frsrdg · GW04JO1 · 2008-11-17 00:00:00 — I några av dessa hade personer delgivits misstanke om brott se- dan men det fanns också ärenden där en utpekad person, såvitt framgick av tillgängliga handlingar, ännu inte hade delgivits misstanke. I några av de granskade ärendena fanns ingen uppgift om att något direktiv hade lämnats trots att anmälningarna kom in respektive . Ett ärende avsåg ett bedrägeri som torde vara preskriberat, och i flera ärenden kunde konstateras att misstänkta brott, i vart fall successivt, skulle komma att preskriberas . -I ett ärende hade en person gett in en klagan över ett god- känt föreläggande av ordningsbot. Det framgick av en skrivelse i ärendet daterad att alla handlingar i ärendet hade förkommit. I skrivel- sen ombads den misstänkte att kontakta åklagarkammaren. Vidare gjordes vissa iakttagelser beträffande de polisledda förundersökning- arna som hade redovisats till åklagarkammaren utan att någon åtgärd hade vidtagits samt beträffande de instämda ärenden där utsatta huvudförhandling- ar hade fått ställas in på grund av åklagarbrist. Av de skriftliga redogörelser som kom in från chefsåklagarna vid de övriga åklagarkamrarna i framgick sammanfattningsvis att arbetsläget vid samtliga kammare, möjligen med undantag för åklagarkammare, är synnerligen ansträngt. Vid mötet med riksåklagaren framfördes de synpunkter som framgår av bi- laga (här utelämnad). En förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna med- ger. Finns det inte längre skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ned, 23 kap. 4 § andra stycket . Om en förundersökning rör brott där den misstänkte och/eller målsäganden är föreligger dels ett allmänt krav på särskild skyndsamhet, dels under vissa förutsättningar särskilda tidsfrister som får överskridas endast under vissa speciella omstän- 2 008 /0 9:JO1 digheter (se 4 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare och 2 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Särskilda tidsfrister gäller även i de fall då den misstänkte, oavsett dennes ålder, är frihetsberövad. Det är undersökningsledaren som har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet, 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen. Enligt artikel 6:1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskli- ga rättigheterna och de grundläggande friheterna () ska var och en, vid prövningen av en anklagelse mot honom eller henne för brott, bl.a. vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid. Den relevanta tidpunkten från vilken den åsyftade tidsperioden ska beräknas har inträtt när myndigheterna har vidtagit någon åtgärd som lett till att en persons situation har väsentligt påverkats av att det föreligger en misstanke mot honom. En sådan åtgärd kan bestå i att förundersökning har inletts eller i att den misstänkte har anhållits eller häktats eller har underrättats om att han är misstänkt för brott. Även dröjsmål under förundersökningen kan således leda till att kravet i artikel 6:1 på rättegång inom skälig tid inte anses ha re- spekterats (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl. s. 262 f. och 267). I de fall då den som anklagas för brott också är frihetsberövad finns en sär- skild bestämmelse om rätt till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i avbidan på rättegång, se artikel 5:3 i . Uttrycket skälig tid bör därvid i princip avse än den som gäller enligt artikel 6:1 (, a.a. s. 119). Jag har under de som gått sedan jag tillträdde som chefsjustitie- ombudsman hanterat en mängd klagomål mot polis och åklagare. Vidare har jag genomfört ett antal inspektioner vid polismyndigheter och åklagarkamma- re. Det som därvid framkommit har i ett stort antal ärenden föranlett mig att konstatera att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med de krav på skyndsamhet som gäller. Jag kommer därför att inom ramen för detta initiativ behandla förhållanden vid såväl polismyndigheterna som . 2 008 /0 9:JO1 Iakttagelser i klagomålsärenden och vid inspektioner Redan i den första av de ämbetsberättelser som jag medverkat till sedan mitt tillträde tvingades jag konstatera att det fanns allvarliga brister i polisens arbete med att utreda såväl s.k. vardagsbrottslighet som t.ex. bedrägeri, stöld och misshandel av normalgraden som brott begångna av eller mot ungdomar. Jag hade i klagomålsärenden och vid inspektioner funnit åt- skilliga fall där vardagsbrott inte föranlett några utredningsåt- gärder. Det hade ibland gällt även då det funnits en utpekad gärningsman, och jag konstaterade att det inte föreföll alldeles ovanligt att en brottsanmälan inte hann utredas innan det påstådda brottet preskriberades (JO 2004/05 s. 16). Jag konstaterade också att det i flera av de ärenden i vilka polisen kritise- rats för långsam handläggning funnits anledning att rikta kritik också mot åklagare för att inte med tillräcklig kraft ha drivit förundersökningen framåt. Jag kan , , konstatera att dessa allvarliga brister i den brottsutredande verksamheten tycks bestå. Jag finner alltjämt, med en oro- väckande regelbundenhet, vid min granskning av förundersökningar rörande brott som drabbar enskilda i deras vardag ärenden som legat och i många fall under betydligt än så utan att någon utred- ningsåtgärd över huvud taget har vidtagits eller i vissa fall t.o.m. utan att ärendet har tilldelats någon handläggare hos polisen. Jag finner också många exempel på förundersökningar i vilka utredningen till en början bedrivits med acceptabel skyndsamhet men därefter under långa perioder helt avstannat, vilket medfört att den sammanlagda utredningstiden blivit väsentligt längre än nödvändigt. Det finns också fortfarande exempel på att förundersökningar lagts ned på grund av att det brott som anmälan avser har hunnit preskriberas innan utredningen färdigställts. har jag valt att inte i JO:s ämbetsberättelse redovisa kritik- beslut av detta slag. Jag har meddelat ungefär 400 beslut i vilka jag funnit skäl att kritisera polis och/eller åklagare. En översiktlig genomgång av JO:s diarium tyder på att av dessa har rört bl.a. långsam hand- läggning. Jag har t.ex. vid varje inspektion av polismyndighet eller åklagar- kammare som genomförts under den tiden i större eller mindre utsträckning gjort iakttagelser om långsam handläggning. Vidare kan nämnas ett antal kritikbeslut i klagomålsärenden som gällt brister i utredningen av bedrägeri- brott hos (t.ex. dnr 721-2006, 3662-2006 och 1031-2008) och ärenden där förundersökningar lagts ned på grund av att preskription inträtt (t.ex. dnr 183-2005, 389-2005, 1664-2006, 5457-2006 och 156-2007). De längsta utredningstiderna och de allvarligaste bristerna förekommer i ärenden där det inte finns några särskilda i författning föreskrivna tidsfrister, förutom det allmänna skyndsamhetskrav som föreskrivs i och den rätt till rättegång inom skälig tid som ger den 2 008 /0 9:JO1 Jag har dessvärre funnit att det är långt ifrån ovanligt att även särskilt föreskrivna tidsfrister överskrids. Jag har således vid samtliga de inspektioner av en polismyndighet eller åklagarkammare som genomförts sedan jag tillträdde som chefsjustitieombudsman funnit ärenden där den miss- tänkte och/eller målsäganden är där tidsfrister överskridits eller det särskilda skyndsamhetskravet inte uppfyllts. Även åtskilliga klagomåls- ärenden har handlat om att dessa frister eller detta skyndsamhetskrav inte har iakttagits (se t.ex. dnr 2089-2005, 3012-2006, 5026-2006, 5467-2006, 5878- 2006, 874-2007, 4698-2007 och 2205-2008). Den utdragna handläggningen brukar regelmässigt anges bero på bristande resurser och ett ansträngt arbetsläge hos såväl polismyndigheterna som Åkla- garmyndigheten. Jag har naturligtvis inte haft anledning att betvivla att så kan vara fallet. Men mitt intryck är att även personliga tillkortakommanden, bristande kompetens och utbildning hos utredningspersonal, svårigheter att rekrytera nya medarbetare vid uppkomna vakanser, felprioriteringar och bristande ledning från chefers sida i vissa fall bidragit till oförmågan att snabbt och effektivt utreda brott. Det är givetvis, oavsett vad som i det enskil- da fallet är huvudorsaken till bristerna, helt oacceptabelt med dröjsmål i hand- läggningen av det slag som redovisats. Den nuvarande situationen vid åklagarkamrarna m.m. Även om jag i många fall funnit skäl att kritisera åklagare i ärenden rörande långsam handläggning vill jag understryka att det är min uppfattning att den långa handläggningstiden i den brottsutredande verksamheten i vart fall i huvudsak har berott på att ärenden har blivit liggande hos polisen. Detta uttalande bygger jag dels på att jag haft anledning att kritisera polisen oftare än åklagare, dels på att den kritik jag uttalat mot åklagare till stor del består av kritik för att denne inte varit tillräckligt pådrivande för att förmå polisen att vidta de åtgärder som åklagaren redan gett direktiv om. De uppgifter som föranledde detta initiativärende talar emellertid dessvärre för att arbetsläget hos vissa av landets åklagarkammare nu har blivit sådant att ärenden även där i ökad utsträckning blir liggande utan att åtgärder vidtas. Det är naturligtvis alarmerande. Jag ser också mycket allvarligt på uppgifterna om att åklagarkammare har behövt vända sig till tingsrätterna med begäran om att ställa in huvudförhand- lingar med anledning av åklagarbrist. Att en huvudförhandling i ett brottmål ställs in på grund av att det saknas företrädare för staten bör helt enkelt inte förekomma, annat än i mycket speciella situationer. Av utredningen i ärendet har framkommit, som nämnts inledningsvis, att chefen för , , har vilandeförklarat vissa ärenden och avser att förfara på samma sätt med ytterligare ett antal 2 008 /0 9:JO1 Det gäller ärenden som lottats på rotlar som är eller snart kommer att bli vakanta, bl.a. till följd av att innehavaren blir föräldraledig och inte får ersättas. Ärendena får vila genom att de över till chefsåklagarens rotel och genom att några åtgärder inte kommer att vidtas i ärendena om inte något akut uppstår. Som framgår under rubriken reglering finns det i rättegångsbal- ken, förundersökningskungörelsen och bestämmelser som ställer krav på skyndsam handläggning av en förundersökning. Det sak- nas lagligt stöd för en åtgärd som innefattar att medvetet, av de skäl som anförts, avstå från att vidta handläggningsåtgärder i en förundersökning. Även om arbetsläget är synnerligen ansträngt kan således inte vissa ärenden förkla- ras vilande. Av de mätningar av arbetstrycket som görs vid fram- går att Norrortskammaren hade det högsta arbetstrycket i landet. Jag kan därför i och för sig förstå att , genom att förklara ärenden vilande i stället för att fördela dem på åklagare i tjänst, velat und- vika att ytterligare öka trycket på var och en av sina medarbetare. Inget av alternativen erbjuder emellertid någon lösning på grundproblemet, dvs. att arbetstrycket i kombination med de tillgängliga resurserna inte gör det möjligt att säkerställa att dessa ärenden kan handläggas på ett sätt som överensstäm- mer med gällande rätt. Denna situation är naturligtvis helt orimlig. Min granskning av den brottsutredande verksamheten under de senaste drygt fyra åren har således gett mig intrycket att denna är behäftad med mycket allvarliga brister. Jag anser mig ha tillräckligt underlag för att med fog kunna säga att den enda ärendetyp i vilken det, såvitt jag har kunnat se, inte före- kommer oacceptabelt långa handläggningstider är ärenden där den eller de misstänkta är frihetsberövade. Detta är givetvis synnerligen bekymmersamt. Det framförs i den allmänna debatten ofta synpunkter av innebörd att poli- sen behöver bli mer synlig och att en ökning av antalet patrullerande poliser har en brottsförebyggande effekt och ökar tryggheten på gator och torg. Jag har naturligtvis ingenting emot att antalet patrullerande poliser ökar, men vill betona att detta inte bör ske på bekostnad av den utredande och för allmän- heten inte fullt lika synliga delen av polisens verksamhet. Min uppfattning är nämligen att även en väl fungerande utredningsverksamhet har en betydan- de brottsförebyggande effekt och därmed bidrar till tryggheten i samhället. I den ämbetsberättelse som jag tidigare refererat till (JO 2004/05) redovi- sade jag att mitt intryck var att uppgiften att utreda mindre grov brottslighet på vissa håll inte upplevs som tillräckligt angelägen, vare sig bland enskilda polismän eller hos polismyndigheternas ledningar. Detta intryck består. 2 008 /0 9:JO1 Att bli anklagad för att ha begått ett brott, liksom att ha blivit utsatt för ett brott, innebär naturligtvis en stor påfrestning och kan få betydande återverk- ningar i det dagliga livet såväl för den direkt drabbade som för dennes eller deras anhöriga. Det är vidare en självklarhet att en förhörspersons minnesbil- der bleknar med tiden och att förutsättningarna för denne att återge sina iakt- tagelser på ett sätt som överensstämmer med verkligheten generellt sett mins- kar ju som hinner förflyta innan ett förhör hålls. Det är därför av grundläggande betydelse såväl för allmänhetens förtroende för polis och åklagare som för kvaliteten på brottsutredningar att anmälda brott utreds inom rimlig tid. Jag kan inte ha någon välgrundad uppfattning om problemet med alltför långa handläggningstider i den brottsutredande verksamheten bör mötas med ökade resurser eller organisatoriska åtgärder. Ett rimligt antagande är att bå- dadera fordras. Det står i vart fall helt klart att för att lösa de akuta ekonomis- ka problem som brottas med, och som föranlett riksåklagaren att besluta om drastiska besparingar, är det helt nöd- vändigt att tillräckliga resursförstärkningar kommer till stånd. Jag vill dock betona vikten av att det vid resursfördelningen anläggs ett helhetsperspektiv på rättsväsendet så att en långsiktigt hållbar ordning kan åstadkommas. En satsning på t.ex. polisen medför ju med nödvändighet ett ökat tryck även på åklagarkamrarna och domstolarna. På motsvarande sätt förefaller det rimligt att anta att om resurser tillförs domstolarna i syfte att arbeta ned bl.a. brottmålsbalanserna till en acceptabel nivå, medför detta att fler mål sätts ut till huvudförhandling och att åklagarna därmed generellt får ägna en större andel av sin arbetstid åt sådana förhandlingar och i motsvaran- de mån får mindre tid till sina övriga arbetsuppgifter. Det finns då en risk att en satsning på domstolarna får den oönskade effekten att balanserna ökar hos åklagarkamrarna och polismyndigheterna. Den nuvarande mera akuta situationen är ett tydligt exempel på det sagda. Av de upplysningar som inhämtats från chefsåklagarna vid Stockholmskam- rarna har framkommit inte bara att förhandlingar på grund av brist på åklagare behövt ställas in, utan flera av chefsåklagarna har också uppgett att de inte kunnat tillmötesgå tingsrätters önskemål om att få sätta ut extra förhandlingar för att kunna avarbeta domstolens balanser. Vid mötet hos riksåklagaren framhölls att myndigheten inför inrättandet av en balansavverkningsenhet vid , avdelning 50, till bl.a. framfört att ett sådant tillskott på domstolssidan kräver ökade resurser också till Åklagar- myndigheten. Några ytterligare medel har emellertid inte erhållits. Det torde ha framgått att jag är mycket bekymrad dels över de brister jag ansett mig kunna konstatera i den brottsutredande verksamheten, dels över att jag från min horisont inte tycker mig kunna skönja några tecken på att läget är på väg att förbättras. Flertalet av åklagarkamrarna i upp- 2 008 /0 9:JO1 ger bl.a. att de är, eller i något fall snart kommer att vara, kraftigt underbe- mannade. Klagomålen till JO rörande långsam handläggning hos polis och åklagare visar heller inte någon tendens att minska i antal. Jag anser mot den nu angivna bakgrunden att det finns anledning att över- lämna ett exemplar av detta beslut även till och justitie- utskottet. 2 008 /0 9:JO1 Behandlingen av en intagen i samband med att transport till sjukhus skulle genomföras (Dnr 2266-2006) I beslut anförde JO följande. Vid min prövning av en tidigare anmälan mot anstalten (dnr 888- 2005, beslut ), om behandlingen av en intagen i samband med sjukhusbesök, uttryckte jag viss tveksamhet till användningen av bl.a. sandaler i anslutning till intagnas besök hos läkare och sjukhus. Jag anförde att det kan ifrågasättas om en sådan rutin verkligen är förenlig med principer- na om att den intagne skall behandlas med aktning för sitt människovärde och, i samband med utevistelser, inte utsättas för onödig uppmärksamhet. Jag anförde vidare att anstalten borde se över sina rutiner i den delen så att dylika åtgärder inte används i andra fall än där det är nödvändigt för att upprätthålla en rimlig nivå av säkerhet. Bland annat borde det övervägas om och i så fall i vilken utsträckning t.ex. skoval skall dokumenteras i beslutet rörande villkoren för utevistelsen, på samma sätt som andra villkor. I en anmälan som kom in till JO klagade på transport- ledaren agerande i samband med en sjukhustransport som skulle ha ägt rum . Han anförde bl.a. att han ansåg sig ha blivit provocerad och trakasserad av och han ifrågasatte om det var riktigt av denne att avbryta transporten. Han anförde vidare att han ansåg sig ha blivit särbehandlad av personalen. Delar av A.A:s behandlingsjournal begärdes in och granskades. Av handling- arna framgick bl.a. att transporten avbröts av säkerhetsskäl samt att anstalten gjorde bedömningen att A.A:s behov av att uppsöka sjukhus inte var av akut karaktär. Vid min genomgång av behandlingsjournalen noterade jag bl.a. att A.A. inför transporten till sjukhuset anmodades av personal att ta på sig tofflor. Kriminalvården anmodades att yttra sig över A.A:s anmälan. Mot bak- grund av mitt uttalande om användningen av sandaler i beslutet (dnr 888-2005) anmodades Kriminalvården särskilt redogöra för 2 008 /0 9:JO1 dels de överväganden som gjordes från säkerhetssynpunkt i samband med att A.A. anvisades att bära tofflor, dels de eventuella överväganden som gjordes beträffande behovet av att dokumentera anstaltens ställningstagande i denna fråga. Inför sitt remissvar inhämtade Kriminalvården, Region , under- lag från anstalten . I remissvaret anförde Region , genom regionchefen , bl.a. följande. A.A. var vid tillfället placerad på anstaltens ro/§18-avdelning. När transport- personalen sökte upp A.A. strax före befann denne sig i sin cell. Enligt A.A:s anmälan kom transportpersonalen till hans cell och uppgav att han now måste följa med till sjukhuset. Han bad att få på sig att borsta tänderna och fick till svar att de måste vara på sjukhuset . Han fick också frågan om han inte hade borstat tänderna . Av utredningen framgår att då A.A. informerades om att resan till sjukhuset skulle företas gick han in på cellens toalett och kom ut med en tandborste i munnen. Han frågade om han inte fick borsta tänderna innan transporten och fick till svar att det gick bra men att besöket till sjukhuset måste avgå . som han borstade tänderna fällde han irriterade kom- mentarer om varför transportpersonalen stod i korridoren och väntade. Av anmälan framgår att A.A. sedan tog på sig sina tennisskor. sade då till honom att han inte fick ha de skorna. A.A. uppgav att han hade haft dem förra gången han besökte sjukhuset. Hur som helst bytte han skor och när de gick nerför korridoren uppgav att there is not gonna be any more argument from you today. A.A. svarade skämtsamt att if you shut up there is not gonna be anything. Då beslutade att A.A. inte fick åka till sjukhuset. När han låste celldörren sade han också att you can go to hell with your health problems. Av utredningen framgår att när A.A. var klar med tandborstningen anmoda- des han att sätta på sig tofflor istället för gymnastikskor (uttrycket för den typ av skor som varit aktuell varierar från anstaltens sida, Kriminalvårdens anmärkning). Vid kompletterande samtal med anstalten har uppgivits att des- sa är av brunt läder och av sandaltyp, men utan slejf runt hälen. Då han inte fick ha gymnastikskor under transporten vägrade han att åka till sjukhuset. Han låstes då in i cellen. ringde han på till personalen och sade att han hade ändrat sig och ville åka med tofflor. Transportpersonalen gick då tillbaks till honom och frågade om det skulle bli något mer tjafs om transporten. A.A. svarade då att denne skulle hålla käf- ten. Transporten avbröts av säkerhetsskäl då A.A. inte bedömdes vara i balans 2 008 /0 9:JO1 för att genomföra ett sjukhusbesök på en säkerhetsmässigt acceptabel nivå. En kortfattad rapport upprättades för olämpligt uppträdande. Av rapporten framgår bl.a. att då transportpersonalen kom tillbaks för att hämta honom så tillfrågades han av om det är OK . Han svarade då håll käften. Enligt det förhör som hölls efter händelsen uppgav A.A. att samtalet var mellan honom och vårdaren . I en ny skrivelse till JO daterad kritiserar A.A. den rapport som skrevs. Enligt A.A. är den felaktig och innehåller en vinklad version av . A.A. uppger också att man redan från början var för sen för att kunna hinna lämna anstalten . Han uppger vidare att man normalt får på sig att förbereda en utevistelse. Av A.A:s skrivelser framgår avslutningsvis att han är sårad och besviken på och att denne inte ska använda sin position/tjänst för att provocera de intagna. Den rapport som skrevs med anledning av händelsen är felaktig, och han förtjänar den inte. kommer den att ligga honom i fatet framöver. Mot bakgrund av kännedomen om honom beslutades att A.A. av säkerhets- skäl förutom fängsel skulle bära tofflor under transporten. Beslut om toff- lor används restriktivt, f.n. vid av alla transporter. Av anstaltens remissvar framgår att Kriminalvårdens huvudkontor lämnat ut ett säkerhetsutskick om rutiner för säkerhetsunderlag vid transporter/bevakade permissioner inom . Där framgår bl.a. hur säkerhetsbedömningen skall göras, samt hur beslut ska fattas och doku- menteras. Anstalten har påbörjat säkerhetsbedömningar enligt särskild mall från huvudkontoret och även att använda sig av den särskilda transportbe- dömning som tagits fram. Kriminalvårdsinspektör har i samtal med på- talat vikten av att vara professionell och att använda ett vårdat språk. Kriminalvårdens, region , sammanfattning och bedömning Det händelseförlopp som ligger till grund för A.A:s anmälan till JO handlar i stor utsträckning om innehållet i 9 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Där framgår att intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde. Han skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt. Vidare framgår att intagen skall visa hänsyn mot anstaltspersonal och medintagna. Han skall rätta sig efter de ord- ningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstaltspersona- len lämnar honom. Innehållet i A.A:s anmälan och den utredning som anstalten gjort skiljer sig delvis åt på detaljnivå. Ytterligare utredning torde inte bringa större klar- het i nyanserna. Regionen konstaterar dock att den slutna miljön och andra faktorer av säkerhetsmässig karaktär på en anstalt av typ ställer 2 008 /0 9:JO1 stora krav på såväl personal som intagna. Det är också oundvikligt att det uppstår friktioner i vissa lägen mellan intagen och personal. Det är emellertid självklart att samtlig personal i sin kontakt med de intagna ska vara professio- nell och använda ett vårdat språk. Anstalten uppger att man är restriktiv i kravet på att intagna under utevis- telser skall gå i tofflor. Då sådana beslut fattats har de dock inte dokumenterats. Inte heller har man haft som rutin att i beslut dokumentera vilken art av fängsel som skall användas i det enskilda fallet.