kom in i rättssalen. 2 007 /0 8:JO1 Tingsrätten (lagmannen ) gav in ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från rådmannen . Huvudförhandlingen avsåg åtal mot tre personer för försök till utpressning. När de tilltalade intog sina platser vid förhandlingens början uppmanades de av mig att ta av sig sina kepsar. Uppmaningen åtlyddes utan några protester eller andra missnöjesyttringar. efter det att förhandlingen påbör- jats kom I.A. in i rättssalen och satte sig på åhörarplats. Jag uppmanade ho- nom med en gest att ta av den huvudbonad han bar. Jag uppfattade huvudbo- naden som en vit stickad mössa. tog av sig huvudbonaden utan protest eller annan missnöjesyttring. Jag kände inte till att huvudbonaden hade den religiösa betydelse för I.A. som han angivit i sin anmälan till JO. För det fall I.A. upplyst mig om detta förhållande hade jag troligen låtit I.A. behålla huvudbonaden på under för- handlingen. Under de jag varit rättens ordförande vid olika domstols- förhandlingar har jag genomgående uppmanat manliga personer att ta av sig sina huvudbonader. Uppmaningarna har alltid åtlytts utan några missnöjesytt- ringar. hänvisade till yttrande och anförde därutöver följande. Av yttrandet framgår att den kränkning som I.A. anser sig utsatt för hade kunnat undvikas om denne hade upplyst om huvudbonadens religiösa inne- börd. Min bedömning är att religiösa symboler skall tillåtas i rättssalen så länge inte ordning eller säkerhet eftersätts. Det ankommer emellertid enligt rätte- gångsbalken på ordföranden i det enskilda målet att slutligen avgöra vad som skall tillåtas eller inte. I ett beslut anförde chefsJO följande. Domstolsförhandlingar är som huvudregel offentliga, vilket innebär att all- mänheten har fritt tillträde till dem (se bl.a. 2 kap. 11 § andra stycket reger- ingsformen och artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, EMRK). Enligt 5 kap. 9 § första stycket (RB) ankommer det på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han får utvisa den som stör förhand- lingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Det går inte att ställa upp några allmängiltiga regler för i vilka fall det bör ske ett ingripande. Vad som skall anses vara ordningsstörande eller innebära ett otillbörligt beteende i rättssalen måste i stället bedömas utifrån omständig- heterna i det enskilda fallet (se Fitger, , del 1, s. 5:16 f.). Det vilar således ytterst på rättens ordförande att i varje enskilt fall bedöma om ett ingripande av ordningsskäl bör ske. Även en persons klädsel kan i och för sig aktualisera en tillämpning av pa- ragrafen (a.a. s. 5:16 b). Förre chefsjustitieombudsmannen har i ett beslut uttalat att i principen om förhandlingsoffentlighet ligger bl.a. att 2 007 /0 8:JO1 åhörare självfallet i princip kan vara klädda som de själva önskar. Han kon- staterade emellertid vidare att bestämmelsen bör kunna tillämpas även i såda- na fall där en åhörare är klädd eller oklädd på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han därigenom stör ordningen i rättssalen, men fram- höll att det här inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans klädsel är av sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelse- väckande beteende eller hets mot folkgrupp (JO 1998/99 s. 53). JO:s beslut visar att det inte är möjligt att med stöd av 5 kap. 9 § RB med- dela vilka föreskrifter som helst. Rätten att meddela föreskrifter inskränker sig till situationer där det är fråga om mer konkreta eller tydliga hot mot ord- ningen i rättssalen såsom att rätten t.ex. förbjuder klädsel vars bärande är straffbart (, Offentlighet och sekretess i rättegång, s. 236). Att en person bär huvudbonad i rättssalen kan också enligt min mening endast i undantagsfall betraktas som en sådan ordningsfråga som omfattas av bestämmelserna i 5 kap. 9 § RB. Det saknas således normalt rättsligt stöd för en ordförande att begära att en person tar av sig huvudbonaden i rättssalen. Detta innebär emellertid inte att en ordförande är förhindrad att be den som är närvarande i rättssalen att t.ex. ta av sig en huvudbonad. Det får nämligen anses följa av allmän sedvänja att i vart fall män tar av sig huvudbonader inomhus, under förutsättning att det inte är fråga om en huvudbonad med exempelvis religiös innebörd. Det gäller av hävd inte minst i sådana samman- hang som i särskilt hög grad bör präglas av lugn och värdighet, t.ex. dom- stolsförhandlingar. Jag har därför i princip inte någon invändning mot att rättens ordförande ber en man som i strid med vad som får anses följa av denna sedvänja bär en huvudbonad i rättssalen att ta av sig den. Om perso- nen inte vill efterkomma önskemålet kan emellertid, mot bakgrund av mitt ovan förda resonemang, någon sanktion från rättens sida inte följa. Jag vill understryka att en person som bär en huvudbonad med religiös innebörd naturligtvis inte skall uppmanas att ta av sig denna i rättssalen. Det finns skäl att erinra om det skydd för religionsfriheten som ges i 2 kap. reger- ingsformen och artikel 9 EMRK. När det gäller det nu aktuella fallet var det således fel att uppmana I.A. att ta av den huvudbonad han bar. har emellertid uppgett att han inte kände till att huvudbonaden hade en religiös innebörd. Jag finner därför inte anledning att rikta någon kritik mot hans agerande vid huvudför- handlingen. Rent allmänt vill jag dock framhålla att rättens ordförande inte bör be någon som bär en huvudbonad att ta av sig denna med mindre att det framstår som uppenbart att denna saknar religiös innebörd. Jag vill i detta sammanhang erinra även om bestämmelsen i 2 kap. 2 § regeringsformen som föreskriver att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot tvång att ge till känna sin åskådning i bl.a. religiöst hänseende. 2 007 /0 8:JO1 Uttalanden om möjligheten att vid huvudförhandling i brottmål meddela beslut om förbud mot ljudupptagningar (Dnr 1622-2005) I en anmälan till JO framförde Ekoredaktionen vid , genom , klagomål mot med anledning av ett beslut att inte tillåta ljudupptagning under huvudförhandlingen i ett brottmål. Ekoredaktionen anförde att beslutet saknade lagstöd och stod i strid med ett beslut som JO meddelat efter granskning av bl.a. beslut att inte tillåta ljudupptagning under rättegången om mordet på . Av infordrad utredning framgick följande. inleddes, med rådmannen som ordförande, en lång huvudförhand- ling i tingsrätts mål B 1259-04. Målet gällde misstanke om grovt vapenbrott m.m. i samband med den s.k. Hallrymningen. Enligt protokollet över förhandlingen meddelade , sedan det konstaterats att hin- der mot huvudförhandling inte förelåg, följande beslut. Vittnen får inte, innan de skall höras, övervara rättegången om inte särskilda skäl talar för en annan bedömning. Sådana skäl saknas i förevarande fall. Annan ljudupptagning under rättegången än den rätten gör, är därför, till dess annat beslutas, inte tillåten från det att åklagaren påbörjar sin sakframställ- ning. Beslutet kan inte överklagas. , under den 15:e rättegångsdagen, upphävdes förbudet mot att göra s.k. privata ljudupptagningar. Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att lämna upplysning- ar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med yttrande. I till yttrandet fogade upplysningar uppgav rådmannen i huvudsak följande. Förbudet meddelades med stöd av 5 kap. 9 § första stycket 1 RB för att upp- rätthålla ratiot med förbudet enligt 36 kap. 9 § RB för vittnen att övervara förhandlingen före det att de hörs. Vad som upptagits före förbudets meddelande var endast sådant som ändå framgick av allmänt tillgängliga handlingar i målet, såsom stämningsansök- ningar och skriftligen avgivna inställningar till åtalen.